Já stíhač

Georgij Zacharov

(2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Válečná

NAŠE VOJSKO

© Vojenizdat, 1985

Translation © Antonín Hendrych, 1992

ISBN 80-206-0235-6

VOLBA

ŠKOLA

Nad opuštěnou letištní plochou honí vítr roztrhaná mračna. Uprostřed plochy, v místech, kde se obyčejně vykládá přistávací téčko, je tráva rozježděná podvozky letounů, ale po krajích je šťavnatá a hustá jako na jaře, nezdolal ji ani letní žár, ani podzimní vítr. Vydrží tak až do prvních mrazíků, teprve pod jejich šlehnutím žloutne, pak se skryje pod sněhem, ale životní sílu si uchová.

Podzim v těchto krajích přichází nečekaně – hned jak zavanou silné větry. Člověk pak rázem zapomene na horké léto. Před několika dny jsi ještě nevěděl, kam se schovat před slunečním žárem a netoužil po ničem jiném než po troše chladného větříku. Sotva však vítr zafouká a prožene se po letišti, už zas málem prosíš, aby polevil a nechal tě vydechnout. Ale kdež! Takové už bývá počasí v povolžské stepi, kde blízkost řeky v létě nechrání proti vedru a na podzim nebrání běsnění divokých stepních větrů.

Teď právě je nám ale pořádně horko. Už dobré dvě hodiny nás velitel čety prohání na pořaďáku. Začíná tak každý den a nám připadá, že to nemá konce.

„L-levá! L-levá! L-levá!“

„Vypnout prsa!“

„Čeléém vzad!“

To „vzad“ práskne jako výstřel. Aby ne, náš velitel čety má taky hlas! Snad ani ve strážní rotě jsem při pochodu tak zuřivě nepřidupával.

„Pohov!… Každý sovětský důstojník musí mít vzorné držení těla! Každý posluchač školy musí dokonale zvládnout pořadovou přípravu!“

„Jinak se éro ani neodlepí od země…,“ zabručí někdo za mými zády.

Uchechtneme se. To jsme ovšem neměli dělat. Komentovat přednášku velitele se vřele nedoporučuje. Velitel čety se na okamžik zamyslí, jako by řešil nějaký složitý výchovný problém, načež se mu v očích zablýskne.

„Vpravo v bok! Pochodéém v chod!!“

A my s vytřeštěnýma očima znovu okoušíme, jak jsou vojenské půllitry tvrdé.

Dívám se úkradkem po kamarádech: Prokop Akulenko, Paša Putivko, Andrej Bragin, Míša Štyrkin, Serjoža Černych, Saša Semjonov, Boris Smirnov, Míša Salutin, Nikolaj Petruchin – všichni šlapou ostošest. Nikoho ani nenapadne filozofovat. Velitel čety se zdá spokojen.

V nástupním ročníku dvaatřicátého roku se ve stalingradské škole sešla velmi pestrá společnost. Byli tu kluci z města i z venkova, z armády i z civilních povolání, s různou úrovní vědomostí. Ale dokud nezačaly zkušební lety, které měly ukázat, zda se k létání vůbec hodíme, byli jsme si všichni rovni, nikdo neměl žádné výhody a nikdo si nemohl být jist, že nakonec nevypadne a nebude muset školu opustit.

Zkušební lety začínají pozdě na podzim. Na letišti už leží poprašek prvního sněhu. Naši skupinu bude zkoušet instruktor Klimov.

Elegantnímu, ale zdrženlivému a nepříliš hovornému leteckému instruktorovi se zrzavou dragounskou bradkou nic ve vzduchu neunikne. Rychle postřehne, jak na tom posluchač je. Po dvou třech společných letech vám klidně svěří stroj – pilotujte sám. Nikdy jsem nepozoroval, že by ztrácel nervy, i když zpočátku mu zřejmě bylo všelijak. Až dnes si uvědomuji, že náš instruktor musel být vynikající pilot.

Tenkrát, když jsem letěl poprvé, nebyl čas obírat se vlastními pocity. Dokud pilotoval Klimov, připadalo mi všecko náramně jednoduché. Ale sotva jsem se chopil řídicí páky sám, poslušný U-2 se okamžitě proměnil v umíněného a jankovitého mezka – hned zvedal čumák a šplhal nahoru, hned se zas řítil dolů. Vidím, jak je najednou země blízko, jak je nepochopitelně cizí a nepřátelská, a tak se pro jistotu snažím udržet se od ní co nejdál.

„Jenom klid! Povol páku,“ ozve se Klimovův hlas a teprve teď si uvědomuji, že nejsem v letadle sám. Mechanicky potlačím páku od sebe a letoun se na vteřinu vyrovná, ale v příštím okamžiku ho začíná cosi přitahovat k zemi a já znovu přitahuju páku k sobě. A tak lítáme nahoru a dolů, jako bychom po něčem čenichali. Prostě nedokážu letoun přinutit, aby letěl v jedné rovině. Tak to nakonec vzdávám a už jen mechanicky provádím všechny povely ledově klidného instruktora.

Můj první let se protáhl a dal mi pořádně zabrat. Ani jsem necítil zimu, ačkoliv byl mráz a kabina byla bez krytu. Když jsme přistáli, měl jsem dojem, že jsme absolvovali dálkový let, ale Klimov mě z toho klamu vyvedl: ve vzduchu jsme byli všehovšudy šest minut!…

Klimovova skupina jako jedna z mála prošla první etapou zkoušek beze ztrát.

Studujeme podle zhuštěného programu. Ve vyšších ročnících zabírá většinu času létání, takže veškerou teorii je nutno zvládnout hlavně v prvním a částečně ještě ve druhém ročníku. Hodně času trávíme ve třídách na trenažérech. Dva dny v týdnu – v sobotu a v neděli – pomáháme na stavbě Stalingradského traktorového závodu. Ve městě snad není organizace nebo podnik, které by se jeho výstavby neúčastnily. Ani my, posluchači letecké školy, nejsme výjimkou. A když pak sjíždí z pásu první traktor, je to svátek pro celé město.

Kasárnami letí další novinka: budeme si stavět sami budovu letecké školy, klub, několik služebních místností – prostě celé letecké městečko. K tomu je ale především potřeba postavit úzkokolejnou dráhu od lomu.

Za několik dní už malá lokomotiva přitáhla na budoucí staveniště první vagóny s materiálem. Posluchač naší školy Míša Štyrkin byl v civilu strojvůdcem. Teď vystrčil hlavu z budky lokomotivy a energicky zavelel:

„Hoši, trochu života do toho umírání!“

A všichni se pouštíme do vykládám vagónů.

Letecké městečko vyrostlo dřív, než z nás byli absolventi. Někdy na podzim dvaatřicátého roku navštívil školu Kliment Jefremovič Vorošilov s velkou skupinou důstojníků a prohlédl si naše dílo. Při té příležitosti byl svolán mítink. Vzácný host nám všem poděkoval a pověděl nám o perspektivách rozvoje sovětského letectva. Potom se přesvědčil, jak si počínáme ve vzduchu.

V té době jsme už hodně létali. Instruktor Klimov nás po dvacítce letů na zkoušku připustil k pilotnímu výcviku, ale dál už nás neměl na starosti. Náš výcvik vedl instruktor Nikolaj Domnin. A právě ten nás pak pouštěl k samostatnému létání, k letům po trojúhelníkové trati. Ačkoliv jsme terén v okruhu tří set kilometrů měli v malíčku a všichni jsme složili zvláštní zkoušky z orientace podle mapy, neznamenalo to ještě vůbec, že si budeme létat bezstarostně – ve vzduchu jsme si museli systém orientačních bodů osvojovat úplně od začátku.

To proto, že jako pozemští tvorové jsme si teprve museli zvykat na to, že letadlo umožňuje člověku pohybovat se rychleji a všemi směry, horizontálními i vertikálními. Mění se přitom poloha těla v prostoru, mění se i způsob přemísťování, jenom orientační body zůstávají stejné – jsou na zemi, a tedy stále v jedné rovině. Přitom pozorovací stanoviště se posunuje za obvyklé hranice. To však stačí k tomu, aby se země člověku změnila k nepoznání, a tak poučka, že Volha se vlévá do Kaspického moře, nám už nepřipadala tak zcela jednoznačná.

Je to období, ze kterého mají instruktoři i velitelé největší strach a posluchači nezapomenutelné vzpomínky.

V naší rotě jsme měli několik výtečníků. Patřili k nim S. Černych, P. Akulenko i P. Putivko, kteří létali stejně jistě jako posluchači vyšších tříd. Dobře si ostatně vedla celá rota. Ukončili jsme lety na U-2 a přešli jsme na bojový letoun R-1. Ten se mi moc líbil a začal jsem se propracovávat mezi nejlepší piloty ročníku.

R-1 byl přísný stroj. Ve vzduchu se choval tak, jako by opovrhoval všemi zbytečnými kudrlinkami a vymyšlenostmi, ale přitom poslouchal jako hodinky. Mezi letci se o něm říkalo, že kdo ho zvládne, ten bude létat dlouho.

Nezapomenu na jeden kontrolní let do pracovního prostoru. Měl jsem letět s velitelem roje Širjajevem, který se nám líbil svou družností a veselou povahou. Vylétli jsme do určeného prostoru a když jsme dosáhli výšky tisíc osm set metrů, začal jsem s pomocí velitele roje provádět první dvě figury – pravou a levou vývrtku. Přesněji řečeno – on ji prováděl a já ho dubloval. Stroj vytočil čtyři pět otáček a znovu nabíráme výšku.

Tu však slyším Širjajevův povel, abych uvedl stroj ještě jednou do vývrtky. Snižuji otáčky motoru, ztrácím rychlost a převracím letoun do volného pádu. Točíme spirály vývrtky. Čtyři, pět, šest… Neměli bychom pád už vybrat, uvažuju… Sedm, osm, devět… Proč Širjajev otálí? Nebo to tak má být? Velitel to musí vědět! říkám si. Deset, jedenáct…

„Proč to nevybíráš?“ houkne na mě Širjajev. „Co nevidět vrazíme čumákem do země!“

To jsem si myslel taky. Ale odpovědět, že jsem se spoléhal, že stroj bude z vývrtky vyvádět Širjajev, na to mi už nezbyl čas. Při dvanácté nebo třinácté otáčce jsem stroj vybral z vývrtky, a udělal jsem to opravdu v posledním okamžiku…

Na zemi ohodnotili naši ukázkovou vývrtku jako bezprecedentní výzvu všem existujícím normám. Vysvětlovat jim, že jsme se přitom spoléhali jeden na druhého, nemělo smysl, to nám bylo hned jasné. A už vůbec nevím, co tenkrát pověděl Širjajevovi velitel oddílu, ale kázání svého veselého velitele roje jsem si zapamatoval nadlouho.

Konečně máme školu za sebou. Jsme jako zpití vánkem odcházejícího léta. Celá skupina se loudá večerními ulicemi a máme takový zvláštní dojem, že město je nám najednou malé. Nad stepí a nad Volhou houstne soumračné nebe. Mohu se teď k němu kdykoli vznést. Že proto by se nám zdálo město menší?

Nenápadně, jakoby bezděčně, nahmatám znak na rukávě. Je to jen letmý dotyk, ale cítím pod prsty drsný povrch křídel. „Slepice“… odznak důstojníka vojenských vzdušných sil.

„Bojíš se, že ti uletí?“ utrousí posměšně Peťa Leďajev, kterému můj pohyb neušel, a rozchechtá se.

Rozesměju se i já: nezapírám, že bych se chtěl vidět ze strany, jak mi sluší letecký stejnokroj i s těmi velitelskými kosočtverečky na výložkách, ale spokojíme se tím, že se díváme jeden na druhého s neskrývaným štěstím.

Jsem stíhač!… Všichni jsme dostali kvalifikaci letec-stíhač. Celá skupina. To byl na této škole rekord.

Zápočtové lety nám daly dost zabrat. Stačila sebemenší nepřesnost, nedbalost nebo špatný odhad, a se stíhacím letectvem jsme se mohli rozloučit. Abychom získali odbornost stíhače, museli jsme létat bezmála líp než sami instruktoři. Ale to všechno už je za námi. Vydali nám důstojnický stejnokroj, opasky, osobní zbraně. Přečetli nám rozkaz. Pět absolventů z naší skupiny – Petr Leďajev, Jakov Markov, Nikolaj Petruchin a já – bylo vysláno na půlroční kurs pro velitele rojů. Putivko, Štyrkin, Černych, Salutin a Akulenko odjíždějí k útvarům. Závidím jim: dostanou stroje a začnou hned létat, zatímco já budu ještě půl roku trčet ve škole.

Loučím se s přáteli těžko. Kdo ví, kdy se zas setkáme? A kde? Kdo to může vědět?

Zatím bloumáme po městě a nejsme schopni procházku ukončit. Zítra se rozjíždíme.

NEJLEPŠÍ V BRIGÁDĚ

Ten půlrok v kursu pro velitele rojů uběhl jako voda. Získal jsem nové přátele – stíhače Nikolaje Artěmjeva, Nikolaje Ruděnka, Leonida Ivanova, Kosťu Kovtuna a Nikolaje Mirošničenka. Na výložkách nám přibyly kosočtverečky – stali jsme se veliteli rojů. Už se nemůžeme dočkat odvelení k leteckým útvarům. Mirošničenko pronáší na rozloučenou přípitek s přáním, „abychom teď víc létali a méně vysedávali v lavicích“. Všichni nadšeně souhlasíme…

Artěmjev, Ivanov, Kovtun, Ruděnko a já jsme odveleni ke kyjevské brigádě, ke 109. stíhací letce.

„Tys to vyved! To ti teda pěkně děkuju…“

„To já ne…“

„Samozřejmě. Copak ty za to můžeš? On přeletěl přes plot sám…“

Náš nový velitel oddílu Pavel Ryčagov ukazuje bradou na můj letoun. Na stroj je přímo skličující pohled. Stačilo málo, a už by nebylo na co koukat…

A čím déle se Ryčagov na stroj dívá, tím více se rozpaluje. Moc dobře ho chápu: kvůli tomuhle karambolu hrozí oddílu ztráta prvenství v letce. Ale já za to, čestné slovo, nemůžu. Kdyby tady byla vrtule, snadno bych to dokázal. Pavel Ryčagov však nechce nic slyšet. Když jde o pověst oddílu, nezná bratra.

„To si vysvětli Astachovovi!“ usekne nakonec diskusi.

A velitel brigády už přijel – už mu stačili malér ohlásit.

Co Astachovovi vykládat?… Náš velitel brigády je samorost – za nejlepší výchovný prostředek pokládá den basy. Vzhledem k tomu, co se stalo, musím počítat přinejmenším s deseti.

Na dílenském dvoře se shromáždili opraváři, piloti, velitel letky. Je tu i velitel brigády. Náčelník dílen vykládá cosi Astachovovi a jeho obličej hraje všemi barvami – od nachové až po šedozelenou. Opravdu bohatá paleta. Chystám se rovněž podat hlášení, chci vyjádřit svou myšlenku zevrubně a věcně, ale najednou se slyším, jak vyrážím krátce:

„Došlo k tomu proto, soudruhu veliteli brigády, že v dílnách namontovali na letoun shnilou vrtuli.“

Víc jsem neměl co říci.

„Viděl jste, kam vrtule dopadla?“

„Ano, viděl.“

Ukazuju směr, kterým prokletá vrtule odlétla, a předpokládané místo dopadu.

„Dobrá,“ pronese Astachov a obrací se na opraváře: „Pokuste se, milánci, vrtuli najít a dopravit ji sem. My tady počkáme…“

S tou vrtulí to bylo tak:

Velitel brigády ve svém rozkaze stanovil postup zalétávání strojů po opravě. V každé letce bylo určeno několik pilotů, jejichž povinností bylo přezkoušet letouny po opuštění dílen. Zpravidla koncem měsíce nebo čtvrtletí, když se na dílenském dvoře nahromadilo několik stíhaček připravených k zalétání, jsem se pouštěl do práce. Létal jsem většinou nad letištěm, nad leteckým městečkem – nad ulicí Solomenkou. Místní lidé si už na hukot motorů zvykli, a poněvadž skupina pilotů, která se zalétáváním zabývala, nebyla příliš početná, naučili se dokonce podle pilotního „rukopisu“ rozeznávat, kdo právě létá.

Když jsem se objevil v dílnách, abych zalétal opravenou stíhačku I-5, byl už letoun vytažen na dvoře a opraváři v mé přítomnosti vyzkoušeli motor. Prohlédl jsem si stroj a shledal, že je všecko v pořádku, jenom místo kovové vrtule byla namontovaná stará, dřevěná. Na zkušební lety většinou montovali dřevěné – v jistém ohledu byly dokonce vhodnější než kovové.

Byla tehdy neděle, a abych nemusel čekat, až přijdou opraváři a vystrkají stroj ze dvora na letištní plochu, odhadl jsem podle oka délku dvora – na rozjezd stačila – a spustil jsem motor.

Hluk motoru vyplašil náčelníka dílen, a když viděl, že chci vzlétnout přímo ze dvora, celý zrudl a výmluvným gestem mi naznačil, že mě to nesmí ani napadnout. Já jsem si však řekl, že bude nejlepší předstírat, že jsem nic neviděl, přidal jsem plyn, přefrčel nad ohradou a zmizel z dohledu.

Ve výšce dva tisíce metrů jsem začal s předepsanými figurami. Každou figuru jsem zahajoval tak, aby příď letounu směřovala přesně k letišti. Když jsem však při přechodu z přemetu přidal plyn, motor se roztočil tak divoce, že se stroj celý roztřásl. Ubral jsem plyn, položil jsem letoun na křídlo a klouzavým letem jsem se snášel ke středu letiště. A právě tehdy jsem zjistil, že letím bez vrtule. Utrhla se, a poněvadž jsem udržoval směr k letišti, neletěl jsem ani na městečko, ani na Solomenku, ale za letištní plochu, kde byly zahrady.

Při výšce, v jaké jsem byl, nebyl problém se strojem přistát. V leteckém městečku a v Solomence se však vyplašili: všichni slyšeli ten podivný hukot, mnozí viděli, že letoun šel prudce dolů a usoudili, že jsem asi přistát nestačil. Náčelník opravárenských dílen tvrdil, že jsem si to zavinil sám: při vzletu přes plot jsem nejspíš stroj poškodil. A tak to také hlásil Astachovovi. Ale já jsem přece odstartoval úplně hladce!

Vrtuli nakonec našli a přinesli.

„Majitel zahrady ti vzkazuje, že to máš u něj,“ pošeptal mi jeden z „pátračů“. „Prý jsi mu bezvadně zoral.“

Mně však nebylo do smíchu. Pozoroval jsem velitele brigády, který soustředěně zkoumal vrtuli. Nakonec mírně, dědkovsky, zavrčel na náčelníka dílen:

„Tak víš co, milánku, za to, že zachránil éro a sám se nezabil, koupíš Zacharovovi bicykl Omega – ze svýho platu. A vy,“ obrátil se velitel na Pavla Ryčagova, „vysvětlete staršímu letci rozdíl mezi vzletovou dráhou a dílenským dvorem.“

„Provedu!“ odpověděl velitel oddílu.

Astachov nasedl do svého auta a odfrčel. Osobní vůz byl u naší brigády jenom jeden. Několik šťastlivců, mezi nimi i Ryčagov, mělo k dispozici motocykly Harley Davidson a dál jsme měli – v osobním vlastnictví – asi dvacet jízdních kol. To byl celý náš dopravní park. Omega tedy přijde naší letce velmi vhod, usoudili jsme s Pavlem Ryčagovem.

Velitel brigády Astachov strašně rád posílal lidi do basy. Svou brigádu, své letce, které všechny znal osobně, vychovával nejraději.

A letci svého velitele brigády zbožňovali – nevadily jim na něm ani jeho samorostlé způsoby. Velmi brzy jsme se přesvědčili, že Astachov je ke všem spravedlivý a nikoho netrestá zbytečně, třeba jenom proto, že má špatnou náladu. Jestliže jsme se však nějak provinili, nikdy jsme dost dobře nedokázali odhadnout, jaký nás čeká trest.

Jednou se připletli Astachovovi do cesty dva kamarádi, jejichž povznesená nálada svědčila nezvratně o tom, že strávili čas vycházky poněkud neorganizovaně. Třebaže ho letci zpozorovali včas a pozdravili podle řádů a on jim na pozdrav odpověděl zasalutováním, zaslechli, jak zabručel jakoby pro sebe:

„Patnáct dní vězení. Rovným dílem!“

Přátelé, kteří zakončili své večerní posilování tak nečekaným způsobem, byli udiveni; ani ne tak tou basou, jako tím číslem 15. Při dělení dvěma jim vždycky jeden den zacházel. Velitel jejich oddílu se rovněž marně pokoušel vydělit patnáct beze zbytku, a poněvadž problém se musel vyřešit bez dlouhého otálení, zavolal veliteli brigády v naději, že mu své rozhodnutí upřesní.

„No jo…“ pronesl Astachov tónem, jako by se potvrdily jeho nejhorší obavy. „No jo, jestli jsem si to nemyslel, že to nedokážete sám vyřešit! Není se co divit! Mě to hned napadlo, když jsem ty dva viděl. Proto… pět dní pro vás a zbytek rozdělit mezi ně. Rovným dílem. Jasné?“

„Ano,“ odpověděl řízně velitel oddílu, protože záležitost se tak skutečně krajně zjednodušila.

A poněvadž jeden oddíl letky byl postižen nepřízní velitele brigády, všechny ostatní se druhý den jakoby povytáhly – jako nováčci v očekávání první přehlídky.

Tenkrát se letecké brigády skládaly z letek a letky z oddílů. Musím říci, že naše 109. stíhací letka se stávala hromosvodem pro výbuchy nespokojenosti velitele brigády velice zřídka.

109. letka byla starou leteckou jednotkou. Její bojová sláva se zrodila už v dobách občanské války a spojovala nás s letci starší generace. Byli jsme na to patřičně pyšní a vytrvale jsme se proto snažili udržet si ve všech druzích bojové přípravy první místo v brigádě.

A v letce samé, která se skládala z tří oddílů, byl nepřetržitě na prvním místě náš oddíl. Nemalou měrou se o to zasloužil jeho velitel Pavel Ryčagov.

Ryčagova považuji za jednoho z nejlepších stíhačů, které jsem za svůj dlouhý letecký život poznal. Když se stal velitelem oddílu, nemohl být prostě jenom velitelem oddílu, ale musel být nejlepším velitelem oddílu. A jeho oddíl musel být také nejlepší. Ryčagov to dokázal.

Jako první jsme se pouštěli do všech nových programů, první jsme zvládli i noční lety. A tehdy létat v noci nebyla žádná hračka. Přístroje v letounu prakticky neexistovaly. Rychlost, výška, palivo, olej a ještě asi dva nebo tři ukazatele – to bylo všecko, o čem nás informovaly „budíky“ a manometry. Pojítka jsme žádná neměli. Hlavním přístrojem na stíhačce byly proto oči pilota.

První problém, na který jsme při nočních letech narazili, byla mrzutá skutečnost, že jsme se neuměli v noci dost dobře orientovat. Obrysy známých orientačních bodů se nám ve tmě ztrácely. Svou polohu v prostoru jsme mohli odhadnout jen podle shluků elektrických světel a podle odlesku hladiny řeky za měsíční noci. Let v malé výšce nad železniční tratí nebo jiné způsoby, jak se chytit nějakého orientačního bodu, se v noci nedaly použít. A přistát někde na silnici nebo na poli, jak se to někdy v krajní nouzi praktikovalo ve dne – na to se nedalo ani pomyslet. Proto jsme zpočátku podnikali noční lety jenom nad letištěm a městem, abychom se postupně orientaci v noci naučili.

Přistávací dráha se skoro neosvětlovala, vojenskými svítilnami „netopýr“ se vykládaly pouze speciální znaky – a to bylo celé osvětlení. Noční lety tak dlouho zůstávaly složitou záležitostí a až do samé války, a dokonce ani v jejím průběhu, se masově nerozšířily. Nebylo náhodou, že se na frontě objevil v té souvislosti nový termín – „ponocný“ – jako označení pro letce, který dokázal létat i v noci. Bylo to zároveň označení nesporné letecké extratřídy.

V našem oddíle bylo kromě velitele devět lidí: Artěmjev, Dobroskokin, Bachrušin, Larionov, Ponomarjov, Smirnov, Šapovalov, Šmelkov a já – tři roje. Noční lety zvládl náš oddíl jako první a jako první v něm odstartoval k nočnímu letu náš velitel. Ryčagov vždycky všechno prováděl napřed sám a to, co prověřil a vyzkoušel, předával podřízeným. Možná právě proto se ze zcela průměrných pilotů, kteří sloužili pod Pavlem Ryčagovem, nakonec stali vynikající mistři pilotáže a vzdušného boje.

Jednou v zimě kterýsi z našich chlapců nešikovně přistál a svedl všechno na lyže – prý se na nich těžko sedá, dosednutí se nedá správně odhadnout… Pavel hodil na dráhu rukavici a vyšvihnul se do stroje. Udělal okruh, přistál – a rukavici zamáčkl lyží do sněhu. Byl to tak přesvědčivý argument, že už nikoho nenapadlo vymlouvat se na lyže.

Ctižádost našeho velitele být se svým oddílem stále na prvním místě, se dala pochopit. Byl to jeden za základních rysů jeho povahy. Nutil nás, abychom poráželi soupeře i ve fotbale a odbíjené. Když začalo období různých soutěží umělecké tvořivosti, dal dohromady malou kapelu. Myslím, že velitel brigády měl k Ryčagovovi velmi dobrý vztah, i když to nedával nijak najevo. Ale byli bychom podle všechno museli mít grandiózní průšvih, aby na nás padl hněv velitele brigády. A málem i k tomu nakonec došlo.

Nepamatuju se už, při jaké to bylo příležitosti, ale v čtyřiatřicátém roce přiletěl do Kyjeva tehdejší francouzský ministr letectví Pierre Cot. Byl uvítán, jak se patří na státníka této úrovně, a bez zbytečných ceremoniálů, jak to připouštěl polooficiální charakter návštěvy. Návštěva byla polooficiální zřejmě proto, že ministr přiletěl na lehkém jednoplošníku, pouze s pilotem, bez obvyklého doprovodu. Pobyt hosta v ukrajinském hlavním městě probíhal podle všeho úspěšně: jednoho dne jsme dostali rozkaz provést ukázkovou pilotáž, což se tak často nestávalo. Samozřejmě, že jsme si nechtěli uříznout ostudu, zvlášť když ministr letectví vypadal na to, že věci rozumí.

Když návštěva skončila, dostala naše letka rozkaz vyčlenit roj pro čestný doprovod. Rozkaz byl předán Ryčagovovu oddílu a Pavel mi nařídil, abych doprovod vedl. Na číslech měli být Alexej Šapovalov a Leonid Dobroskokin.

A tak jsme několik minut před startem Cotova letadélka vzlétli. Host se rovněž vznesl – zprvu zamířil na východ, pak provedl obrat o sto osmdesát stupňů a letěl směrem k Polsku.

Pozdravili jsme ministra, sotva se odlepil od země, svým malým klínem ze tří letounů. Letěli jsme a na metr přesně jsme dodržovali vzdálenost mezi stroji – byli jsme pyšni na to, jak jsme slétaní. Při cvičných letech jsme například natahovali provázek s vlaječkami mezi třemi stíhačkami a s napnutým provázkem jsme vzlétali. Prostě nádhera! Náš pozdrav ve vzduchu určitě musel na hosta udělat dojem. Po tomto slavnostním aktu jsme se měli co možná nejtěsněji připojit k ministrovu letounu – byli jsme ve výšce tři tisíce metrů, kdežto on odlétal na západ téměř přízemním letem. Jako vedoucí jsem zahájil příslušný manévr, ale náhle jsem zpozoroval, nebo spíš vycítil, že francouzský ministr úskočně (skoro neznatelně!) zvyšuje rychlost. My jsme tedy taky nenápadně přidali. Že by si ověřoval naši bdělost? Nebo si snad chce s námi pohrát, poškádlit nás? Anebo na to pilot prostě dupe bez nějakého zvláštního úmyslu? Ale přece se nemohou vážně pokoušet vzít stíhačům roha?

Ale bohužel, právě o tohle šlo! Uvědomil jsem si to poměrně brzy. Kdepak by mě ale napadlo, že má ve svém lehkém jednoplošníku – skoro vyhlídkovém stroji – namontovaný tak silný motor! Ten bez zvláštní námahy vyvinul rychlost jedenapůlnásobně vyšší, než byla maximální rychlost našich I-5. Přitom ji zvyšoval pomalu a lákal nás tak nenápadně do zběsilé honičky.

Nebudu tady popisovat, že jsme doslova uhnali své stroje tak, jako kdysi dokázali jezdci uštvat koně, a sotva jsme dovrávorali zpátky. Motory našich stíhaček klepaly a pískaly. Od přetížení a přehřátí povylétala ze svíček motorů jádra. Přitom prudce klesal tah a motory dýchavičně hvízdaly.

To mě pochopitelně krajně dohřálo, správněji řečeno: rozladilo – nějaký sporťáček uteče bojové stíhačce!… Toť se ví, že jsem nemohl počítat s tím, že se já, mladý nevýznamný letec, ještě někdy setkám s ministrem, tím méně s francouzským, a porážku mu oplatím.

Později jsem se však přesvědčil, že všechno je možné, dokud člověk žije. Pierru Cotovi, francouzskému ministru letectví, jsem to přece jenom odvedl. Jenomže k tomu došlo až v roce 1944, skoro po deseti letech. Ale nebudu předbíhat…

Po nezdařené eskortě se náš oddíl dostal do středu nevítané pozornosti. Všichni se zajímali o podrobnosti našeho letu a otázky, jak jsme doháněli hosta a proč nám unikl, jen pršely. „Zřejmě si vás ani nevšiml,“ vysvětlovali vtipálci, „jinak by ze zdvořilosti zpomalil.“ Veliteli brigády celá ta historie pokazila náladu. Dalo se očekávat, že se na něčem vybije. Letka se v očekávání dnů příštích dala do pořádku a velitel brigády si vylil zlost na… „námořním oddílu“.

Byl u nás na letišti takový oddíl, vedený pod číslem 74. Jeho příslušníci létali na strojích R-5 a jejich program výcviku se ničím nelišil od našeho. Proč se mu říkalo „námořní“, nikdo kloudně nevěděl. Žádné moře v okolí Kyjeva nebylo. Oddíl však existoval a jeho příslušníci nosili slušivý námořnický stejnokroj. My jsme si na svou uniformu taky nemohli stěžovat, ale takové frajery, jako byli v námořním oddíle, bys v okruhu tří set kilometrů pohledal.

Na námořní oddíl mám své vlastní, zcela osobní vzpomínky. Nerad jsem skákal s padákem. Za celou dobu války a ani před ní jsem padák nepoužil – naštěstí jsem to neměl zapotřebí. Za třicet let služby ve stíhacím letectvu jsem absolvoval pouze tři povinné seskoky – ještě u kyjevské brigády. A právě s těmi seskoky jsou spojeny mé vzpomínky na námořní oddíl.

Ve stalingradské škole jsme létali bez padáků. V té době se letci bez nich obešli. Řekl bych dokonce, že u mnoha letců starší generace vznikla určitá psychóza: báli se opustit stroj. Aspoň mezi mými spolužáky z letecké školy bylo takových dost. Já mezi ně také patřil. Raději jsme se snažili za všech okolností dovést letoun na přistání, než bychom z něj vyskočili s padákem. Svou roli tu hrála i zkušenost a rozumné riskování, a taky přání zachránit drahý stroj, ale podvědomě tu působila i fóbie: mimo letoun si leckterý pilot připadal tak bezmocný, že i v poškozeném letadle se cítil bezpečněji. To jsou ovšem, opakuji, jenom moje osobní postřehy.

Když se v letce začalo s povinnými seskoky, byli někteří moji kamarádi najednou k nepoznání: dosud chladnokrevní a rozvážní stíhači ztráceli barvu v obličeji, když se měli odvážit skoku do prázdna. Někteří si nemohli zvyknout na další řemeny – měli pocit, že je omezují v pohybu. Jeden z nejlepších pilotů letky, Kosťa Kovtun, si bral padák, jak říkal, jenom „z plezíru“ a karabinku na prsou nezapínal.

„Jaký má prosím tě smysl lítat s padákem a nezapínat karabinu?“ zeptal jsem se ho jednou.

„Žádný!“ zasmál se Kosťa. Nato se pokradmu rozhlédl kolem a důvěrně mi pošeptal: „A padák taky nemá žádný smysl. Učili jsme se lítat bez něj, lítali jsme bez něj a bez něj budem lítat i dál…“

„Ale teď je na to předpis,“ upozornil jsem ho. „Tak si tu karabinu koukej zapnout!“

„Už jsem to zkoušel,“ odsekl Kosťa. „Ale člověk pak sedí v kisně jako svázaný. Nedá se v tom ani dýchat.“

Kosťa byl podsaditý, dalo by se dokonce říci tělnatý, možná, že mu upevňovací řemeny opravdu překážely, ale hlavní bylo něco jiného. Bylo potřeba, aby se překonal, aby se zbavil onoho děsu.

Časem se však padák stal nedílnou a běžnou součástí výbavy letce. Stíhač si však obtížně zvyká na každou novinku, na každou změnu uvnitř kabiny letounu. Všechno nezvyklé odvádí v první době jeho pozornost, dráždí ho, a proto se zpočátku dívá na různé novoty jako na překážku.

A tehdy právě nás čekaly povinné cvičné seskoky. Vyvážel jsem při nich kamarády do vzduchu na U-2 a náramně jsem se bavil tím, jak jim ty seskoky dávaly zabrat. Chlapci si to však nenechali líbit a hrozili mi: „Jen počkej, však na tebe taky dojde.“

A došlo.

Teď už sotva někdy budu skákat s padákem a tak se bez mučení přiznám, že nepříjemnější pocit jsem v životě nezažil. Nevím, jak jsem vypadal, když jsem zamhouřil oči a vrhl se po hlavě dolů jako do brány pekelné. Nepocítil jsem však ani sportovní nadšení, ani nádheru plavného vznášení na padáku, který prý člověku vynahradí dramatický moment předchozího hrůzného volného pádu. Při svém prvním seskoku jsem to mohl pocítit o to méně, že mě vítr i s padákem unášel nad letouny námořního oddílu. Klesal jsem přímo na jejich hrozivě se otáčející kovové vrtule a oddával se přitom nejchmurnějším myšlenkám (zajímavé, jak brilantně pracuje naše představivost, když je ohrožena naše existence!). Když mě letci spatřili, vypnuli motory, ale vrtule se setrvačností točily dál. Do posledního okamžiku jsem si jenom říkal: sudá, nebo lichá? Přistál jsem sice nepříliš elegantně, ale snesitelně – mezi dvěma letadly.

Prostě jsem po svém padákovém debutu pro parašutistický sport nezahořel, třebaže mnozí letci našli v seskocích zalíbení a s rozkoší skákali dál a získávali sportovní odznaky. Já jsem se raději vozil v U-2, který byl přidělen mému roji, byl jsem ochoten obětovat všechny letní večery a vysazovat nad letištěm milovníky silných zážitků. A přiznám se, že po tom nerváku s doskokem na stojánku námořního oddílu jsem pociťoval jisté škodolibé uspokojení, když jsem sledoval pořadovou přípravu našich „námořníčků“.

Připadla jim právě na den po návštěvě francouzského ministra letectví. Těsně před zaměstnáním se nad letištěm přehnal letní liják a celá plocha se blyštěla obrovskými loužemi. Příslušníci námořního oddílu vesele pochodovali a pilovali pořadový krok, přičemž se kalužím vyhýbali, jak mohli. Před jednou zvlášť velkou louží oddíl zaváhal. Ale ustoupit nesměli – na pořadový výcvik „námořníčků“ dohlížel sám Astachov. Když jim došlo, že nemají co ztratit, začali zběsile rozmachovat rukama a odhodlaně rázovat přímo do toho jezera.

„Konečně jste ve svém živlu,“ zabručel velitel brigády. „Aspoň víte, proč máte tyhle frajerský uniformy.“

Astachovovi se začala vracet dobrá nálada.

Na podzim čtyřiatřicátého roku se ujal velení brigády nový velitel Bachrušin (jeho mladší bratr byl příslušníkem Ryčagovova oddílu). Fjodor Alexejevič Astachov byl povýšen a s brigádou se rozloučil. Naposled jsem se s ním setkal v zimě čtyřiačtyřicátého roku.

Dostal jsem tenkrát desetidenní dovolenou. Štáb divize, které jsem velel, byl v Kozelsku, malém starobylém ruském městečku, které vešlo do historie svým houževnatým odporem proti kočovným hordám za mongolsko-tatarského vpádu. Moje žena a právě narozený synek žili mnoho tisíc kilometrů od Kozelska – v Ulan Ude. Ale copak se to dá tam a zpátky stihnout vlakem, když jenom na cestu tam bylo při ideálních podmínkách potřeba nejméně týden?

Přiletěl jsem do Moskvy a zastavil se u Astachova. Zastával tehdy funkci náčelníka hlavní správy civilního letectva a zástupce velitele dálkového letectva. Když mě viděl, spráskl údivem ruce:

„Á, Zacharov! Ty ještě žiješ?“

To byl celý on, můj bývalý velitel brigády.

„Ano, soudruhu generále, žiju!“

„Posad se tedy. Povídej, co je nového…“

Dlouho si mě prohlížel, jako by si chtěl všechno oživit.

Potom se rozhovořil. Nevěděl jsem, že můj bývalý velitel brigády má takovou znamenitou paměť. Při obědě, který nám přinesli do jeho pracovny, mi vyprávěl o nás – letcích své bývalé brigády. Pamatoval si na každého a vzpomínal na příhody z našeho předválečného života na letišti, které už se z mé paměti dávno vypařily. Bylo mi, jako bych znovu prožíval poklidné léto čtyřiatřicátého roku, a málem jsem zapomněl, proč jsem vůbec přišel. Nakonec jsem vyložil karty:

„Soudruhu generále, neletí náhodou něco na východ?“ A vysvětlil jsem mu situaci.

„Hm-m…“ protáhl zamyšleně Astachov a lesk v jeho očích pohasl.

Nebylo mi z toho dobře, ale neměl jsem na vybranou.

„Ne, letadlo teď nemám,“ pronesl ochable. „Je mizerné počasí…“ To už byla odpověď a já jsem si uvědomil, že s dovolenou je amen, ale jaksi se mi ulevilo, protože teď bylo všecko jasné. Nedobrý pocit rázem pominul. Převedl jsem znovu hovor na minulost a Fjodor Alexejevič ožil.

Nakonec Astachov vstal a dal mi tím na srozuměnou, že čas uplynul. Zvedl jsem se také, abych se rozloučil. Vstoupil Astachovův zástupce a podal hlášení. Fjodor Alexejevič ho vyslechl a mezi řečí se ho zeptal, co podle letového řádu letí v nejbližších dnech do Čity.

Zástupce se zarazil: věděl dobře, že se žádné lety do Čity pro nejbližší dny neplánovaly. Ale věděl i to, že Astachovovi je to známo.

„Ale ale, copak jsi zapomněl, milánku?“ zabrumlal Astachov dobrácky, čemuž se zástupce na nejvyšší míru podivil, ale svůj údiv dal najevo jen pohledem.

„Letí Si 47,“ řekl pevně Astachov a uvedl jméno letce.

„S jakým nákladem, soudruhu generále?“ žasl nepokrytě zástupce.

„To je mně, milánku, úplně fuk,“ s bohorovným klidem odpověděl Astachov, „co naložíš, s tím poletí. Třeba s železným šrotem, jestli v Čitě potřebujou šrot. Ať je osádka do večera připravená.“

„Provedu,“ hlesl zástupce, úplně vyvedený z míry.

„Jo, a až ti ohlásí, že jsou připraveni k odletu,“ pronesl generál, jakoby si náhle na něco vzpomněl, „postarej se, aby tadyhle generála vzali s sebou,“ kývl směrem ke mně. „Jede do Ulan Ude, má to tedy při cestě. A ať jsou za tři dny zpátky.“

Zástupce odešel. Chtěl jsem Astachovovi poděkovat, ale ten jako by neslyšel.

„Leť, leť,“ zavrčel jenom.

Tak jsem se uviděl se svou rodinou a zase se vrátil na frontu.

MÍROVÉ DNY

Běžel už rok 1935. Letní měsíce trávila naše letka ve výcvikovém prostoru. Na letecké střelnici jsme zkoušeli zbraně, učili jsme se střílet. Vlečné letadlo táhlo na dlouhém laně vzdušný terč – plátěný rukáv, který se nadouval nabíraným vzduchem a na tenhle pytel jsme měli z letounu pálit jako na úhlavního nepřítele. Stříleli jsme i na pozemní cíle, ale přece jen na vzdušný terč nejčastěji.

Jako každý vážný nepřítel dokázal být vlečný rukáv pořádně úskočný. Leckterý nezkušený letec se dal oklamat jeho odevzdanou bezbranností. Tažen er-pětkou plul vzduchem nepříliš rychle a naprosto poslušně – nemanévroval a neodpovídal palbou, bez odporu snášel všechny útoky. Stačilo ho dohonit, najít nejvhodnější pozici – a pálit! Kromě toho jsme měli střely označeny různými barvami, takže zanechávaly v plátně nejen dírky, ale i určité zabarvení, takže bylo hned vidět, jak kdo střílel. Útočit na rukáv přímo zezadu bylo z bezpečnostních důvodů přísně zakázáno: mohli bychom zasáhnout letadlo, které terč vleklo. Proto bylo nutno při zteči manévrovat ostře, v určitém úhlu vůči cíli, a po zteči se rychle vzdálit, aby moment kontaktu s rukávem zabíral co nejméně času. Jinými slovy: bylo nutno pracovat s velkým přetížením – čím ostřeji pilot manévroval, tím větší bylo přetížení. Tehdy jsme ještě na stíhačkách neměli ani velkorážní kulomety, tím méně kanony. Proto jsme palbu museli zahajovat z krátké vzdálenosti. Při maximální rychlosti a energickém manévru nebylo těžké cíl minout, nebo neodhadnout správně vzdálenost a zachytit pak terč křídlem, nebo dokonce namotat rukáv na vrtuli. I takové případy se stávaly.

Ryčagov nás obyčejně učil odcházet od cíle nabráním výšky. Tento obrat mu imponoval nejvíc, protože umožňoval zaujmout okamžitě výhodné postavení pro opakování zteče. Bylo vůbec mnoho způsobů zteče a stíhač je musel ovládat všechny.

Já jsem zvlášť dlouho propracovával zteč zdola. Správně ji propočítat a provedení si zcela zautomatizovat bylo možné jen soustavným a dlouhotrvajícím nácvikem. Nezasvěcenému se mohly naše každodenní nácviky zdát až jednotvárné, ale nás vůbec nenudily. Naopak, přicházeli jsme na další varianty řešení a prožívali nové, dosud nepoznané fyzické pocity při letu. A v tom byl smysl našeho usilovného učení. Měli jsme rádi letní měsíce ve výcvikovém prostoru, protože to se nejvíc létalo. A velmi brzy jsem se přesvědčil, jak pravdivé je tvrzení, které si už mnoho lidí prověřilo a nikdo je nevyvrátil: že totiž kdo líp létá, ten také lépe střílí. Spojitost mezi uměním pilotovat a uměním střílet nepochybně existuje. To nám ostatně neustále vštěpoval i náš velitel Pavel Ryčagov.

Jednoho dne se vrátil z Kyjeva s novinkou: svěřili nám vyzkoušení tajné zbraně. Okamžitě se učinila opatření, která měla zabezpečit naprosté utajení akce.

Když jsme tu zbraň poprvé spatřili, až jsme se podivili, proč je kolem ní tolik cirátů: vždyť na ní celkem nic nebylo. Byly to maličké osmikilové bombičky, které se zavěšovaly pod křídla. Ale po bližším seznámení jsme k nim pojali respekt. Tyto letecké tříštivé pumy byly určeny pro boj s bombardéry a novinkou u nich byl časový zapalovač.

Čas jsme si nastavovali sami.

Byla na nás legrační podívaná, když jsme se připravovali ke svrhování pum: každý seděl se svou přidělenou bombičkou a pootáčel časovacím mechanismem, jako by natahoval budík. Jeden roj nastavoval pumy například na šest set metrů, jiný na tisíc metrů a tak dále.

Nikdo nevěděl, v jaké výšce poletí vlečné terče. Vždycky jsme okamžitě vzlétli, když se objevily, určili jejich výšku a vystoupali nad ně na vzdálenost, která odpovídala načasování pum. Srovnali jsme s nimi rychlost, abychom letěli přesně nad terči a pak jsme na ně naše osmikilovky prostě vysypali. Pumy fungovaly bezvadně – za několik dní zkoušek jsme roztrhali na hadry tolik rukávů, kolik se nám z kulometů nepodařilo rozstřílet za celé léto.

Proč se tyhle pumy nepoužívaly za války, nevím. V těch posledních předválečných letech se letectvo rozvíjelo takovým tempem, tak rozšířilo své bojové možnosti, že ty bomby podle všeho ztratily svůj význam. Prostě se musely změnit metody boje s bombardéry.

O těch malých bombičkách, které se nám v létě čtyřiačtyřicátého roku tak zalíbily, jsem za války už nic neslyšel.

Toho léta, jenomže o něco dřív, vyzkoušel náš oddíl jiný druh střely. Nebyla velká, ale vzbuzovala okamžitě úctu. Podobala se krátké ostře ořezané tužce a měla ocasní plochy. Po střelnici se rozlétlo nezvyklé slovo – „raketa“.

Pod křídly našich stíhaček se objevily jakési lišty připomínající sáňky a na nich byly zavěšeny tajemné střely. Toto vybavení poněkud změnilo obrysy letounů.

Vzlétali jsme opatrně: museli jsme počítat s tím, že letoun ztěžkl a ztratil svou pohyblivost. Vždyť pod křídly každé stíhačky bylo zavěšeno osm těchto „tužek“. Když střela opouštěla své lože pod křídlem, táhl se za ní ohnivý chvost a mohutný výbuch zvěstoval, že dokončila svůj let.

Odborníci, kteří byli zkouškám přítomni, říkali těm „tužkám“ RS, což byla začáteční písmena slov „reaktivní střela“. Když jsme ty litery vyslovovali nahlas, vzniklo z toho nové slovo „eres“. Přesnost zásahů „eresů“ nebyla valná: dosud jsme si nevypracovali metodiku míření a aerodynamické vlastnosti střely samé nedosahovaly ještě potřebné úrovně. Avšak účinky nové zbraně při zásahu cíle byly otřesné.

Zkoušky probíhaly velmi rychle. Všichni jsme museli podepsat prohlášení, že o tom, čím jsme se tu několik dní zabývali, nebudeme s nikým mluvit. A mohu říci, že tato naše práce nebyla marná. Na podzim roku 1941 jsem nad Vjazmou poprvé uviděl „eresy“ v činnosti. V rámci divize, které jsem tehdy velel, působil po jistou dobu pluk stíhaček LaGG-3. Ty byly vyzbrojeny kanonem a reaktivními střelami, které ovšem byly daleko účinnější než ty, které jsme zkoušeli v létě čtyřiatřicátého roku. Jednou při odrážení nepřátelského náletu jsem viděl na vlastní oči, jak velitel pluku Nikolaj Akulin napadl jeden junkers. Zásah „eresem“ bombardér doslova rozmetal na kusy.

Po návratu z výcvikového prostoru jsme zahájili přípravu na vševojskové cvičení. O jeho rozsahu se šířily nejprotichůdnější zvěsti, ale už z nich si bylo možno udělat představu o grandióznosti záměru. Za prvé se počítalo se širokou účastí letectva, za druhé už sám charakter cvičných letů dával tušit, na jak velkém prostoru budeme operovat.

Ryčagov trochu znervózněl. Najednou se mu zdálo, že jsme až dosud neodpustitelně mrhali časem a na nic jsme se pořádně nepřipravili. Nacházel prohřešky na každém letu, byl až nesnesitelně puntičkářský. Při sebemenší chybičce pilota by se byl nejraději okamžitě vznesl do jeho kabiny a dal mu za vyučenou. V kabině svého letounu gestikuloval tak zuřivě, že vyjadřovat tato gesta slovy nebylo vůbec potřeba.

Když začalo cvičení, všecko vešlo do svých normálních kolejí, překonalo všechna naše očekávání, nikdo z nás dosud něco podobného nezažil!

Hlavní operace probíhaly u Žitomiru.

Naše letka plnila na těchto manévrech nejrůznější úkoly: zabezpečovala doprovod, upoutávala protivníka bojem, prováděla průzkum i nálety. Procvičovala se součinnost různých druhů vojsk.

Poprvé se pro řešení operačně taktických úkolů využívalo velkého vzdušného výsadku. My jsme chránili armádu bombardérů TB-3. Když bombardéry shazovaly stovky výsadkářů a obloha se zaplnila bílými kupolemi padáků, ani jsme si neuvědomovali, že nacvičujeme součinnost druhů vojsk.

Rozmach činnosti na bojišti strhoval nejen nás, účastníky manévrů. Zprávy o průběhu cvičení přinášely i největší tiskové agentury světa.

Přímo v průběhu cvičení jsme dostávali od vyššího velení pochvaly za úspěšné plnění úkolů, Velitel brigády Bachrušin byl spokojen, ale ještě spokojenější byl velitel naší 109. letky Sryvkin.

Také jsme se snažili ze všech sil. Jednou jsme to však v bojovém zápalu poněkud přehnali. Dlouho trvalo, než se zapomnělo na naši bezohlednost. Ostatně, proč bych nepověděl, jak to tenkrát bylo.

Letka dostala za úkol letět na průzkum – zjistit, kde je jezdectvo protivníka, a bude-li to možné, zaútočit na ně. Prostor, v němž byly jezdecké útvary rozmístěny, jsme pochopitelně neznali, zatímco jejich velitelé byli upozorněni, že po nich bude pátrat letectvo.

Kavaleristé se měli s využitím maskování, terénních vln a lesa skrytě soustředit na jednom z důležitých směrů. Poněvadž směrů bylo několik, museli jsme propátrat terén s ohledem na všechny varianty jezdeckého průlomu. Podle pozemních měřítek se toto území považovalo za dostatečně rozlehlé. Málokdo si totiž uměl představit, jak obnaženě vypadá svět z výšky. Kromě toho se naše pozemní vojska neuměla proti letectvu maskovat. Akční rádius stíhačky I-5 nám umožňoval prozkoumat prostor daleko větší, než se předpokládalo. Proto nebyl náš úkol nijak složitý – jezdecký sbor není stádo ovcí.

Naši průzkumníci zjistili směr, na kterém se soustřeďovaly hlavní síly sboru, poměrně rychle. Jejich předvoj se přibližoval k přepravišti přes poměrně úzkou řeku. Postupoval po samém okraji otevřeného prostranství na pozadí lesa. Jezdci byli asi sto kilometrů od předních postavení a podle všeho se cítili naprosto v bezpečí. Zřejmě měli dojem, že jsou v hlubokém týlu.

Brzy potom, co se průzkumníci vrátili s hlášením o protivníkovi, letka po oddílech odstartovala. Asi za dvacet pět minut jsme byli nad cílem – stovky a možná tisíce jezdců se nahromadily u přepraviště. Vyrazili jsme k útoku.

Kdybychom se byli spokojili s čistě symbolickým přepadem, kdybychom nad nimi několikrát zakroužili ve výšce dejme tomu několik set metrů, naznačili tak svou přítomnost a odletěli, k incidentu by zřejmě nedošlo. My jsme však provedli zteč podle všech pravidel, jenom ovšem s tím rozdílem, že jsme z kulometů stříleli cvičnými náboji.

Nic nás ale už nemohlo zadržet v našem bojovém zápalu, když jsme spatřili stovky jezdců, jak s poklidnou zvědavostí hledí k nebi. Koukali na nás jako na hejno havranů. A my jsme podle všech zákonů taktiky oddíl za oddílem v přízemním letu nalétali na nic netušícího protivníka.

Řev motorů našich stíhaček za několik minut proměnil vycvičené jezdecké koně ve splašené stádo. Křik jezdců ani ržání koní jsme přirozeně neslyšeli. Hned po prvním nalétnutí našich strojů začali koně skákat přes zábradlí mostu. Řeka nebyla naštěstí hluboká a všechno se obešlo beze ztrát. Podívaná to však byla úchvatná: útvary jezdeckého sboru se nám rozplývaly před očima.

Když jsme se po této důkladné práci vraceli na letiště, vůbec jsme nepochybovali, že nás zahrnou pochvalami. Jaké však bylo naše rozčarování, když jsme viděli grimasy našeho velitele brigády.

Ještě rozpálení svým skvělým vítězstvím jsme stáli u svých strojů, ale už jsme tušili, že s pochvalou počítat nemůžeme. A sotva velitel otevřel ústa, aby pronesl nepochybně plamenný proslov, objevilo se na letišti auto velitele jezdeckého sboru Krivoručka.

Velitel sboru byl strašlivě rozlícený.

„Vy nejste stíhači!“ zahřímal.

Krve by se v nás nedořezal.

„Vy jste chuligáni!“ zařval celý rudý vztekem. „Já vám ty mašiny rozsekám na maděru!“

To už ale bylo moc i na velitele letky.

„Nerozsekáte!“ řekl klidně a postavil se do pozoru. „Ty jsou kovový!“

„Tak jim usekám vrtule…“ vyhrožoval velitel sboru, ale už pomalu vychládal. Přes napjatost situace jsme nemohli zadržet úsměv.

Ten se však vytratil, když jsme se podívali na velitele brigády. Nevím, jak by byla celá aféra skončila, kdyby při rozboru cvičení nebyla činnost letky hodnocena jako správná.

Co se vlastně přihodilo? Při prvním rozsáhlejším – i když epizodickém a vlastně náhodném! – střetnutí se ukázalo, že jakmile se objevilo bojové letectvo, ocitlo se jezdectvo před hrozbou, že ztratí své úderné kvality. A to právě v době, kdy ve výzbroji letectva byla ještě pomalá letadla s malou palebnou silou. Letectvo však bylo před zjevným kvalitativním skokem a cvičení se ještě neúčastnily velké tankové svazky – ty se teprve vytvářely. To ovšem byla fakta, která stála za zamyšlení…

Tenkrát na podzim pětatřicátého roku nikdo z události žádné vážné závěry nevyvodil. Avšak určité myšlenky, které se zrodily v průběhu cvičení, upoutaly na sebe pozornost nejprozíravějších činitelů armády.

NA NOVÝCH STROJÍCH

Končil rok 1935. Stíhací letoun I-3, na kterém jsem začal létat ve škole pro velitele rojů, byl nahrazen zdokonaleným I-5 s kovovou, ne už dřevěnou vrtulí. Ale to všecko byla jen „malá inovace“. Bylo na čase nahradit tento typ stíhačky typem zásadně novým. Na toto téma se u nás čím dál víc hovořilo.

Dnešní mladí lidé si asi dokáží představit spíš orbitální kosmickou stanici než stíhačku z počátku třicátých let. Za čtyři desítky let se v letectvu vystřídalo několik epoch a několik generací, a proto rád připouštím, že jenom zmínka o stíhačce I-3 může vyvolat představu jakéhosi leteckého pravěku. V roce 1933 byl však stíhací letoun I-3, a o něco později i I-5, ve výzbroji řadových leteckých útvarů a byly to na svou dobu moderní bojové stroje. My mladí letci jsme byli hrdi na to, že ovládáme nejprogresívnější techniku. Žili jsme v neustálém napětí, opojeni svou silou a mládím. Ještě včera jsme byli nevzdělané, hladové a otrhané děti, a dnes už se vznášíme k oblakům!

S těmito nádhernými myšlenkami jsem se probouzel každé ráno. Přišel však den, kdy jsem si – bezmála už velitel roje – připadal znovu jako nováček.

Byl jsem tehdy ještě v kursu pro velitele rojů.

Moc dobře si na tu neděli vzpomínám – bylo jasno a teplo, přestože podzim už pokročil. V neděli se nelétalo, a tak letci bloumali po leteckém městečku a ti nejotužilejší pořád ještě chodili na pláž. A najednou se rozlehl hukot motorů. Přicházel od moře a postupně sílil: letoun (a možná že jich bylo víc – podle mohutného hučení) se zjevně přibližoval k letištní ploše naší velitelské školy. Letci hledali stroj očima, všichni byli zvědaví, co to tak hučí – žádné letadlo z těch, co jsme znali, takový zvuk nemělo.

Letouny, které se objevily – byly dva – nás skutečně udivily svými neobvyklými obrysy. Podobné stroje jsem dosud neviděl, ani jsem neslyšel, že by něco takového existovalo. Znal jsem dvouplošníky s vodou chlazenými motory – ty měly ostrý nos a aerodynamický doutníkový trup. Tyhle dva letouny měly však tupou, jakoby useknutou příď, ale jinak se od sebe dost podstatně lišily. Jeden z nich přece jen odpovídal naší obvyklé představě o bojovém letounu: byl to dvouplošník, jasně jsme viděli dva páry křídel a podvozek. Ale ten druhý! Ten se úplně vymykal naší představivosti: byla to jakási létající střela – jeden pár křídel a… vůbec žádná kola! Když na nás nalétal šikmo dolů, křídla se proměnila ve dvě sotva viditelné čárečky a člověk měl dojem, že se na něj řítí meteor. Dvě křídla místo čtyř – to by snad ještě šlo, říkal jsem si, ale jak ten „meteor“ přistane bez podvozku?!

Po pilotáži nad letištěm šly letouny na přistání. Byli jsme zvědaví, jak ten bez kol bude přistávat. Avšak k našemu údivu se pod ním po třetí zatáčce objevil podvozek a stroj klidně dosedl na letištní plochu. Oběma letounům ukázali, kam odrolovat a okamžitě je ukryli v hangáru – ani jsme si je nemohli prohlédnout. Dověděl jsem se jenom to, že dvojplošník je I-15. Pro charakteristický lom horních křídel jsme si ho pojmenovali „čajka“ (racek). A druhý letoun – jednoplošník se zatahovacím podvozkem – byl I-16. Takové stroje nikdo z nás ještě neviděl. Jména letců nám prozradili: I-15 pilotoval Vladimír Kokkinaki (bratr Kosti Kokkinakiho, který absolvoval stalingradskou leteckou školu přede mnou). Jméno druhého pilota, který létal na I-16, jsem slyšel poprvé: Valerij Čkalov.

V leteckém městečku se nemluvilo o ničem jiném než o neznámých stíhačkách. Velitelství školy proto hned druhý den uspořádalo pro posluchače besedu s jejich piloty. Zkušební letci Čkalov a Kokkinaki nás velmi podrobně informovali o zvláštnostech nových letounů a dlouho odpovídali na nejrůznější dotazy. Největší pozornosti se ovšem těšil I-16.

Toto památné setkání se pro mě stalo mezníkem, od kterého jsem začal počítat roky své letecké dráhy. Viděl jsem, jak se dá létat.

Nějaký čas jsme ještě létali na I-5. Hovory o nové technice utichly, takže nás vlastně všechny příjemně překvapilo, když jsme se dověděli, že letouny, které v nás vzbudily takový úžas, se začaly sériově vyrábět. Vždyť neuplynul ani rok!

Na začátku května šestatřicátého roku už byly stíhací letouny I-15 i na našem letišti.

Vzpomínám si, že naše letka tehdy odletěla do Moskvy, aby se zúčastnila májové přehlídky. Po příletu jsme se dověděli, že poletíme nad hlavním městem v nových strojích. Měsíc jsme na letišti u Moskvy nacvičovali a donekonečna propilovávali přehlídkovou sestavu – museli jsme předvést naprosto dokonalou slétanost.

Přehlídka dopadla na jedničku. Nejdřív přeletěly nad městem stovky letounů nových typů – stíhačky I-15 a I-16 a bombardéry SB.

Ze vzduchu jsme sváteční Moskvu neviděli. Možnost prohlédnout si město jsme prostě neměli: naše sestava byla neobyčejně sevřená a museli jsme veškerou pozornost soustředit na to, abychom dodržovali své místo v tvaru. Každý viděl jen svého vedoucího, letěli jsme po letkách, křídlo na křídlo. V čele obrovského klínu letěl zkušební pilot Petr Pumpur.

Druhého května dostali všichni účastníci přehlídky rozkaz nastoupit na Ústředním letišti. Brzo nato vjelo na letištní plochu několik osobních automobilů. Vystoupil z nich Stalin, Vorošilov, Ordžonikidze, Tuchačevskij a další čelní představitelé státu a armády. Přímo na letišti pak besedovali s účastníky přehlídky.

Letci naší jednotky se pochvalně vyjadřovali o letounu I-15. Uváděli, že stíhačka se mimořádně snadno pilotuje, že je velmi dobře ovladatelná, má výbornou manévrovací schopnost, motor je silný a ze všeho lze soudit, že stroj v sobě skrývá další, dosud nepoznané možnosti.

Letci, kteří letěli na I-16 a SB, byli také nadšeni. Jak ukázaly zkušenosti několika následujících let, bombardéru SB se nevyrovnal žádný bombardovací letoun stejné třídy a stíhačka I-15 byla bezkonkurenčně nejlepší ze stíhacích dvojplošníků, které v té době existovaly.

Za několik dní po památném setkání na Ústředním letišti jsme se začali vracet ke svým útvarům na nových strojích. Naše letka zamířila do prostoru Kyjeva.

Začaly vojskové zkoušky stíhacího letounu I-15. Zkoušeli jsme bojový stroj podle všech pravidel. Několik nás pracovalo každý den podle přesně stanoveného programu a každý den jsme objevovali u stíhačky nové možnosti a nové kvality. Velkou radost jsme měli z poslušnosti stroje, o níž svědčí i tahle příhoda.

Dokončoval jsem už program výškových letů. Před každým vzletem jsem si zvlášť pečlivě upravoval padák – záměrně jsem tak v sobě pěstoval úctu k němu, i když mít pod sebou napraný pytel pořád ještě nebyl zrovna příjemný pocit.

Vzlétám, nabírám výšku a sleduji přístroje: tři tisíce metrů, čtyři, pět… pět a půl, šest, šest a půl…

Výš než do sedmi tisíc metrů jsem ještě nikdy nevystoupal. V této sérii letů jsem pokaždé přidával trošku výšky, jako bych si chtěl přivyknout na další tisícovku metrů, a věděl jsem už, že nad pěti tisíci metrů si musím počínat krajně opatrně – tam už bylo nutno počítat s nedostatkem kyslíku. Pocítil jsem to hned při prvním výškovém letu. Najednou se mi pilotovalo strašně těžko: dech se mi zrychlil, bušilo mi ve spáncích. Po skončení letu jsem byl unavenější než kdy jindy. Upřímně řečeno, nevěděl jsem ani dobře, čeho bych se měl ve vzduchu obávat. Říkal jsem si, že nějaké nebezpečí na mě může vybafnout až někde nad deseti tisíci metry. Takže když jsem dosáhl sedmi tisíc, splnil jsem stanovený program, podíval se dolů a pokusil se naposled vytočit ještě jednoho immelmanna. Jestli jsem se tak rozhodl, nebo ruka sama potáhla ze zvyku za řídicí páku, nevím, ale sotva pode mnou město na okamžik zmizelo, obestřelo mě ze všech stran průzračné modré světlo. Potom jsem uslyšel zřetelně jakýsi vzdálený zvuk bzučáku. Měl jsem dojem, že ten melodický zvuk se ke mně nese ze země: že naplňuje všechno to průzračné světlo kolem. Ale kde je město?… Oh! Vždyť už je nade mnou! Zdá se, že se zvětšuje… Padá! Řítí se přímo na mě! Kam mám vyskočit z letounu, když město je nahoře?!

Nic nevidím. Propadám se…

Potom se mi před očima roztočily barevné kruhy. Zkouším převést stroj do horizontálního letu – poslouchá mě. V jaké jsem ale výšce? Kolem tří tisíc metrů… To znamená, že jsem padal čtyři tisíce metrů?!

Nasazuji na přistání. Na letišti už ke mně přijíždí sanitka, lékaři. Vytahují mě z kabiny, sundávají mi přílbu i blůzu. Kdosi se mi dívá přímo do očí, vidím pozorné, nehybné zřítelnice. Slyším hlasy, blízké i vzdálené zároveň, ale všecky hlasité. Snažím se odpovídat rovněž hlasitě. Slyším: „Je v bezvědomí.“ Já že jsem omdlel? Pokouším se vstát. Vtlačí mě zpátky do sedadla. „Seď!“ říkají. Tak tady mám těch svých sedm tisíc metrů!

Říká se, že vidět padat letadlo je hroznější, než padat. Později mi vypravovali, že jsem padal dost křivolace.

Vyptávali se mě, jak jsem stroj vyrovnal – ale na to jsem nedokázal odpovědět. „Vyrovnal se sám,“ odbýval jsem je žertem.

O tom, že I-15 je báječná mašina, už nikdo nepochyboval.

VYSOKÁ DŮVĚRA

Plynuly měsíce. V každém z nich něco nenávratně mizelo. Tatam byla zvědavost, se kterou jsem v prvních dnech usedal do kabiny I-15. Už jsem si na stíhačku zvykl. Ale stále jsem se nemohl létání nasytit, takže se mi nakonec nařízením velitele brigády Bachrušina stala nedělní ukázková pilotáž služební povinností. Velitel brigády mi dokonce dával k dispozici svůj světle stříbřitý stroj a všechno, co jsem si při těch ukázkových letech dovoloval, patřilo do kategorie leteckého mistrovství. Ve všední den by se to bylo nejspíš považovalo za frajeřinu, letecké chuligánství. Kamarádi se netajili obavami, že si při těch vylomeninách dříve nebo později srazím vaz, zvlášť když jsem začal létat v přízemním letu podvozkem nahoru. Já jsem však jejich názory nesdílel; myslím, že kdybych si byl něco takového připustil, byl bych asi létání nechal.

Ovládat skvěle bojový letoun je ovšem možné i bez létání při zemi hlavou dolů. Dožil jsem se v letectvu doby, kdy sama technika podobné lety vylučovala a zbavovala je veškerého smyslu. Ale dokud bylo možné kontrolovat pohyb stroje vlastními smysly, kdy se rychlost letu dala prostě odhadnout očima, zkrátka, dokud se dalo létat podvozkem nahoru, tak jsem tak létal! A byl jsem ochoten dělat to každý den znovu, byl jsem ochoten každý den znovu a znovu zkoušet sebe i stroj a nemělo to nic společného s afektovaným riskováním. Nutit se do nějakého rizika by znamenalo ubíjet v sobě letce. To, co jsem dělal, dělal jsem s rozkoší profesionála… Podle mého názoru to znamenalo umění létat.

S tímto pocitem jsem odcházel každý den z letiště, s tímto pocitem jsem usínal a spal klidně, beze snů.

Jednou mě však drsně a nekompromisně vzbudili kolem půlnoci. Beze spěchu, ale také bez zbytečného otálení jsem sebral „poplachový“ kufřík, pouzdro s pistolí a vyšel z domu.

Ticho na chodbě, ticho za všemi dveřmi mě zneklidňovalo. Letecké městečko spalo. Takže žádný poplach? Ale co tedy?

U vchodu do domu jsem zahlédl furgon. (furgon – lehký krytý nákladní vůz (pozn. digitalizátora).) Na mlčenlivý pokyn důstojníka, který mě doprovázel, jsem zalezl do černého otvoru dveří. Jak se ukázalo, uvnitř furgonu byly ještě jedny dveře. Strčím do nich a rázem mě oslepilo světlo elektrické žárovky. Když konečně otevřu oči, vidím, že na lavičce podél bočnice sedí Kolja Artěmjev, Peťa Mitrofanov, Kolja Šmelkov, Kosťa Kovtun… A mají zřejmě větší radost z mého příchodu než já z jejich přítomnosti.

„Poposedněte si, hoši!“ zaduní svým basem Kovtun. „Přišel partorg (partorg – zkratka z ruského „partirnyj organizator“ (pozn. digitalizátora).)!“

Proč nás volají, nikdo neví. Všichni hledí na mě, ale jen pokrčím rameny. Konečně se objevuje velitel letky Ryčagov a vůz se rozjíždí. Mlčky posloucháme, jak přede motor furgonu. Nakonec vůz míjí poslední domky městečka a ponořuje se do tmy…

Auto konečně zastavilo a my jsme zaslechli:

„Vystupovat!“

Byli jsme v Kyjevě, na dvoře nějaké velké budovy. Ve dne bych zřejmě čtvrť i dům poznal, ale takhle v noci se jen tak snadno nezorientuješ. Setmělou chodbou jsme prošli do nějaké místnosti. A další dveře. Škvírou pod nimi se dralo světlo. Když první z naší skupiny dveře otevřel, zůstal stát jako opařený a já jsem bezděčně natáhl krk dovnitř. Páni! Vždyť to je nějaký banket! Prostřené stoly, kolem nich se míhají číšnice. Tiskneme se ke stěně. Je nás asi deset, dvanáct, sami letci 109. stíhací letky. Vchází několik dalších letců, poznávám mezi nimi Mirošničenka, s nímž jsem byl v kursu pro velitele rojů. Měl jsem dojem, že ani oni nevědí, co se děje.

Dveře se znovu otevřou a my se okamžitě napřimujeme a stavíme do pozoru. Před námi se objevil velitel kyjevského vojenského okruhu I. E. Jakir, tajemník ÚV KS (b) Ukrajiny Postyšev a několik lidí z nejvyššího politického aparátu okruhu. Velitel nás všecky s úsměvem vítá a zve nás ke stolu.

Má zjevně dobrou náladu. Srší vtipem, ptá se, jak se cítíme a nakonec pronáší přípitek. Přiznám se, že jsme se při pohledu na vodku zarazili, ale velitel se potutelně usmál a prohodil:

„Pokud vím, tak nemáte zítra letový den.“

Postupně jsme se zbavili ostychu a rozproudila se debata. Debata je zajímavá, ale kvůli tomu nás určitě do Kyjeva nepřivezli, říkám si a všichni čekáme na odpověď na hlavní otázku. Velitel však ke konci večeře jenom oznámil, že naši skupinu letců povolávají do Moskvy.

„Nejspíš se bude jednat o pověření novými úkoly,“ utrousil jen tak mezi řečí. „A čas na rozloučenou budete mít.“

Těmito slovy I. E. Jakir besedu ukončil. Všichni nám přejí úspěch v další službě a my už začínáme leccos tušit…

Moskva. Automobil se mnou a Ryčagovem uhání neslyšně po asfaltových ulicích. Pavel se ponořil do myšlenek – je z Moskvy, rodné město ho z přemýšlení nevytrhuje. Zato já nemohu odtrhnout oči od oken – na všechno zírám s dychtivou zvědavostí. Poprvé pozoruji svižný rytmus života velkoměsta. Tento rytmus ve mně vyvolává nepokojnou touhu pohybovat se, spěchat někam s proudícími davy.

Před chvílí jsme byli na pohovoru na ÚV strany. Teď se vracíme do kasáren, ve kterých je celá naše skupina ubytována.

„Vy jste velitel a budete skupině velet.“ řekli Pavlovi.

„Vy jste stranický organizátor a budete stranickým organizátorem, ať se bude vaše skupina jmenovat jakkoli.“ řekli mně a hned mě vyzvali, abych odevzdal stranickou legitimaci: „Nemějte obavy, tady se neztratí.“

Ryčagov je nestraník. Nechává tu Leninův řád, který mu byl jako jednomu z prvních řadových velitelů nedávno udělen za úspěchy v bojové a politické přípravě.

V kasárnách už na nás čekají. Musíme si vybrat civilní šaty. Vybírat je z čeho, ale nápadná elegance nových obleků, nezvyk chodit v civilu, nenáročný vkus nás všech, to všecko prozrazovalo, že jsme vojáci.

„Zvyknete si,“ pochechtává se soudruh, který nám naši novou garderobu obstaral, „ještě tomu přijdete na chuť. A pak si zas budete muset zvykat na uniformu.“

Druhý den ráno vyrážíme na jih. Nad Moskvou je čisté nebe. Slunečná a jasná je obloha i nad Sevastopolem. Slunečno je i v Oděse a v Kyjevě.

Jasno je nad Paříží, Bělehradem, Aténami. Bezoblačno je nad Madridem.

Nad celým Španělskem je nebe bez mráčku…

Jsme vybaveni průkazy posluchačů námořní školy. S těmito doklady nastupujeme na palubu obrovského nákladního parníku. Loď odráží bez houkání od sevastopolského přístaviště.

Nad celým Španělskem je nebe bez mráčku!

VIVA RUSSIA!

PRVNÍ DOBROVOLNÍCI

Jakmile jsme opustili sevastopolskou rejdu, všech se nás zmocnila neodolatelná touha dorazit na místo určení co nejdříve. Byli jsme první skupina sovětských letců, která odcházela do Španělska a naplňovalo nás hrdostí, že z tisíců vojenských letců jsme byli vybráni právě my.

Když se naše loď Karl Lepin přiblížila ke španělskému přístavu Cartagena, musela den a noc kotvit na moři. Nejdřív nás skryla noc a potom mlha. Ukázalo se, že náš kapitán je moudrý muž: jak jsme se později dověděli, fašisté bombardovali přístav právě v době, kdy byl očekáván příjezd našeho parníku. Kapitán z bezpečnostních důvodů narušil jízdní řád a příjezd pozdržel, jinak bychom vpluli přímo pod krupobití pum.

Stojím na palubě s Pavlem Agafonovem. Mhouříme oči proti oslňujícím slunečním paprskům a hledíme na pobřeží země opředené legendami. Jak je nádherná už na první pohled! Takovou krásu nemá nikdo mrzačit bombardováním. Nechce se mi ani věřit, že by z toho vysokého, prosluněného a prohřátého nebe mohly padat bomby. Ale je tomu tak. Tu a tam stoupá ještě dým z pobořených domů. Proti útokům shora je Španělsko bezbranné.

Cartagenský přístav je plný lidí.

„Viva Russia!“ volají nadšeně zástupy španělského obyvatelstva.

S takovým bouřlivým uvítáním jsme pochopitelně nepočítali, poněvadž náš příjezd měl být zahalen nejhlubším tajemstvím. Přesvědčili jsme se však, ještě než jsme opustili palubu, že v této zemi se nějaké zásady utajení neberou příliš vážně.

Vykládání letadel začalo okamžitě, ještě před našima očima. Bedny s rozebranými stroji se překládaly na nákladní auta a odvážely do městečka Murcia, kde letadla sestavovali.

Montážní práce probíhaly rekordní rychlostí. Naši technici v čele s inženýrem letky Leonidem Kalčenkem, mechanici z leteckého závodu a Španělé si zázračně rozuměli. Smontovávat letouny pomáhali i piloti. Hned v prvních hodinách jsme dali dohromady několik strojů, mezi nimi moji stíhačku. Ale to už nás zvali na oběd.

U stolu se rozproudila živá zábava. Pozorně nasloucháme našim starším soudruhům. Petr Ionovič Pumpur, který má velet sovětským stíhacím skupinám ve Španělsku, Ivan Kopec, Anton Kovalevskij a Jevgenij Jerlykin sem dorazili už před dvěma týdny po pevnině a stačili se už aspoň částečně zorientovat v situaci na frontě, a dokonce podniknout několik bojových letů na strojích z doby první světové války.

„Na čem jsi létal?“ ptá se Pavel Agafonov Ivana Kopce.

„Na nieuportu.“

„Na čem?!“ žasne Agafonov a ruka se lžící mu klesne. Já taky přestávám jíst a dívám se na Ivana nevěřícím pohledem. Ale Kopec jí dál, jako by se nechumelilo.

Na nieuportu, té staré rachotině, ze které nevyždímeš víc než sto dvacet kilometrů za hodinu, proti fiatům? To mě teda podrž! S lehkým kulometem proti velkorážním? Vždyť nieuport bys propíchl prstem.

„Pane jó,“ protáhne Agafonov a kamarádi vypravují, co se dověděli o nepříteli.

Než dorazí naše další stíhací skupiny, budeme se muset spoléhat jen na vlastní síly. Posílají nás na nejdůležitější úsek fronty – madridský sektor.

Snažíme se vštípit si všechno do nejmenších podrobností, nebudeme mít čas seznamovat se postupně se situací. Jakmile se dostaneme k Madridu, vletíme rovnou po hlavě do bojů.

Ano, všechno je tu podivuhodné, nečekané, dokonce i tenhle oběd, který začal velkou legrací. Přišli jsme do jídelny, sedli jsme si ke stolům, a stoly byly prázdné – stály na nich jenom karafy s nějakou tekutinou. Podle barvy to vypadalo na malinovou šťávu. Těch karaf tu bylo spousta. Je horko, proto možná tolik pijí.

Kdosi z nás ani nepočkal na jídlo, nalil si malinovku, jedním rázem ji vyzunkl slastně přimhouřil oči – víno, pravé, nefalšované víno!

„To se ví,“ prohlásil náš degustátor. „Jsme přece ve Španělsku! Tady čaj ani neznají. Místo čaje se tu podává víno.“

Ten zvyk se všem zalíbil. Víno jsme si rozlili do skleniček a karafy se okamžitě vyprázdnily. Ne že bychom neměli chuť na jídlo, ale když už se má podle zvyku pít nejdřív víno, tak dobrá, proč ne. Objevily se španělské číšnice. Jenomže místo prvního chodu přinesly karafy a prázdné uklidily. Vážnost našeho kamaráda, který tak dobře znal místní obyčeje, rázem stoupla a my jsme vyprázdnili karafy tentokrát bez nejmenších pochybností. Na stole se však okamžitě objevily nové… Oběd byl čím dál fantastičtější, i když nás poněkud zneklidňovala jednotvárnost jídelníčku, a já už jsem se začal strachovat, jak to vydržíme, když budeme každý den pít konev vína a ani nepřičichneme k chlebu a masu.

Zvedl jsem sklenici k ústům, pohlédl jsem přes ni a div jsem se nezakuckal: v okně trčelo aspoň deset hlav a s mlčenlivou zvědavostí sledovaly, jak se vypořádáváme s vínem. Jak se tak Španělé tlačili v němém úžasu jeden na druhého, přepadávali málem přes parapet do jídelny.

Taková pozornost nám lichotila, ale přece jen jsme se zeptali, čím naše stolování upoutalo pozornost zvědavců.

„Čekají, kdy se začnete prát,“ odpověděl kdosi.

Nechápavě jsme se podívali na tlumočníka.

„Rusové vypili tolik vína, že se určitě poperou,“ přeložil odpověď a sám honem zaujal výhodnější místo mezi diváky.

Strašně jsme se rozchechtali a Španělé se zatvářili zklamaně. Za chvilku se však začali smát s námi. Konečně jsme ale dostali oběd, který nám po tom nezvyklém úvodu přišel k chuti.

Měli jsme smontováno a zalétáno jedenáct letounů. Nebyl čas čekat, až se dají dohromady ostatní. Leonid Kalčenko už odletěl s několika svými pomocníky, připravit naše budoucí letiště. Teď jsme tam měli přeletět.

Skupinu vede Pumpur. Za ním letí Ryčagovův roj. Napravo od Pavla Kovtun, nalevo já. Letíme v sevřeném tvaru, nesmíme jeden druhého ztratit z očí. Tady si nemůžeš přistát, kde tě napadne, aby sis upřesnil kurs. To není Ukrajina.

Naším prvním letištěm je Albacete. V Albacete se nezdržujeme. Po natankování pohonných hmot odlétáme na Alcala de Henares. Toto letiště je asi třicet kilometrů od Madridu. Zde setrváme několik dní. Nakonec přenecháme letiště jiným skupinám – budou zde bombardéry a stíhačky I-16, kdežto my odletíme do Coto.

Coto je už vlastně okraj Madridu, přesněji předměstí. S tím názvem došlo k legrační záměně. Když jeden z našich velitelů studoval plán Madridu, přečetl to jméno místo Koto – Soto. Prostě si spletl latinské C s ruským S, které se píše stejně. Do svých leteckých map jsme si některé místní názvy vpisovali sami – tak tedy když Soto, tak Soto. Tenhle náš omyl se vysvětlil až za několik desítek let, když jsem se při návštěvě Španělska setkal se svým bývalým spolubojovníkem Jimenezem. Jak jsme tak vzpomínali na společné boje, zmínil jsem se o Soto, ale Jimenezovi to nic neříkalo. Vraštil usilovně čelo, ale ne a ne si vybavit, jaké letiště mám na mysli. Já jsem zas nemohl pochopit, jak mohl zapomenout na letiště, ze kterého jsme tolikrát vzlétali nad Madrid. Měl jsem s sebou obyčejný turistický plán města, a tak jsem jej rozložil a ukázal prstem na předměstí, které nám za války celé měsíce sloužilo jako základna.

„Ach ták!“ zvolal Jimenez. „Ty myslíš Coto, Koto!!“

Teprve teď mi došla celá komičnost situace: až nyní jsme dešifrovali omyl starší třiceti let.

Po návratu domů jsem o tom vyprávěl svým spolubojovníkům „španělákům“, ale ukázalo se, že opravit název tak vžitý nebude snadné. „Koto“ jim prostě nic neříkalo. V jejich vyprávěních, vzpomínkách i knížkách se našemu madridskému letišti neřeklo jinak než „Soto“.

… Zatím se však přesunujeme do Alcaly. Letíme už za soumraku. Jako poslední přistává Jerlykin – sám, bez svých čísel. Zdržel se totiž při startu – nepodařilo se mu hned napoprvé nahodit motor. Proto dal letcům na číslech znamení, aby se připojili k naší skupině. Nepochyboval o tom, že šťastně dorazili spolu s námi. Strašně se vylekal, když zjistil, že na letišti nejsou. Znepokojilo to i ostatní letce. Čekali jsme, že se každou chvíli ozve hukot motorů a pohřešovaní nám konečně vysvětlí, proč na přelet spotřebovali třikrát víc času, než bylo nutné. Brzo nám však bylo jasné, že další čekání je zbytečné: ve vzduchu už být nemohli, protože jim muselo dojít palivo. Zbývala už jen naděje, že přistáli někde na republikánském území. Ale ani ta se nesplnila.

Tak jsme ztratili dva letce dřív, než jsme zasáhli do bojů. Zůstalo nás šestnáct: Ryčagov, Mirošničenko, Kovtun, Šmelkov, Agafonov, Artěmjev, Matunin, Kondrat, Mitrofanov, Voronov, Purtov, Samsonov, Kopec, Jerlykin, Kovalevskij a já.

V boji jsme se octli okamžitě. Do prvních bojů vodil naše skupiny Petr Pumpur, později Pavel Ryčagov. Fašisté v té době dotírali přímo na Madrid.

Byla to vzrušená doba plná neustálého napětí.

Do vzduchu vylétla zelená světlice – vylézáme do kabiny stíhačky, ale často hned nato zazáří proti obloze červená – konec poplachu. Sotva se však natáhneme do trávy u svých strojů, k nebi znovu vyšlehnou dvě zelené světlice – start platí. Nahazovací vozík odjíždí od Ryčagovova letounu. Následují tři zelené světlice. Do toho!

Naše skupina je ve vzduchu. Na Madrid letí junkersy. Nad nimi heinkely a fiaty. My jdeme ještě výš.

Ryčagov se drží nad sestavou bombardérů. Jejich palba houstne. Mám pocit, že všechny dráhy střel směřují na nás – čelní roj skupiny. Pavel je však naprosto klidný – letí si, jako by to nebyly smrtonosné střely, ale slavnostní ohňostroj.

Vtom přechází jeho letoun do střemhlavého letu. Teď jen se za ním neopozdit. Zařezáváme se do sestavy nepřátelských strojů. Ryčagov manévruje – obrací svou stíhačku prudce vzhůru. Pouštíme se za ním. Jakási síla mě nepřemožitelně vmačkává do sedadla. Přetížení je příliš velké. Zato se však dostáváme vedoucímu junkersu přímo pod břicho a Ryčagov okamžitě pálí. Neváhám a tisknu rovněž spoušť. Po mně pálí na junkers Kovtun. Bombardér se začíná naklánět, ale pokračuje v letu.

Shora se na nás vrhají fiaty.

Vidím, jak se jeden řítí střemhlav z velké výšky. Chce se mi dostat za ocas. Střílí z dálky, ale nazdařbůh. Prudce ubírám plyn a fiat se ocitá přede mnou. Mám ho na mušce! Pálím zblízka, na nejkratší vzdálenost. Letoun se převrací na bok a začíná padat.

Pokoušet se dohonit střemhlav letícího fiata je počínání předem odsouzené k fiasku: italská stíhačka je těžší než I-15 a při střemhlavém letu je pochopitelně rychlejší. Italští piloti to vědí, a proto se v boji odpoutávají od protivníka právě tímhle způsobem. Zasažený fiat se sice dá dohonit, ale proč se namáhat – spadne beztak sám… Pro kontrolu se za ním ještě jednou ohlédnu: padá nezadržitelně! Sledovat sestřeleného protivníka příliš dlouho je však nebezpečné, to se může člověk dostat snadno sám nepříteli na mušku. Proto nabírám výšku.

Boj uhasíná.

Bombardéry odlétají. Počasí se kazí, mraky nás tisknou k zemi. Hledám dole sestřelený fiat a najednou zasakruju: „neovladatelný“ fiat těsně nad zemí vyrovnává „pád“ a upaluje pryč!

Tak jsme přišli na trik, kterým se fašisté pokoušejí uniknout se zdravou kůží ze ztraceného boje: předstírají bezvládný pád, aby vyvolali dojem, že pilot je vyřazený, nebo že stroj je vážně poškozený. A těsně nad zemí, když se přesvědčí, že je nikdo nepronásleduje, unikají přízemním letem. Od té doby jsme „sestřeleným“ protivníkům věnovali větší pozornost.

Když jsem tomu fiatu tak naletěl, dostal jsem strašný vztek a málem bych byl udělal další hloupost: chtěl jsem se za tím drzounem pustit, což by ovšem bylo velmi nepředložené, a hlavně naprosto marné, protože fiat už byl příliš daleko.

Přitom mě napadlo, že fašisti se zřejmě ještě všichni nestačili uklidit, že se část bombardérů skrývá kdesi v oblacích a někde tam nahoře zuří ještě boj. Zamířil jsem vzhůru.

Dlouho jsem se prodíral mraky. Konečně jsem spatřil modré nebe. Létám tedy asi 600 až 800 metrů nad horní vrstvou oblačnosti a číhám na protivníka. Mám pro útok skvělou pozici! Ale kolem dokola ani živáčka. Jsem nad mraky úplně sám.

Mám prostě smůlu.

A Kovtun už má na kontě jeden sestřel, Ryčagov už sundal dokonce dva nepřátelské letouny, i Mirošničenko se strefil do černého.

Ten měl vůbec štěstí. Pustil se za jedním fiatem a nevšiml si přitom jiného. Když to zpozoroval, vzali ho už dva další do kleští. Bylo vidět, že to nejsou žádní zajíci. Kdyby neměl I-15 takovou manévrovací schopnost, nebylo by už o čem hovořit. Naštěstí si Ivan Kopec všiml, že se Nikolaj dostal do svízelné situace a vrhl se na jednoho z pronásledovatelů. Fašista se dal na útěk. Úlohy se vyměnily: Nikolaj a Ivan sevřeli osamělý fiat do kleští a Mirošničenko ho přesnou dávkou sundal.

Když potom rozebírali boj na zemi, snažil se Nikolaj sestřelený fiat přihrát Ivanovi, protože kdyby nebylo Ivana, fašista by si určitě připsal Mirošničenka na své konto. Kopec však Nikolaje s úsměvem ujistil, že fiatů je tady dost pro všechny.

Kolja Mirošničenko se vůbec stal hned od začátku bojů středem pozornosti ostatních a měli jsme o něj často strach.

Snad hned první den se vracel z boje bez jedné „nohy“ – jednu vzpěru podvozku mu přesekla dávka z nepřátelského velkorážního kulometu. Kolja musel přistávat na jedno kolo, což pro dobrého letce není zas tak velký problém, ale zádrhel byl v tom, že Kolja o ztrátě „nohy“ nevěděl a hrozil mu tedy karambol.

Naštěstí nepřistával jako první. Když jsme ze země viděli, že letoun je bez „nohy“, snažili jsme se ho na to nejrůznějšími způsoby upozornit. Kolja nasadil na druhý okruh, protože z našeho signalizování byl úplně tumpachový a jak řekl po přistání, mohl z něho vyčíst všecko možné. Přesto jeho let dopadl šťastně. Vzlétl totiž Kovtun a rukama Mirošničenkovi naznačil, že nemá v pořádku podvozek. Spokojený, jak to krásně zařídil, okamžitě přistál, ale Mirošničenko nějak na přistání nespěchal a kroužil dál nad letištěm. Jak se ukázalo, Kovtun zapomněl na jednu maličkost: nenaznačil totiž, u kterého kola vlastně je vzpěra přeražená!

Nakonec jsme udělali to, co jsme měli udělat hned na začátku: vyložili jsme na trávě plátěný terč – tuhle abecedu znal každý z nás ještě z učiliště – a jeden konec jsme zahnuli. Nikolaj pochopil, zamával nám křídly a šel na přistání. Přistál mistrně – s náklonem na zdravou „nohu“. Vzpěra ovšem nevydržela a při výběhu se zlomila. Zlomil se i letoun, ale Nikolaj z toho vyšel bez úrazu. Španělé zírali a ještě ten den mu darovali hodinky.

Musím ovšem poznamenat, že plocha, kterou jsme využívali jako letiště (tehdy jsme už byli v Coto), měla jen minimální rozměry – dřív to totiž byla dostihová dráha. Brzo po Mirošničenkově kuriózním přistání jsem pevnost letounu i sebe samého vyzkoušel také já.

Těsně před jedním vzletem klesl u mého letounu tlak ve vzpěře podvozku. Stroj se samozřejmě naklonil na jedno křídlo, ale mechanici okamžitě zasáhli. Alexej Šmaglyj tam horkou jehlou něco opravil a zaručil se, že při startu vzpěra vydrží, a o nic víc v tom okamžiku ani nešlo. Ve vzduchu se však horkou jehlou šitá úprava rozházela, špatná „noha“ se sama od sebe prodloužila a já jsem musel přistávat s podvozkem napadajícím na jednu „nohu“. Celkem to však vyšlo.

Své konto sestřelů jsem přece jen brzy otevřel – za čtyři dny po příjezdu do Španělska. Ví bůh, jak se to stalo, ale bombardovat Madrid přiletěl i starý dvoumístný bombardér arado. Setkal jsem se s ním nad mraky. Jakmile mě pilot arada spatřil, udělal obrat, aby se skryl v mracích, ale já si už příležitost nedal ujít. Po dávce zblízka jsem včas uhnul a vklouzl rovněž do mraků. Vynořil jsem se z oblačnosti ve výšce kolem pěti set metrů, začal jsem kroužit a rozhlížet se: ten arado tu musí někde být. Podruhé se už napálit nenechám… A skutečně: po několika vteřinách se bombardér vyvalil z mraků, ale po částech: nejdřív křídlo, potom ocasní plochy. Buď se chudáček rozpadl přetížením, nebo ho zasáhla dávka, kterou jsem za ním poslal. Arado se rozletěl na kusy dřív, než dopadl na zem. To mi po příhodě s fiatem poněkud pozvedlo náladu.

PŘÍBĚH NA CELÝ ŽIVOT

Listuji ve Španělském deníku Michaila Kolcova, připomínám si dny našeho nepokojného vojenského mládí a za vymyšlenými jmény vidím tváře svých starých spolubojovníků.

„Španělští republikánští letci sestřelili za dva měsíce jenom na madridském úseku sedmdesát německých a italských strojů (přitom zničit moderní rychlou stíhačku je něco docela jiného než sestřelit „létající rakev“ typu roku 1916),“ píše ve své knize Kolcov. „Neexistuje tu jediný pilot, který musel nalétat na jeden sestřelený nepřátelský stroj víc než čtyřicet hodin. U lepších letců připadá na jeden sestřel po sedmi hodinách, zatímco u hrdinného letce Palancara, velitele letky, v níž nyní jsme, připadá na jeden sestřelený,Heinkel‘ pouze šest a půl hodiny boje.“ (Michail Kolcov: Španělský deník, Praha 1966, str. 333.)

Právě Kolcovův Deník mi umožňuje poměrně přesně určit den, kdy byl sestřelen Pavel Ryčagov. On je totiž ten Palancar, o kterém se tam píše. Zápis je datován dnem 15. listopadu 1936. To znamená, že Ryčagov byl tedy sestřelen někdy mezi 9. a 14. listopadem.

V těch dnech jsme sváděli časté boje.

Ryčagovova čajka byla zasažena a téměř ztratila ovladatelnost. Letěla ve velkém náklonu – zřejmě byla poškozena lanka řízení. S Kovtunem jsme velitelský stroj chránili, a přitom jsem se snažil Pavla přesvědčit, že musí vyskočit. Viděl jsem, jak se pokouší přimět stroj k poslušnosti, jak praštil vzteky rukou do okraje kabiny. Když už bylo podle mého názoru pozdě na seskok, Pavel najednou stroj opustil. Udělal to v tak malé výšce, že se padák sotva stačil otevřít.

Ryčagov se snášel na bulvár, na němž se to hemžilo Madriďany. Lidé se už chystali ho zadržet, protože si mysleli, že byl sestřelen fašistický letoun, ale když zjistili, že to je republikánský letec, rozpoutalo se něco nepředstavitelného. Pavel dělal zoufalé posuňky, nadával ve všech jazycích, které znal, aby mu k přistání uvolnili alespoň kousek ulice, ale kdepak.

Na letiště se dostal pomuchlaný a otřesený ani ne tak soubojem ve vzduchu, jako spíš tím, co se dělo po přistání: temperamentní Španělé div neroztrhali letce Palancara na suvenýry.

Rychle jsme si zvykli na život frontového Madridu a Madrid nás přijal ještě rychleji. Ve vzácných dnech poměrného klidu, kdy fašisté pro špatné počasí nebo pro velké ztráty nepodnikali hromadné nálety, jsme měli možnost zajít si do města. Ať jsme se objevili kdekoli – v kavárnách, v kinech, někdy i přímo na ulici – lidé poznali, že jsme Rusové, a okamžitě nás zaplavili vlnou přátelství a sympatií, přestože ve městě panoval neklid a nebylo v něm zcela bezpečno.

Při jednom z prvních výjezdů do města jsme našli hotel, kde byli ubytováni sovětští novináři, a pak jsme se tam zastavovali, kdykoli to bylo možné. Spřátelil jsem se s kameramanem Romanem Karmenem. Tehdy nikdo z nás netušil, kolikrát se ještě na cestách války setkáme. Býval jsem v hotelu častěji než ostatní z naší skupiny, protože jsem měl na starosti dodávku čerstvého tisku na letiště. Když nebyly noviny, vracel jsem se napěchovaný ústními informacemi a posledními zprávami – Kolcov měl stálé spojení s Moskvou a věděl tedy o všem důležitém, co se dělo ve vlasti.

Karmen a Kolcov k nám několikrát zajeli do Coto, a to nejen v dopisovatelských záležitostech. V naší letecké skupině jsme totiž nečekaně objevili odborníka na vaření boršče, což bylo v naší situaci neocenitelné. Byl to dělník moskevských leteckých závodů, a když jednou uvařil boršč, bylo nám okamžitě jasné, co nám tady na letišti dosud chybělo. Kromě toho jsme zjistili, že umí dělat výborná jídla ze skopového. Sláva naší ruské kuchyně v Coto se pochopitelně donesla až do Madridu.

Všechny tyto podrobnosti si člověk bezděčně připomíná, když bere do ruky Španělský deník. Například i tu historii, jak dvanáct heinkelů a fiatů odřízlo republikánského letce, jak ho pronásledovaly a pražily do něj, dokud neshořel.

Takový případ se skutečně stal. Dvanáct heinkelů (fiaty mezi nimi nebyly) ho opravdu málem spálilo. Naštěstí jen málem!

To bylo tak. Po jednom boji jsme si na letišti doplnili střelivo a pohonné hmoty, posadili jsme se pod křídla stíhaček a čekali na rozkaz k dalšímu vzletu. Byl krásný den, a za takového počasí nikdy nevíš, kolikrát ještě budeš muset startovat. V posledních říjnových dnech fašisté nálety zesilovali – připravovali se ke generální ofenzivě na Madrid.

A rozkaz ke vzletu přišel.

Usadím se v kabině své stíhačky. Ze zvyku přezkušuji kulomety: eh, taková smůla! Dva horní nestřílejí, jenom střely „vyplivují“ – jsou zanesené hlavně. A naše letouny už vzlétají. Několik minut trvá, než mechanici hlavně vymění – s nefungujícími kulomety bych byl terč, ne stíhač. Konečně je všecko v pořádku a já vyrážím za svými. Musím je dohonit a zaujmout své místo v sestavě dřív, než začne boj. Pokud jde o náš úkol, žádné zvláštní pochybnosti nemám:

z nepřetržitých bojů nad Madridem jsme se poučili, že naším nejdůležitějším úkolem je odrážet nálety na hlavní město republiky. Odkud fašisté nejčastěji přilétají, jsem také věděl. Takže teď jde především o to, abych se včas připojil ke skupině.

Letím nad Madridem. Rozhlížím se, ale nikoho nevidím – ani naše, ani nepřítele…

Nabírám tedy výšku a letím dál k nepřátelským postavením. Co když se Ryčagov rozhodl fašisty předejít a utkat se s nimi už na přístupech k Madridu? Výhled mám výborný, viditelnost je ideální. Nikde nikdo! Jsem sám na celém madridském nebi…

To už se mi ale nějak nezdá. Najít skupinu, a tím spíš dvě nebo tři, obvykle moc práce nedá. Zvlášť když víš, že se každou chvíli musí rozpoutat boj. Kde jen mohou být?

Pozorně propátrávám obzor ve směru slunce. Od prudkého světla se mi dělají mžitky před očima, přesto však zahlédnu v dálce siluety dvouplošníků. Napínám zrak a počítám: je jich dvanáct! Pavel si včas zajistil dobrou pozici a teď bude moci letět k Madridu po slunci, říkám si. To je správné, měl jsem je hned hledat v tom směru. Dvouplošníky letí obloukem a já jsem uvnitř toho oblouku, takže letem po přímce rychle zkracuji vzdálenost mezi sebou a jimi. Počítám s tím, že tak doletím k čelnímu roji a zaujmu své místo nalevo od Ryčagova. Jsem však rychlejší než oni a dostávám se kousek před ně. Teď je jen třeba, aby si mě všimli. Snižuji rychlost, komíhám křídly. Zpozorují mě a rychle mě dohánějí.

Najednou mi všechno připadá jako neskutečné. Těžko dokážu vyjádřit slovy, co jsem pocítil, když dávka z velkorážního kulometu málem usekla křídlo mé stíhačce. Návyk byl však silnější než rozum: ještě jsem si ani nestačil uvědomit svou situaci, když jsem stroj strhl do ostré zatáčky a hnal jej v maximálním přetížení tak, aby po mně nemohli vést mířenou palbu. Přesto jsem cítil celým tělem, že jsem pro ně snadný terč.

Dnes si myslím, že mě zachránilo to, že těch střelců bylo na mě samotného příliš mnoho. Vrhli se na můj letoun v houfu, takže si navzájem překáželi. Kdyby se někdo z nich přiblížil ke mně zezadu, přerazil by můj stroj jednou dávkou. Ale oni zahájili palbu všichni najednou, proděravěli mi stroj, ale já jsem zůstal naživu! Vrtěl jsem se v jejich chumlu a snažil se je odlákat k Madridu, v tom jsem viděl jedinou záchranu. Vždyť někde docela nablízku byli moji kamarádi a já se spoléhal na jejich pomoc. Od přetížení jsem měl temno před očima, ale věděl jsem, že nesmím ani vteřinu letět po přímce. Jen aby to vydržel stroj… Jen aby ten vydržel…

Třikrát se heinkely octly v mém zaměřovači a třikrát jsem zmáčkl spoušť. Konečně jsem pod sebou spatřil letiště. To je to nejhorší, co se může stát – dovést nepřítele nad vlastní letiště, ale neměl jsem na vybranou. Měl jsem už přeražené rozpěrky křídel letounu, ohýbaly se ven. Ohlédl jsem se dozadu a v tom okamžiku šlehla po kabině další dávka. Rozbila mi přístrojovou desku, horní kulomety zmlkly, a heinkely mi stále visely za ocasem a snažily se můj stroj dobít. Přesto se mi podařilo posadit jej na zem.

Mechanici mě vytáhli z letounu a pak jsme se všichni běželi ukrýt pod stromy. Padám na zem, opřu se zády o kmen a ucítím na rtech vlhkost. Kdosi mi tiskne k ústům polní láhev.

DALEKO OD VLASTI

Pátého listopadu zahynul Petr Mitrofanov. Osmého listopadu podlehl v nemocnici svým zraněním Míša Voronov. Události, které následovaly po mém památném boji s heinkely, se slily v jeden proud.

Můj stroj se pochopitelně už nedal opravit. Zůstal jsem na čas „opěšalý“ a velitel mě na tři dny uvolnil z bojových letů. Když jsou ale kamarádi ve vzduchu, člověk se na zemi necítí zrovna dobře, a tak jsem požádal Ryčagova, aby mi dovolil létat na stroji někoho jiného.

To ovšem nebylo tak jednoduché. Když Ryčagov chtěl, aby si některý pilot nakrátko odpočinul a načerpal nové síly, narážel obvykle na odpor – letci takové úlevy odmítali, protože věděli, že je potřeba každého. Možná, že mohl Ryčagov svá rozhodnutí lépe zdůvodňovat, ale on nikdy nebyl diplomat. Žil prudce, stejně jako bojoval. Tak se někdy choval i k lidem. Povahu svého velitele jsme všichni dobře znali a nijak jsme se neuráželi pro nějaké ostřejší slovo nebo pokárání.

Když jsem přišel za Ryčagovem se svou prosbou, nařídil Mitrofanovovi, aby mi na čas půjčil stroj. Dobrácký a ústupný Peťa se však urazil – považoval to za zneuznání ze strany velitele. Stroj však k dispozici dal. Absolvoval jsem na něm dva vzdušné boje, potom ještě jeden, ale to už Peťa nevydržel, vletěl na Ryčagova a veřejně ho obvinil, že je k němu nespravedlivý. A Ryčagov ustoupil.

„Seď,“ řekl mi, „a čekej. Brzo dostaneš novu mašinu. Ať si Mitrofanov zalítá.“

Péťa letěl a z boje se nevrátil…

Po této tragické události začal s námi Ryčagov jednat nesmlouvavěji. Zřídkakdy se nám svěřoval se svými city a prožitky, ale jak jsem ho znal, určitě si bohapustě spílal za to, že netrval na svém a Petrovi ustoupil.

Brzo nato nás stihla další ztráta – byl sestřelen Michail Voronov.

Každý den jsme obyčejně zakončovali rozborem bojové činnosti. Analyzovali jsme jednotlivé epizody vzdušných bojů. Přitom se ukázalo, že někteří naši chlapci často nedovedou popsat průběh boje, který právě absolvovali. „Útočil jsem, nabíral výšku a znovu útočil…“ to bylo všecko, co dokázali říct. Ryčagov jejich výpovědi konfrontoval a snažil se vytvořit si celkový obraz akce. Často se však ukázalo, že se celá skupina vrhala na jeden bombardér, a když ho sundala, vrhala se na další, přičemž stíhači na číslech se měli starat o bezpečnost svého vedoucího a samozřejmě i o svou vlastní. Sestava se však většinou po první zteči, kterou zahajoval Ryčagov, rozpadala a vznikal z toho pro tu dobu příznačný kolotoč na různých výškách: vlastní i cizí se smísili a každý se bil na svou pěst. Samozřejmě, když si v tom zmatku někdo všiml, že se kamarád dostal do šlamastiky, spěchal mu na pomoc. Ale právě jen když si toho všiml a když byl nablízku.

Bylo to myslím po prvním nebo druhém boji, kdy se nám podařilo sestřelit několik nepřátelských letounů a sami jsme neztratili ani jediný: všichni jsme s radostným vzrušením rozebírali první vítězné výsledky, ale Ryčagov, jak si postupně začínal vytvářet celkový obraz o průběhu boje, se čím dál víc chmuřil. Sám ještě nedošel k jednoznačným závěrům, ale na rozdíl od mnoha z nás byl přes svůj temperament zdrženlivý a zdaleka nesdílel všeobecné nadšení.

„Prostě nás nečekali,“ poznamenal jen tak mimochodem, když jsme se s ním večer dali ještě jednou do řeči o uplynulém bojovém dni. Víc neřekl ani slovo.

Teprve později, když jsme získali zkušenosti v dalších bojích, jsme začali rozumět taktice soudobého vzdušného boje. Zprvu letci nevyužívali ani takových prvořadých taktických zásad, jako je vedení zteče ze sluneční strany. Proto jsme někdy zahajovali boj z předem nevýhodného postavení. Našimi hlavními trumfy byla mimořádná manévrovací schopnost stíhaček I-15 a individuální mistrovství našich pilotů.

Smrt kamarádů nás přinutila hlouběji analyzovat příčiny našich proher ve vzduchu. Ukázalo se, že většina sestřelených byla raněna nebo zabita ztečemi zezadu: I-15, jeden z nejlepších stíhacích letounů své doby, neměl opancéřované opěradlo sedadla, takže letec nebyl zezadu vůbec chráněn.

Naši mechanici se tedy dali do práce. Leonid Kalčenko dlouho přemýšlel, jak pilotovi zajistit ochranu a zároveň nezvýšit hmotnost letounu. Nakonec našel řešení: odstranit z kabiny akumulátor, který vážil 30 kilogramů, a motor spouštět akumulátorem umístěným na zemi. To umožnilo namontovat za sedadlo ochranný štít těžký 30 kilogramů. Pravda, měnit svévolně cokoli na konstrukci letounu bylo kategoricky zakázáno, ale tento zákaz, usoudili jsme, byl vydán a platil v mírové době, zatímco tady se každý den zuřivě bojovalo a umíralo.

Ryčagov zprvu váhal dát k uskutečnění toho riskantního nápadu souhlas. Inženýra vyslechl, pak ukázal na vysoký dub a zamyšleně pronesl:

„Za takovouhle inovaci budeme oba tamhle viset.“

Bylo však vidět, že nechráněnost pilota mu taky nedá spát. A za několik dní k předělávce letounu svolil.

Když Leonid Kalčenko dostal povolení, začal se svým pomocníkem – věcným a rozšafným Španělem Castrem – hledat na závodech a v dílnách vhodnou ocel. S pancířem počítat nemohli, a tak se rozhodli vyzkoušet ocelový plech. Castro během dne našel osm plechů tlustých 12 milimetrů a čtyři plechy o síle 8 milimetrů. Vzali od každého jeden na zkoušku a vysekali z nich podle obrysů opěradla dvě první ochranné desky. Ta tlustší vážila 28 kilogramů, takže nepřevýšila hmotnost akumulátoru. Ryčagov uložil Artěmjevovi, Agafonovovi a mně, abychom je vyzkoušeli. Stříleli jsme do nich ze vzdálenosti sta metrů průbojnými střelami. Výsledky byly vynikající. Na dvanáctimilimetrovém plechu byly jenom dolíčky, osmimilimetrový popraskal, ale průstřely jsme žádné nezjistili.

První ocelové opěradlo vlastní výroby namontovali mechanici na Ryčagovův příkaz do letounu španělského pilota Ergida, který se v každém boji vrhal do největší mely a utržil vždycky nejvíc průstřelů. Už příštího dne je Ergido důkladně vyzkoušel – vrátil se z nerovného boje jen s několika škrábanci v pancéřovém opěradle (v bitvě u Guadalajary tento statečný a sympatický letec padl).

Šestého listopadu bylo několik příslušníků naší skupiny pozváno na letiště Alcala de Henares, aby tam předali své bojové zkušenosti netrpělivě očekávané druhé skupině sovětských letců (dobrovolníků), která tam právě dorazila a měla bojovat stejně jako my v madridském sektoru na stíhačkách I-16. Zpráva, že skupina je vybavena těmito stíhačkami, poněkud pozvedla naši náladu, která po posledních bojích značně poklesla: takhle už budeme solidní silou a máme vyhlídky stát se pány madridského nebe. Dosud jsme jen zadržovali nepřátelské letectvo, teď už se můžeme pustit do složitějších úkolů.

Uvědomovali jsme si, že každé zrníčko bojových zkušeností má pro naše nové kamarády nesmírnou cenu, a tak jsme po příjezdu do Alcaly zašli hned za nimi. A tam jsem spatřil… Sergeje Černycha!

Byl jsem tím tak překvapen, že jsem se úplně pitomě zeptal:

„Kde se tu bereš?“

Sergej se rozchechtal:

„Jako bys nevěděl sám! To je dobré, on se nás ptá, kde se tu berem!“

„Za to všecko může Putivko,“ ozval se za Černychovými zády známý hlas.

Otočím se a nevěřím svým očím: Prokop Akulenko! To je věc! Přesně před třemi roky jsme se rozešli.

„Ty sis myslel, že to napadlo jen tebe?“ šklebí se Prokop.

„Takže je tady i Paša Putivko, že?“

„Samo,“ zabručí Prokop, „kde by byl jinde. Radši vypravuj, jaký to tady je…“

Chlapci na mě naléhají, ale já se stále ještě nemohu vzpamatovat z radostného překvapení: tak jsme se nakonec sešli!

Přicházejí další letci, Paša Putivko mezi nimi. Vůbec se nezměnil: stále stejně klidný, se stejně zasněným úsměvem.

„No tak mluv,“ pobízí mě Prokop, „jaké to tady doopravdy je, ale upřímně, jako u zpovědi!“

A tak mluvím jako u zpovědi.

Za tři neděle bojů jsme toho dost poznali a chlapci kladou desítky otázek: Jaké mají fašisti stroje? Čím se liší od našich? Jakých používají v bojích fíglů? Jak se bijí? Jakou mají výzbroj? Z čeho mají strach? Jaký je rytmus bojů, režim života? Jak je propracována signalizace, atakdále, atakdále. Vyptávají se dopodrobna na život na letišti. Vykládám a vykládám, snad budu muset mluvit do rána.

Je večer 6. listopadu. 7. listopadu podstoupí poprvé společný boj obě letecké skupiny. Velký boj. A stíhačky I-16 utrpí první ztráty. Za jeden večer se nedá upozornit na všecko.

VÁLEČNÁ ŠKOLA

Nedávno jsem zavolal Ivanu Lakejevovi (dnes je generál, hrdina Sovětského svazu), protože jsem potřeboval nějaké údaje ze života Paši Putivka. Ve Španělsku sloužil Lakejev v alcalské skupině, ale vídali jsme se tak jednou za měsíc a někdy ani to ne, ačkoli naše letiště spolu sousedila. Dnes je to neuvěřitelně prosté: vytočíš číslo a můžeš mluvit. Jenomže Paši se už nedovoláš. Ani Sergeje. Ani mnoha dalších.

„Ivane, vzpomeneš si ještě na nějaký boj nad Madridem, kterého se zúčastnil Putivko?“ ptám se Lakejeva.

Setkávali jsme se v každém boji, jenomže jsme neměli čas zjišťovat, kdo sedí ve kterém stroji.

Ivan se vůbec nepodivil neočekávanému telefonátu, ani překvapivému dotazu, a odpověděl tak, jako by předem věděl, že ho zavolám a zeptám se ho právě na to. Zvláštní věc: zavoláš jednou za tři roky, ale když se hovoří o minulosti, jakoby čas zůstal stát.

„Nebýt tenkrát Putivka,“ říká Ivan, „asi bychom už spolu takhle nehovořili. No posuď…“

Byl to přesně stejný příběh, jaký se stal s Mirošničenkem. Jenom s tím rozdílem, že Lakejeva zachránil Putivko. V mé paměti jsou uloženy desítky takových příhod, pro Lakejeva to však byla událost jedinečná. A není divu: kdo se třeba jen jednou jedinkrát ocitl v nebezpečí smrti, ten si to zapamatuje na celý život.

Paša Putivko byl skvělý letec a bojovník. Po těžkém zranění byl odeslán domů. Pokoušel se totiž vzlétnout se svým strojem při bombardování letiště a vlna výbuchu jeho letoun převrátila. Jeho zranění bylo velmi vážné. Nějaký čas si s ním poležel v madridské nemocnici a jakmile se trochu zotavil, byl dopraven do vlasti. Bojoval kratší dobu než mnozí z nás, ale sestřelil velký počet fašistů. Za svou úspěšnou bojovou činnost ve Španělsku byl vyznamenán Leninovým řádem.

Na začátku Velké vlastenecké války byl Putivko velitelem pluku. A stejně jako ve Španělsku dokázal s tichou statečností vítězit nad nepřítelem i v těch nejtěžších dnech počátečního období války.

V jedenačtyřicátém roce velel pluku, vychovával z mladých letců pevné a inteligentní bojovníky a soustavně zvyšoval vlastní konto sestřelených hitlerovců. A znovu byl těžce raněn.

Naposled jsem se s Pavlem Putivkem setkal úplnou náhodou.

Jel jsem tenkrát z východní Sibiře na poradu do Moskvy. V té době jsem byl velitelem letecké školy. Několik důstojníků ze školy cestovalo se mnou. Vlak se nesnesitelně coural, zdržoval se dlouho ve velkých stanicích. V Novosibirsku jsem vyšel na perón, abych se trochu protáhl. Byl tu obvyklý nádražní shon jako ve většině měst hluboko v týlu. Stál ke mně zády v odevzdané, klidné póze. Jeho klid byl v příkrém rozporu se všeobecným shonem, a právě ten klid upoutal mou pozornost. Popošel jsem maličko dopředu, podíval se mu do obličeje a v tu ránu jsem strnul: přede mnou stál Paša Putivko!

Objali jsme se. Jak se ukázalo, Paša byl právě propuštěn z nemocnice a marně sháněl jízdenku na některý vlak. V té době byl už plukovník, jenomže jeho plášť s hodnostním označením zůstal někde v lazaretu poblíž fronty, z něhož byl s dalšími raněnými spěšně evakuován do zápolí. Celé ty týdny, které strávil po různých nemocnicích, se spokojoval s tím, co dávali intendanti ostatním raněným. A když měl být propuštěn, plášť s patřičnými výložkami se pro něj nenašel. Zůstávat ale dál v týlu za nic na světě nechtěl. A tak odešel z nemocnice ve stejnokroji prostého vojína a doufal, že se na frontu nějak dostane i tak. Všechny své doklady měl, ale nechtělo se mu je ukazovat. A teď rozmýšlel, co dělat, aby se dostal na západ.

Vzal jsem ho do svého kupé a problém byl vyřešen.

Za půl roku po tomto našem setkání však Paša Putivko padl. Stalo se to na podzim dvaačtyřicátého roku, kdy opět velel pluku. Vzlétl na své stíhačce pod bombami, jako už mnohokrát předtím, a ještě nad vlastním letištěm podstoupil nerovný boj. I v tomto posledním boji sestřelil nepřátelský letoun.

Tohle všecko se však teprve stane.

Tenkrát po tom nečekaném setkání s přáteli z letecké školy jsem se vrátil z Alcaly do Coto a znovu nás čekal boj. Teď jsme si však nad Madridem práci rozdělili: pohyblivé čajky upoutávaly bojem nepřátelské stíhače, zatímco rychlé I-16 se vypořádávaly s bombardéry. Došlo k tomu jaksi samo sebou a stalo se to naší obvyklou taktikou ve vzdušném boji.

Jednoho deštivého, pošmourného dne, kdy se nedalo létat, jsem se rozhodl, že si zajedu do Madridu. Ryčagov však náhle můj výjezd zrušil a dal mi nezvyklý úkol: vyhledat ve vzduchu ojedinělý letoun I-15 a sestřelit ho!

„Mám dojem, že to s tou i-patnáctkou jsou jenom fámy,“ řekl Ryčagov, „ale i těm musíme udělat přítrž.“

Skutečně se povídalo, že navečer se za pošmourného počasí objevuje ojedinělý „chato“, jak říkali Španělé letounu I-15, a krouží nad postaveními republikánů. Přímo jako přízrak ze starých balad. Mohl by si tam ovšem klidně kroužit, proč ne, Španělé měli pro „chatos“ slabost, jenže tenhle prý potom vždycky odletí směrem k povstalcům. A to právě přimělo Ryčagova, aby se té legendě podíval na zoubek. Přízračný „chato“ vrhal stín na slavnou rodinu našich stíhačů. Dalo se předpokládat, že frankisti využívají pro průzkum jeden ze dvou našich letounů, které se jim dostaly do rukou hned na začátku našeho pobytu ve Španělsku. Proto jakmile přišlo nové hlášení, že se podezřelá patnáctka opět objevila, rozhodl se Ryčagov zjednat si v tom definitivně jasno.

Zamířil jsem do označeného prostoru s odhodláním na stíhačku zaútočit, i kdyby měla republikánské poznávací znaky. Ryčagov řekl, že všichni naši stíhači jsou informováni a že kromě mne nikdo z našich v tom prostoru být nemůže.

Přilétám do určeného prostoru a začínám hlídkovat. Nikoho nevidím, jsem ve vzduchu sám. Snažím se nebýt viděn, tisknu se k mrakům. Čas utíká, palivo dochází. Přízraky je těžké honit, říkám si. Ale neobvyklý úkol dráždí mou zvědavost. Chci se stůj co stůj dočkat tajemného „chato“, i když „přízrak“ podle všeho od dnešní návštěvy upustil.

Dělám po dalším okruhu obrat, vylézám zpod mraku a… vtom třeská z boku kulometná dávka! No nazdar! Hlídkuju, hlídkuju a nakonec se nechám překvapit!

Dávka byla vypálena pod úhlem téměř devadesáti stupňů. Trochu se ukvapil, přízrak: kdyby si mě pustil malinko před sebe, bylo by se mnou zle. Využívám této jeho chyby a prudce zatáčím. Koukám a nevěřím svým očím: útočí na mě skutečně náš, ale ne I-15, nýbrž I-16! Co je to za šílenost? Že by to republikáni popletli a ten podezřelý letoun byl i-šestnáctka? Ale to je přece vyloučené, kde by se u nich vzala?

Na úvahy nemám čas. Podle Ryčagova tu kromě mne nemůže být žádný republikánský letec. Přesto mě ale hryžou pochybnosti… Neměl bych se vyhnout boji?

Ztřeštěný útočník však zahání všechny moje úvahy – jasně se chystá k opakování zteče. Ať tedy chci nebo nechci, musím přijmout boj, i když utkat se s i-šestnáctkou je něco úplně jiného než zaútočit na stroj stejného typu s mým. Jestliže je v ní zkušený letec, tak mi není co závidět: I-16 je o dost rychlejší. Dokud se točíme v zatáčkách, jsem klidný. Ještě pár zatáček a dostanu se mu za ocas. Jestliže si ale usmyslí přejít na vertikálu, neujdu jeho zničující zteči. Jestlipak fašista zná tyhle zvláštnosti naší i-šestnáctky?

Dokud nezačne stoupat vzhůru, chci rychle využít převahy i-patnáctky v manévrování a snažím se dostat za něj. Málem se mi to podařilo, ale protivník intuitivně vytušil nebezpečí. Myslím, že vytušil, protože málem propásl svou poslední příležitost ke spásnému manévru. Je to zřejmě zkušený letec: když už se chystám zmáčknout spoušť, udělá jediný správný manévr v této situaci a uniká zteči. Teď se budu muset bránit já.

S velkou námahou se mi podruhé daří vyhnout se úderu. Na zlomek vteřiny se k sobě přiblížíme. Současně po sobě otáčíme hlavy, a tu div nevyskočím překvapením z letadla: útočí na mě Prokop Akulenko!… Aby ho kat spral! Mávám na něj rukou, posunuji si ochranné brýle na čelo, aby mě poznal, a vyrážím slova, kterým musí rozumět i na dálku.

Nakonec mu svitlo. Přiblížil se, srovnal rychlost a rozhodil ruce: promiň, prosím tě, ale za to já nemůžu…

Dokud stačilo palivo, létali jsem ještě spolu, a pak jsme zamířili každý na své letiště – on do Alcaly a já do Coto. Když podávám hlášení o výsledcích letu, dovídám se, že Prokop dostal přesně stejný úkol. Vyrozumění, o kterém mi říkal Ryčagov, došlo do Alcaly, až když Prokop byl už ve vzduchu. Pro něj to byla situace naprosto jasná: jednotlivý I-15 se potuluje nad předním okrajem a přilétá ze strany povstalců (hlídkoval jsem i nad jejich územím).

Prokop měl pochopitelně strašnou radost, že se hned při první zteči nestrefil. Z toho se letec jinak moc neraduje. A já jsem se na něj taky nemrzel, že tu první dávku poslal mimo. Ten neblahý „chato“ se pak už vůbec neobjevil. Ani jsme o něm neslyšeli. Možná, že vůbec neexistoval.

Každá válka stojí oběti a ve válce se umírá různě. Pro bojujícího člověka není tahle trpká pravda žádným objevem. Jsou však ztráty, se kterými se člověk nedokáže smířit do konce života.

Třináctého listopadu byla nad Madridem zasažena stíhačka Kosti Kovtuna. Kovtun měl vlastně křestní jméno Karp, ale on je nenáviděl a kamarádi mu, co jsem ho znal, vždycky říkali Kosťa. Když jsme tehdy vycházeli ze zteče na bombardéry, napadli náš roj stíhači z jejich doprovodu. Kosťova stíhačka se vzňala a já jsem přešel z levého čísla na pravé, abych ho chránil. Viděl jsem, jak Kosťa – nezraněný – vylezl z kabiny, viděl jsem, jak vyskočil, jak se otevřel padák, ale viděl jsem i to, jak se najednou obrátil hlavou dolů a jak vyklouzl z nožních popruhů. Zřejmě si jako obyčejně nezapnul karabinu na prsou.

Prázdný padák odnesl vítr k postavením povstalců. A stále ještě živý Kosťa padal na madridskou dlažbu. Snášel jsem se za ním po spirále až téměř k samým střechám…

SKOK NA JIH

Na začátku třicátého sedmého roku se situace na centrální frontě výrazně změnila ve prospěch republiky. Madrid odolal podzimním zuřivým útokům fašistů. Fronta se zpevnila a stabilizovala. Republikánské útvary dosáhly řady významných úspěchů a kdyby byli povstalci odkázáni jenom na vlastní síly, nic by je bylo nezachránilo před porážkou. Avšak hitlerovské Německo a Mussoliniho Itálie vynakládaly veškeré síly, aby zachránily vojenskou prestiž fašismu.

Fašistické letectvo hromadilo síly. V jeho výzbroji se objevila nová německá stíhačka Messerschmitt 109. Tu jsme ještě neznali. Fašistická propaganda nadělala kolem messerschmittů velký humbuk. Podle ní se jim žádná stíhačka nevyrovnala.

Nová zbraň vyvolává u profesionála vždycky zvědavost. Zatímco vlastní stroj si může letec vyzkoušet v cvičném letu, cizí stroj může poznat jenom v boji. Pověsti o messerschmittech nás dráždily, jako dráždí každé tajemství. Chtělo to „kontrolní pokus“. Taková příležitost se nečekaně naskytla Sergeji Černychovi.

Ten den jsem byl v Alcale a první boj s messerschmittem jsem sledoval spolu s kamarády ze skupiny I-16. Krátce předtím jsme dostali z Madridu zprávu, že se na frontě objevila stíhačka neznámého typu. Hned nám bylo jasné, že jde o messerschmitt. Černychův stroj byl připraven ke vzletu, proto okamžitě odstartoval a na zemi pro něj vyložili šipku z plátna, aby mu ukázali směr.

Černych zachytil messerschmitt až skoro nad letištěm. K všeobecnému údivu fašista vůbec neprojevil chuť pustit se s ním do boje, přestože musel vidět, že ho pronásleduje všehovšudy jediný I-16, a zvýšil rychlost. Ale i prchat se musí umět. Kdyby byl Němec zůstal v horizontálním letu, nejspíš by dosáhl svého a Černychovi by unikl, protože messerschmitt byl rychlejší než I-16.

Zřejmě však dobře neznal takticko-technické vlastnosti naší stíhačky. Ať už je neznal, nebo se jenom příliš polekal, prostě místo aby zvolil to nejjednodušší a nejpřirozenější, začal šplhat vzhůru a hledat záchranu ve výšce. To byla jeho první chyba.

Na vertikálách se s i-šestnáctkou nedá žertovat. A s Černychem dvojnásobně, protože ten u nás proslul jako letec, který dokonale ovládl umění právě tohoto vzdušného boje. Silný motor šestnáctky mu umožňoval rychle nabírat výšku. Přitom jeho stroj stoupal vzhůru po vnitřní straně oblouku, který opisoval messerschmitt. Ani to nevzal Němec v úvahu. Černych ho tedy snadno dohonil, ale zaútočil neúspěšně – jeho dávka nepřátelský stroj minula.

To nás rozladilo – Němci se naskytla šance uniknout. Ten s nepochopitelnou umíněností přešel znovu do svislých obratů, a tu už Černych nezaváhal: vypálil na něj zblízka a přesně. Messerschmitt se nám začal rozpadat před očima. Jeho trosky dopadly nedaleko Alcaly a my jsme se pak šli na ně podívat.

Bylo by zbytečné zmiňovat se o tom, že „kontrolní pokus“ nás uspokojil, i když jsme poznali, že messerschmitt je opravdu vážný protivník. Srovnávat ho s fiatem nebo heinkelem nemělo smysl, protože byl mnohem silnější než tyto staré stíhačky. Rychlost a výzbroj, to jsou činitele, nad kterými nelze mávnout rukou. Ale bojovat se s ním dalo docela dobře: byl zjevně slabší při svislých obratech. Pokud ovšem šlo o naše I-15, jejich situace se s objevením messerschmittů zhoršila. Výhodou patnáctek byla nadále jejich neobyčejná manévrovací schopnost. V boji na zatáčkách se mohly dostat za ocas každému z tehdejších letounů – a my jsme s tím počítali.

Černych sestřelil první messerschmitt na našem úseku fronty. Je velmi pravděpodobné, že to byl vůbec první sestřel messerschmittu. Pověst o nezranitelnosti nové německé stíhačky poněkud opadla. Cítili jsme však, že se nepřítel připravuje k vážným bojům.

I my jsme dostali posilu nových letců. Nebylo jich mnoho, ale cítit to bylo. Do naší skupiny byli přiděleni mladí stíhači Vladimír Puzejkin a Alexander Zajcev. Snažili jsme se, aby se nováčci co nejrychleji seznámili se situací. A právě v těch dnech jsem nečekaně dostal za úkol letět na jih.

Jestliže na střední frontě se postavení republikánů zlepšilo, na jihu průběh událostí příliš optimismu nevzbuzoval. Příčin bylo několik.

Hornatý terén Andalusie neumožňoval vést zde velké pozemní operace. Bylo tam i málo míst vhodných pro letecké základny. Centrem republikánských sil na jihu byl přístav Malaga, přitisknutý horami k moři. Celé jižní pásmo bylo příbřežní a větší vojenské síly se na něm nemohly náležitě rozvinout. A jestliže město nechrání silné loďstvo, je proti moři bezbranné. Loďstvo však měli fašisté silnější než republikáni. V lednu roku 1937 zahájili povstalci aktivní činnost.

Republikánské loďstvo, složené převážně ze starých plavidel, nemohlo zabezpečit spolehlivou obranu Malagy. Frankistické lodě v čele s novým křižníkem Canarias ostřelovaly přístav z děl. Republikánská vláda, ve snaze aspoň nějak posílit jižní úsek, tam poslala menší skupinu letců, ve které byli i moji kamarádi Kovalevskij a Artěmjev. Já jsem měl zabezpečit přesun skupiny a vrátit se zpět.

Do Malagy jsme doletěli šťastně. Rozloučil jsem se s kamarády a vydal se na zpáteční let k Madridu. Skupina měla vést samostatnou bojovou činnost a být přitom v těsném styku s veliteli pozemních útvarů.

Uplynulo několik dní. Z jihu přicházely chmurné zprávy. 1. února 1937 zahynul v boji s italským bombardérem Anton Kovalevskij. Zapálil bombardér a šel na druhou zteč, ale dostal se příliš blízko ke kabině střelce a octl se v jeho palbě. Bombardér se zřítil, ale dolů šla i Kovalevského stíhačka. Na poslední cestě ho vyprovázela celá Malaga.

Fašisté útočili. Canarias drtil město zničující palbou. Jednoho dne zasáhly dělostřelecké granáty plochu, kde stály letouny: stíhačky byly rozmístěny na pobřeží, ukrýt je nebylo kde.

Dostal jsem tehdy rozkaz skupinu evakuovat. Čím ale letět? Nejlepší by bylo odvézt všechny najednou, v nejhorším nadvakrát. Neměli jsme však letadla s takovou kapacitou. V míru by se dal jako dopravní letadlo použít potez, ale v bojové situaci to bylo vyloučené – ten zastaralý bombardér se pohyboval rychlostí bicyklu a snadno by se stal kořistí nepřátelských stíhaček. Potřebovali jsme letadlo, které by mělo přijatelnou kapacitu a dokázalo přistát na omezené ploše. Takové jsme našli v Albacete. Majitel, Američan, nám ho půjčil za slušnou sumu. Byl to šestimístný lockheed vyzývavě nastříkaný rudou barvou a jeho stav celkem ušel. Byli jsme rádi, že jsme ho objevili.

Strávil jsem s Američanem několik hodin, abych se dověděl, jaké jsou charakteristické vlastnosti stroje, především maximální zatížení při pilotáži. Bohužel jsem neudělal ani jeden zkušební let, prostě už nezbýval čas. Přitom jsme se mohli klidně setkat s heinkelem nebo fiatem, což mě velmi znepokojovalo. Měl jsem přece dovézt lidi na naši základnu ve zdraví. Za řídicí kolo jsem sedal jenom s ústními instrukcemi.

Měl jsem ještě v paměti čerstvé pocity po vyzkoušení italského fiatu. To bylo tak: Jednou přistáli na republikánském území v prostoru Albacete čtyři frankističtí letci. Zabloudili. Dostaly se nám tak do rukou úplně nepoškozené fiaty a já jsem spolu s Ivanem Kopcem dostal příkaz seznámit se s letouny a přelétnout s nimi do Alcaly. Z Alcaly jsme dokonce oba odlétali na fiatech do hloubky frankistického území na průzkum.

Úkol to nebyl dvakrát příjemný. Fašistických letců jsme se nebáli, protože ty nemohlo ani napadnout, že nad hlubokým týlem frankistů se promenují ve fiatech republikáni. A i kdyby pojali nějaké podezření, snadno bychom se jich zbavili – fiat měl dobrou výzbroj a my bychom vždycky mohli zaútočit jako první. Prostě nad nepřátelským územím jsme se cítili poměrně bezpečně, ale nad naším nám moc dobře nebylo.

Republikánské letectvo bylo tehdy v madridském sektoru pánem vzduchu. Fašisté se odvažovali létat jenom ve velkých skupinách a se silnou ochranou stíhaček, a tak se dva osamocené fiaty mohly stát pro jakoukoli vzdušnou hlídku republikánů lákavou kořistí. Vracívali jsme se proto po přesně stanovené trase a ve smluvené době, takže k žádným nepříjemným nedorozuměním nedocházelo. Ale když jsem tenkrát přelétal s tím prvním fiatem z Albacete do Alcaly, málem jsem se dostal do pěkného maléru…

Mohla za to vlastně plynová páka, protože u fiata, na rozdíl od všech letounů, které jsem znal, působila právě opačně: pohybem páky dopředu se plyn ubíral, a tím se snižovala rychlost. Když jsem pojížděl po rozjezdové dráze a seznamoval se se strojem, tahle zvláštnost mi pochopitelně neunikla, ale při vzletu, když všechna má pozornost byla upřena na vedoucího, který se už odlepoval od země, jsem na to zapomněl a navyklým pohybem jsem posunul plynovou páku dopředu. Fiat, místo aby zvyšoval rychlost, naopak zpomalil, a já vůbec nechápal proč. Dělal jsem všechno možné, abych ho donutil vzlétnout, dráha už končila, přede mnou stál nějaký domek, a dokonale seřízený stroj jel čím dál pomaleji. Abych nenarazil do domku, vztekle jsem automatickým pohybem „ubral“ plyn a prokletý fiat vyrazil najednou jako divý! Jen zázrakem jsem nezachytil podvozkem za střechu a až teprve ve vzduchu jsem si vzpomněl, jak to vlastně s tím plynem u fiata je.

Tuhle příhodu jsem měl ještě čerstvě v paměti, a proto jsem si už dával pozor, když jsem si sedal za řídicí kolo lockheedu – kdo ví, co může neznámá mašina člověku vyvést. Ukázalo se, že lockheed je vzácně poslušný.

Protože Malaga byla už v rukou povstalců, přistál jsem bez zvláštních příhod o něco východněji, v malém městečku Motril. Kamarádi tam na mě čekali. Nebe bylo klidné a já jsem chtěl odstartovat ke zpátečnímu letu co nejdříve. Kromě toho byl lockheed strašně nápadný, a tak nebylo divu, že jsem pospíchal a kamarády popoháněl.

Naložil jsem letce – pro mechaniky jsem měl přiletět ještě jednou – a šťastně jsem vzlétl. Ale nenabral jsem ještě ani potřebnou výšku a objevil se Canarias. Jeho protiletadloví dělostřelci okamžitě zaměřili můj lockheed a přitiskli mě palbou k horám, takže jsem nemohl skoro vůbec manévrovat. Kdyby byli bývali dělostřelci z křižníku líp vycvičení, asi by to s námi všemi dopadlo moc špatně.

Druhý let do Motrila proběhl klidněji: Canarias odplul.

Za několik dní jsem znovu dostal rozkaz letět na jih, tentokrát v čele skupiny stíhačů, ale ne do Motrila, nýbrž ještě východněji po pobřeží – do Almerie.

Tady se republikáni zachytili. Z Malagy vedla do Almerie pouze jedna silnice, a tak stačilo udržet tuto silnici, aby se udrželo město.

Naše skupina měla chránit republikány ze vzduchu a zabezpečovat doprovod republikánských bombardérů. Na jihu však vládní vojska žádné bombardéry kromě potezů neměla, zato skupina, která se tu sešla, byla v pravém slova smyslu internacionální: byli v ní čtyři Španělé, dva Američané, Francouz a tři Rusové – Saša Zajcev a Voloďa Puzejkin, kteří právě do Španělska přijeli, a já.

Nepřítel Almerii z nějakých důvodů nebombardoval – omezil se jen na dělostřelecké ostřelování. Proto jsme vylétali k přepadům proudů nepřátelských pozemních vojsk, které postupovaly po jediné silnici od Malagy. Potezy bombardovaly frankisty a někdy i silnici. Účinnost tohoto bombardování byla však velmi nízká. Osádky potezů shazovaly pumy ručně, takže rozhodně nemohly poškodit silnici do té míry, aby to nějak ovlivnilo chod událostí. Jejich letci byli lidé stateční, ale takováhle práce v nich příliš nadšení nevyvolávala. To se dalo snadno pochopit: potezy se sotva udržely ve vzduchu, každým okamžikem se mohly rozsypat, a teď se ještě na našem úseku objevily fiaty. Několik dní jsme neměli na starosti nic jiného, než odrážet jejich útoky. Byli jsem přitom svazováni pomalostí bombardérů, takže jsme nemohli příliš manévrovat a fiaty jsme odháněli hustou palbou. Blízkost hor jim znemožňovala rozvinutí, tak útočily pokaždé od moře. Boje tak měly charakter drobných, ale častých půtek.

Jeden fiat se mi však přece jen podařilo sestřelit. Stalo se to v okamžiku, kdy se fiaty po neúspěšném pokusu prolomit naše zajištění formovaly nad mořem, aby odlétly s nepořízenou. Nejbližší byl asi čtyři sta metrů ode mě. Zahajovat na takovou vzdálenost palbu z kulometů, které byly na I-15, nemělo smysl. Musela by to být velká náhoda, aby střelba byla účinná, a na tu se nedalo spoléhat.

Když jsem viděl, jak fiat opisuje pomalu oblouk, pokusil jsem se přece jen ho dostat. V palebném průměru jsem měl hodně svítivých zápalných střel a ty mi ukázaly, že má první dávka prosekla ocasní plochy fiatu. Okamžitě jsem natočil stroj a pokropil jsem ho ze všech čtyř hlavní. Dávky zasáhly pilotovu kabinu, fiat se převrátil a zřítil se do moře. Pocítil jsem uspokojení, jaké se člověka zmocní, když si uvědomí, že mu pomohlo štěstí. Těsně vedle mne letěli španělští letci. Drželi se mě vždycky tak blízko, že jsem jim občas musel dát znamení, aby vzdálenost zvětšili. Jeden z nich mi ukázal, jak fiat padal do moře, a vztyčil palec. Víra republikánských letců v naše mistrovství byla tak silná, že dokonce i náhodný úspěch byli ochotni pokládat za zákonitý výsledek boje.

Za týden sestřelila skupina několik fiatů a beze ztrát se vrátila do Madridu. Odvolali nás, když všechny potezy byly vyřazeny. Náš další pobyt v Almerii neměl smysl. Osud jižní provincie byl bohužel zpečetěn.

NEČEKANÝ ÚKOL

Po urputných vzdušných bojích v únoru (v době jaramské bitvy) nastal klid. Na dlouhou dobu se zkazilo počasí a činnost letectva tím byla podvázána.

Časného březnového rána se letiště probouzelo do nového poklidného dne. Stačilo zvednout hlavu a přesvědčili jsme se, že ani ten nepřinese žádnou změnu. Vrcholky hor se ukrývaly v mracích, nad krajem ležel lehoučký příkrov mlhy. Každým okamžikem se mohl spustit déšť se sněhem, který nás v posledních dnech už řádně omrzel.

Neočekávaně přijel Smuškevič. Jeho příjezd vzbudil naši zvědavost. Náš nejvyšší letecký velitel ve Španělsku nikdy bez důvodu po letištích nejezdil, tím méně tak brzo po ránu. Dal se tedy čekat nějaký úkol. Ale jaký úkol to mohl být při tomhle počasí?

To jsem se dověděl velmi rychle.

Velení potřebovalo neprodleně průzkumné údaje. Nechápal jsem, proč tak najednou. A ještě méně jsem chápal, nač potřebuje prozkoumat severovýchodní směr. Skoro nikdy jsme tam nelétali. Fronta byla rozvinutá na jihozápad, a teď abychom prozkoumávali téměř protilehlý směr – hluboký týl.

Zvláštnost frontového života je právě v tom, že i ty nejneočekávanější rozkazy se přijímají s naprostou samozřejmostí. Když severovýchod, tak severovýchod. Kdo je výš, vidí víc a dál, tak se to aspoň říká. Pro průzkum byl vyčleněn můj roj. Odlet se však zdržel: zvažovala se otázka, má-li se letět v roji. Ten by mohl upoutat pozornost nepřítele. Kromě toho se za takového počasí mohl jeden druhému ztratit, tím spíš, že šlo o nový směr. Nakonec jsem dostal rozkaz letět sám. Pro každý případ se Smuškevič zeptal: „A nezabloudí?“

„Ne,“ odpověděl mu velitel.

Nebál jsem se, že ztratím orientaci, protože průzkum jsem měl provádět podél velkých komunikací. Co v těch místech mohlo vzbudit tolik znepokojení? Ale určitě tam něco nehraje, když se Smuškevič obtěžoval na letiště za ranního kuropění.

Letěl jsem stranou od zaragozské silnice, kterou jsem měl prozkoumat, a tiskl jsem se přitom pro jistotu k horám. Nechtěl jsem, aby mě objevili předčasně, proto jsem se rozhodl letět na severovýchod poněkud stranou a vrátit se k silnici přízemním letem.

Když jsem se přiblížil k magistrále, byl jsem ohromen!,Tak tohle je ten klidný směr!‘, řekl jsem si s pocitem hořkosti: silnice byla v délce několika kilometrů ucpána vojskem, které se slévalo v jeden dlouhatánský proud. Čelo kolony se opíralo o malé městečko. Desítky a stovky aut, furgonů, vozů, děl, jakýchsi podivných obrněných aut (za obrněná auta jsem v nejasném jitřním světle považoval italské lehké tanky a tančíky). Takovou spoustu vojenské techniky, nahromaděnou na několika kilometrech silnice, jsem ještě nikdy neviděl. Celý ten dlouhý had jako by zkameněl v pohybu. Lidi nebylo vidět – vojáci spali.

Hnal jsem se zpátky jako v horečce: kolony mířily na naše letiště. Správnější bylo říci, že míří na Madrid, ale naše letiště leželo přímo na směru jejich postupu. Celou tu masu techniky oddělovalo od nás nějakých šedesát kilometrů. Ve válce může taková vzdálenost být za jistých okolností nepřekonatelná, ale tady mezi námi a objevenými vojsky stály jen řídké republikánské hlídky a zajišťovací jednotky.

Jak vypadá situace na bojištích, jsme vůbec nevěděli. Dozvídali jsme se o ní sem tam něco jen v souvislosti s našimi úkoly. A pokud jsme měli možnost seznámit se s některými podrobnostmi, týkaly se vždycky jen určitého poměrně malého úseku. Proto, i když mě objevení nepřátelského proudu vyplašilo, celou závažnost situace jsem si neuvědomil. Teprve po mnoha letech jsem se dověděl, jakým překvapením byla tato nenadálá hrozba ze severovýchodu pro republikánské velení.

Na začátku března 1937 poslal Mussolini na pomoc Frankovi expediční sbor složený ze čtyř divizí. Divize byly na tu dobu skvěle vyzbrojeny a vybaveny dopravními prostředky. Mnohé jejich útvary měly bojové zkušenosti – byly sem přesunuty z Afriky.

Předsunuté zajišťovací jednotky republikánů sice viděly, že se před nimi rozvinují čerstvé nepřátelské útvary, ale s hlášením na velitelství nepospíchaly. Zjevně nebezpečí podceňovaly. V tom se projevila nezkušenost nižších republikánských velitelů.

Dvojnásobný hrdina Sovětského svazu generálplukovník A. I. Rodimcev později ve svých vzpomínkách napsal o průběhu bojů na guadalajarském směru: „Zatím od předsunutých útvarů 12. divize přicházely čím dál častěji zprávy, že italský sbor skutečně přešel do rozhodujícího útoku. Teprve potom byl ve směru Algora-Sigüenza vyslán letecký průzkum, který ke 13,00 hod. 8. března ohlásil, že na francouzské silnici byly objeveny proudy aut a velké nahromadění pěchoty a tanků.“ (A. I. Rodimcev: Pod znameněm Ispanskoj respubliky, Moskva 1965, s. 327) )

Nepamatuji se přesně, který vlastně den – zda 7. nebo 8. března – jsem dostal od Smuškeviče rozkaz k průzkumnému letu, ale předpokládám, že Alexander Rodimcev, který byl na guadalajarském směru od prvního dne až do rozdrcení expedičního sboru, znal lépe průběh událostí, než jsem mohl znát já. Pamatuji se však přesně, že první průzkumný let jsem provedl brzy ráno. Za ním následovaly další, ten den jsem k silnici létal vlastně nepřetržitě.

Když jsem se vrátil, byla už letka připravena k plnění úkolu. Hlásil jsem výsledky průzkumu, které pro velení nebyly zřejmě novinkou, ale potvrzením známé skutečnosti. Dostal jsem hned rozkaz udeřit se skupinou na nepřátelský proud. Na číslech se mnou letěli Lokadij a Puzejkin.

Letíme tedy po trase, kterou už znám. Objevila se kolona vozidel. Přešli jsme do přízemního letu a zahájili na ni palbu z kulometů. Na silnici nastal rozruch. Rozespalí Italové vyskakovali z vozů a furgonů a tak, jak byli, se rozbíhali na všechny strany. Nenadálost útoku je ohromila. Zmateně pobíhali v kulometné palbě a ani se nepokoušeli bránit se střelbou. A i-patnáctky se míhaly nad kolonou, bičovanou olověným deštěm. Tu a tam propukly požáry – podařilo se nám několik strojů zapálit.

Když jsme vystříleli munici, vrátili jsme se na letiště. Tady byla připravena ke vzletu druhá skupina patnáctek. Doplnili mi palivo a znovu jsem odstartoval jako vedoucí této skupiny. Útoku na kolonu jsem se však už nezúčastnil, protože jsem měl za úkol jenom dovést skupinu na cíl a ihned se vrátit.

Nad Coto se objevila letka bombardérů R-5, které velel Konstantin Gusev. Také ji jsem tam měl dovést.

Republikánské velení spěšně přesunovalo prapory na guadalajarský směr.

To si ovšem vyžádalo určitý čas, a tak úkol zdržet nepřátelský postup spočíval v prvních dnech bitvy především na našem letectvu, které přes nepříznivé počasí nepřetržitě bombardovalo a napadalo palbou proudy expedičního sboru. Jeho převaha ve vzduchu při této operaci byla očividná. A když v průběhu bitvy nastal zlom ve prospěch republikánských vojsk a ta začala ustupujícího nepřítele pronásledovat, letectvo se opět vyznamenalo při dobíjení zbytků fašistických divizí. Italský expediční sbor utrpěl ve čtrnáctidenních bojích těžké ztráty. Hrozba ze severovýchodu byla zlikvidována.

Bráníme nadále Madrid. Naši letci létají na sovětských bombardérech nad celým Španělskem. Létají bez ochranného doprovodu, protože naše stíhačky jim nestačí. Bombardéry SB jsou rychlejší než I-15, heinkely i fiaty. A jsou dobře ozbrojené. Když letí v sevřeném tvaru, je jejich nejlepší obranou proti nepřátelským stíhačům hustota přehradné palby a rychlost. Jsou to skvělé stroje!

Stíhače ze sousedních skupin občas přesunují z operačních důvodů na jiné úseky, zatímco my jsme pořád v Coto. Má to pro nás i výhody. Známe dokonale prostor své bojové činnosti a dokážeme se tu orientovat se zavřenýma očima. Máme prostudovány všecky praktiky a oblíbené manévry fašistů. Naučili jsme se diktovat jim ve vzduchu své podmínky boje. Stali se z nás zkušení válečníci. Nebylo náhodou, že čtyřem letcům z naší skupiny byl udělen titul hrdiny Sovětského svazu: Pavlu Ryčagovovi, Nikolaji Šmelkovovi, Ivanu Kopcovi a Karpu Kovtunovi (tomu in memoriam).

Každým měsícem však ubývá těch, s nimiž jsem začínal svou bojovou činnost v říjnu šestatřicátého roku. Někteří padli, jiné postupně odvolávají domů. Na jaře sedmatřicátého roku jsme se rozloučili i s Pavlem Ryčagovem: vrátil se do vlasti. Velitelem skupiny se stal Alexandr Osadčij, rovněž z kyjevské letecké brigády.

A fašisté? To už nejsou ti drzouni a nadutci jako na podzim šestatřicátého roku. Válka nabyla vleklého charakteru a oni jsou teď opatrnější, nehrnou se dopředu hlava nehlava. Po každém neúspěšném útoku, po každé sérii bojů na zemi i ve vzduchu, nastává přestávka. Fašisté se přeskupují, přisunují čerstvé síly. Ani my nezahálíme.

Ve dnech oddychu se obyčejně píší dopisy.

Když jsem jeden dopsal, vydal jsem se za Agafonovem – chtěl jsem mu navrhnout, abychom si zajeli do Madridu. Zastihl jsem ho v tvůrčí extázi. Protože nemáme před sebou žádné tajnosti, nahlédnu mu přes rameno a čtu: „Včera jsme hráli fotbal. Hrajeme každý den a pokaždé se stejným soupeřem. Pořádně jsem zhubl. Ten jejich mančaft jsou sami srabi a přitom surověj. Viťku sebrali po noze, že teď bude čtrnáct dní kulhat. Musel jsem toho krobiána taky sejmout…“ Atakdále atakdále. Nutnost utajovat náš pobyt ve Španělsku činí z psaní dopisů trýznivou proceduru. Paša nikdy nebyl psavec, a když dopsal poslední slovo, podíval se na mě, jako by v sobě odhalil obrovský talent. Někoho „sejmout“, to bylo teď pro nás daleko běžnější než se cvičit ve slohu. Pročítáme spolu celý dopis a docházíme k závěru, že je to perfektní.

V dopisech jsme stále předstírali, že jsme pořád atleti a kluci jako buci, ale v létě sedmatřicátého roku to už zdaleka nebyla pravda. Rok předtím jsem vážil ještě dobrých pětaosmdesát kilo, teď jsem měl sotva pětašedesát. Moji kamarádi nevypadali líp. Projevovalo se na nás negativně neustálé nervové vypětí. Možná, že to nebylo patrné ani tak na zemi, jako ve vzduchu. Chlapci začali dělat chyby, jakých by se předtím nikdy nedopustili. Byl to důsledek otupené schopnosti reagovat. Jenom kruté zkušenosti a individuální letecké mistrovství nám umožňovaly nadále diktovat své podmínky ve vzduchu nad Madridem, i když se u fašistů každým dnem objevovalo čím dál víc nových pilotů.

I nás však přijel vystřídat nový oddíl stíhačů. Velel mu Michail Agafonov, já a ještě několik dalších zůstáváme zde, abychom jim pomohli vpravit se do situace. Je to silná skupina. Člověk nemusel být prorokem, aby mu bylo jasné, že tito chlapci zahájí novou etapu boje s fašisty a dokáží možná víc, než jsme dokázali my. Musí dokázat – vždyť nezačínají od nuly a mohou se vyvarovat chyb a omylů, kterých jsme se na začátku dopouštěli my.

Naše parta jezdí dál na návštěvu k novinářům. Skoro každý volný večer nebo den nasedneme s Agafonovem do auta a hurá do hotelu Palace. Přátelé nás vždycky rádi vidí, sdělují nám novinky, zásobují nás čerstvým tiskem. Když pracují, hospodaříme s Agafonovem sami v jejich pokojích, které připomínají spíš redakční pracovny než obytné místnosti. Při chůzi pokojem narážím o židle velikánským mauserem – klátíce mi v dřevěném pouzdře až u samých kolenou. Věnovali mi ho Španělé po úspěšném boji s heinkely, jsem na tu zbraň s vyrytým věnováním strašně pyšný a tahám se s ní všude, i když Karmen říká, že tak vypadám děsně legračně. Opravdu už nejsem ten udělaný pořízek, který se sem do toho pokoje vevalil před několika měsíci s elegancí cirkusového slona. Civilní šaty na mně visí, baret mám na hlavě připlácnutý jako vdolek, a ten mauser, bez něhož se prý neodvážím udělat ani krok, ale při každém pohybu se zaplétám do jeho řemení, dělá ze mě podle Karmena prima sousto pro kameru. Vtipkuje, ale dívá se na nás smutně. Naše trojice dostane brzo rozkaz k odjezdu do Valencie – a odtud domů.

Odjížděli jsme zcela neočekávaně – tak jako jsme přijeli. Ale bude lepší, když tu uvedu výňatek z dopisu Leonida Kalčenka, ten popsal naše pocity při odjezdu velmi výstižně: „Přišel jsem na velitelské stanoviště, tam mi řekli: Je připravený autobus, okamžitě nasedejte. Pojedete do Valencie a odtud domů. Všichni jsme potichu nasedli a odjeli, ani jsme se nemohli s nikým rozloučit. Měli jsme radost, že jedeme domů, ale z očí se nám proti naší vůli řinuly slzy: málem jsme si vyčítali, že sami odjíždíme a své kamarády tu necháváme…

Od té doby uplynula spousta času, ale pokaždé když si vzpomenu na padlé kamarády, chce se mi smeknout a poklonit se jejich slavné památce. Nechť je jim země lehká.

Teď už jsem na sklonku života, ale kdykoli si vzpomenu na ten náš náhlý odjezd, sevře se mi srdce – pořád mi připadá jako zločin, že jsem se nestačil rozloučit s kamarády a přáteli…“

NÁVRAT

Ukázalo se, že parník je anglický a pluje do Oděsy s nákladem ovoce. Kromě nás byli na palubě letci z ostatních letek, tankisti, dělostřelci – celkem asi sto lidí. Mezi nimi i ranění.

Na moře nás vyprovázely dva republikánské torpédoborce. Fašisté nás začali ostřelovat z děl. Anglický kapitán vyvedl loď z palby a zamířil nikoli na Oděsu, ale k africkému pobřeží. Dva dni jsme se schovávali v jednom alžírském přístavu. Potom teprve jsme vypluli směrem k Oděse.

Za Bosporem nás už nikdo nemohl zahnat do kajut. Angličtí námořníci neuměli ani slovo rusky, ale zdvořile se usmívali, když někoho z nás uviděli u zábradlí na palubě. Dokázali jsme tam tiše prostát celé hodiny a dívat se do dálky, kde se měly brzy objevit břehy rodné země.

Prvními sovětskými lidmi, které jsme při návratu spatřili, byli celníci a pohraničníci. Loď spustila kotvy na oděské rejdě. Vrhli jsme se k nim: měli pro naše city pochopení, ale určité rozpaky se na jejich poctivých obličejích objevily. Nezpůsobily je ani naše vousy a bujné projevy dojetí, dokonce ani pistole nejrůznějších vzorů, kterými jsme byli ověšeni, ani náš civilní, i když dost válečnický vzhled, tak obvyklý na madridských ulicích a naprosto nepatřičný v mírové, slunné Oděse, ale to, že jsme neměli vůbec žádné doklady. Tato okolnost je uvrhla do stavu blahosklonné rozpačitosti.

S netrpělivostí, pochopitelnou jen člověku, který prodělal válku, jsme se dívali za vzdalujícím se člunem, na kterém odplouvali do oděského přístavu sympatičtí opálení chlapci, aby tam na břehu zjistili, co jsme zač. A zatímco nás tak nechali podusit ve vlastní šťávě, připravili nám na břehu takové uvítání, jaké bylo možné jen v Oděse!

Do přístavu snad přišlo celé město. Jestliže v Cartageně věděli, že jsme z Ruska, pak celá Oděsa věděla, že přijíždíme ze Španělska. Teprve až navečer jsme si mohli vydechnout a projít se nerušeně po oděských ulicích a bulvárech. Dlouho do noci jsme chodili po městě a nemohli se nasytit toho úžasného pocitu, že jsme zase doma…

Uplynulo několik týdnů a my jsme si stále nemohli zvyknout na skutečnost, že se Španělskem jsme se rozloučili navždy. Ještě když jsem se zotavoval v sanatoriu blízko Moskvy, zvedal jsem někdy oči k obloze a zaposlouchával se do nezvyklého ticha nad sebou. Při procházkách v aleji jsem si všiml, že i bývalí spolubojovníci se co chvíli bezděčně zastavují a naslouchají. A přistižený letec odpovídal rozpačitým úsměvem: každý si myslel, že se to stává jenom jemu. Byli jsme však mladí, brzy jsme se při režimu, který nám připravili lékaři, zotavili, a nakonec jsme opět získali reflexy normálních lidí, kterým nevyjí nad hlavami sirény, nerachotí kulomety a neřítí se patra domů.

Mezi procedurami a vycházkami jsme vysedávali na pokojích a psali a psali. Nezasvěceným se mohlo zdát, že se nám nervové napětí několikaměsíčních nepřetržitých bojů vrazilo do rukou a proměnilo nás v psavce. Stačil ale pohled na usliněnou a ohryzanou tužku Pavla Agafonova, aby bylo okamžitě jasné, že Paša by – dokonce jen takhle v sanatorním pyžamu a bačkorách – snadněji sestřelil fiat nebo heinkel, než by srozumitelně popsal, jak to dělal. Stejně tomu bylo i se mnou. Ale ignorovat jsme ta slohová cvičení nemohli, protože jsme to dostali za úkol. Měli jsme – každý podle svého – co nejpodrobněji popsat letouny (naše i cizí), boje, taktické způsoby a všechno ostatní, co nás tam ve Španělsku třeba jenom jednou donutilo, abychom se nad tím zamysleli. Naše škrábanice potom pečlivě studovali odborníci a tak se po zrníčkách zobecňovaly bojové zkušenosti.

Já jsem především popsal svoji stíhačku, všecka její tajemství. Viděl jsem ostronosé fiaty a heinkely, se kterými jsme se nad Madridem nejvíc utkávali a psal jsem o tom, jaká je to nádhera létat na hbitém I-15 se vzduchem chlazeným motorem. S messerschmitty jsme se tehdy ve větším počtu nesetkávali, ty se objevily později. Jediný messerschmitt, který jsem ve Španělsku viděl na vlastní oči, byl ten, který sestřelil Sergej Černych nad Alcalou. Zatím se objevovaly jen ojediněle. Kulminovala, a jak se brzy ukázalo, začala už ustupovat, éra dvouplošníků. A I-15 neměl mezi dvouplošníky sobě rovného!

Hodně věcí se na tom stroji povedlo: měl vynikající manévrovací schopnost, spolehlivost, životnost, jednoduché opěradlo, které pilota chrání zezadu. Neměl neprůstřelná skla kabiny (fiat ano). Nebyl vyzbrojen velkorážními kulomety (fiat ano). Při vší neocenitelné manévrovací schopnosti nebyl I-15 dostatečně stabilní, letoun „poskakoval“, takže vést mířenou palbu nebylo snadné a pilot se musel k nepříteli přiblížit na co nejkratší vzdálenost. Ani zvýšit rychlost letounu by neškodilo.

Důkladně jsem promýšlel všechna pro a proti, abych se nezmýlil v hodnocení nepochybně zdařilého stroje. Při výkladu svých názorů jsme se mezi sebou neradili a detaily jsme spolu neprojednávali, ale když jsme práci skončili, ukázalo se, že se v hlavních věcech nerozcházíme.

Po této práci a léčení jsme dostali dovolenou.

Moskvu jsem tenkrát moc neznal, ani jsem tam neměl žádné známé, a tak jsem se vydal do Kyjeva, ke své letce. Měl jsem tam věrného přítele a chtěl jsem ho navštívit.

Rozjel jsem se za Pavlem Ryčagovem.

Když se vrátil ze Španělska, byl ustanoven velitelem kyjevské letky – letky, ve které jsme začali oba sloužit a z níž jsme oba odešli do Španělska. Zastesklo se mi taky po mém letišti – bude stejné jako bylo, nebo se na něm něco změnilo? Čím víc jsem se blížil k útvaru, tím jsem byl rozechvělejší. Nechtělo se mi věřit, že uplynul teprve rok od doby, co jsem odtud odešel. Všehovšudy jeden rok! Nedokázal jsem ten rok vměstnat do normálního rámce kalendáře. A začal jsem si uvědomovat, že už nikdy nebudu tím, kým jsem byl ještě minulého léta, léta šestatřicátého roku. Marně jsem se přesvědčoval, že přede mnou je stejné letiště, stejné hangáry, stejný – můj! – život, který byl přerušen jen na chvíli. Prostě nešlo to. Před rokem jsem se tu ještě hádal s Kosťou Kovtunem, a teď jsem si nedovedl spojit toho Kosťu s padlým hrdinou Sovětského svazu Kovtunem. V tom minulém životě byly letní výcvikové tábory na Osetře a legrácky Péti Mitrofanova. Ale nežil už ani Péťa. A v obličejích Artěmjeva a Šmelkova byl docela jiný výraz. To byl skoro celý náš oddíl – nejlepší oddíl v letce. Zůstal nejlepší i ve Španělsku. A já teď jdu ke svému oddílu, ale ten oddíl už neexistuje. Jsou tu moji spolubojovníci, ale ten oddíl už neexistuje…

Blížím se k bráně na letiště. Mé myšlenky přeskakují opět na Ryčagova. Jistě pociťoval při svém návratu něco podobného jako já teď. Před Španělskem, ve Španělsku a vůbec vždycky jsem šel bez rozmýšlení za ním, protože jsem se spoléhal na jeho mistrovství, intuici a odvahu. A když jsem pak sám velel skupině v bojích, dělal jsem zřejmě podvědomě všechno tak, jak to dělal Pavel.

Bylo tomu už skoro půl roku, co jsme se rozešli. Nemohl jsem se dočkat okamžiku, až se se ním znovu setkám. Vešel jsem energicky do brány, ale přede mnou najednou stál rudoarmejec, zdvořile se usmíval a zvědavě měřil očima můj baret, civilní oblek a fotoaparát houpající se na řemeni. Dokázal jsem se vžít do jeho údivu: nějaký chlap v baretu, v civilním ohozu a ještě k tomu s foťákem se dere na vojenské letiště! Průkazku se mi nějak nechce vytahovat a jen žádám, aby mi zavolali Ryčagova.

Rudoarmejec vytřeštil oči: velitel letky, hrdina Sovětského svazu, se má obtěžovat ze štábu až sem kvůli nějakému civilovi?

„Jen mě ohlaste, ohlaste,“ naléhám zamračeně.

„A koho mám vlastně ohlásit?“ diví se strážný.

„Ohlaste veliteli letky, že za ním přišel Zacharov, Georgij Zacharov, rozumíte?“

Trochu rozpačitě sahá po sluchátku a slyším, jak nejistě opakuje:

„Zacharov… Říká, že je Georgij Zacharov, a nic víc…“ a vtom se staví do pozoru: „Provedu, pustit!“

Nestačil jsem ani udělat krok a Pavel jako by vyrostl ze země.

Nijak se nezměnil. Celou tu dobu, co jsem ho znal, zůstával sebou samým, jako by prostředí, okolnosti, situace a všecko ostatní, co člověka formuje, na něj vůbec nepůsobilo. Hotovu osobností byl už tenkrát, když jsem přišel do jeho oddílu, a ani šest následujících let jeho vskutku fantastického života, do kterého se vešly tři války, více než deset sestřelů, neobyčejně rychlý postup – od nadporučíka až po náčelníka hlavní správy letectva Rudé armády – nic jeho osobnosti nepřidalo, ani neubralo. Tak odolná mohla být jen neobyčejně cílevědomá povaha, kterou zformovala sama příroda jednou provždy a nedovolila jí, aby se změnila. Povaha mimořádného člověka, vynikajícího stíhače. Ten den jsem si to uvědomil silněji než kdy jindy.

A všecko bylo jako dřív. Dokonce ani nevím, jestli si Pavel všiml, jak jsem oblečen, nebo mi prostě jako obvykle vnutil svou vůli, ale už za několik okamžiků mě vláčel na letištní plochu k letadlům a k letcům.

Říci „vláčel“ znamená vědomou nepřesnost. Protože byl vláčen i on. Jakmile se totiž objevil v zorném poli letců, ihned nás obklopila spousta lidí. Myslím, že v sedmatřicátém roce by se sotva našel velitel letky, který by se u svých podřízených těšil takové autoritě jako Ryčagov. Zlatá hvězda hrdiny Sovětského svazu, dva Leninovy řády, Rád rudého praporu za bojovou činnost – kolik lidí se tenkrát mohlo pochlubit takovou kolekcí vyznamenání?

Se svou nevojenskou garderobou jsem se musel na letišti dost podivně vyjímat. Všiml jsem si, jak po Pavlových rtech přelétl sotva postižitelný úsměv, a to jsem věděl, že má něco za lubem.

A Pavel už volal:

„Kdo se chce se mnou vyfotografovat – sem ke mně! Musíme dát reportérovi vydělat!“

Jako obyčejně mě pasoval do role dřív, než jsem se na ni mohl připravit. Krucinál, proč jsem se s tím foťákem tahal?! Ale nedalo se už nic dělat – musel jsem na tu hru přistoupit. Seběhlo se několik desítek lidí a já jsem poprvé okusil slastí reportérského života. Sedal jsem si do podřepu, couval na pokrčených nohou, špulil rty a dělal různé šaškárny, jakými se rozesmávají děti ve fotografických ateliérech, a mám dojem, že jsem se dokonale vžil do vnucené role. Poněvadž jsem věděl, že dobrý fotokorespondent se nikdy nespokojí jedním záběrem, poskakoval jsem kolem tak dlouho, dokud jsem skupinu nezvěčnil ze všech možných úhlů. A když mi došel film, vytasil jsem se s opovážlivou žádostí:

„A zalítat bych si nemohl, soudruhu veliteli?“

Na rtech letců se objevil pobavený úsměv, velitel letky se zamračil, ale pak mávl rukou:

„Ale proč ne? Můžete!“

Abych vypadal co nejneohrabaněji, lezl jsem do i-patnáctky asi tak, jak by estrádní konferenciér nasedal na koně. Letci se svíjeli smíchy. Podal jsem komusi aparát a konečně jsem se vsoukal do kabiny, vlezl jsem do řemení padáku a pomaličku si zapnul pásy. Potom jsem si důkladně ošahal páčky, vystrčil hlavu a zeptal se:

„Jak se to vlastně spouští?!“

Rozlehl se hurónský chechtot. A Ryčagov se zřejmě rozhodl legraci ukončit.

„No, spustit se to dá snadno,“ řekl, jako by váhal, „jenom jestli dokážete odstartovat?“ Zkoumavě se na mě podíval a já měl, čestné slovo, na okamžik dojem, že to myslí úplně vážně.

To mě urazilo. Ne zrovna uctivě, jak by se slušelo na přivandrovalého fotokorespondenta, jsem procedil:

„Nějak to svedu… Jen spustit bych to potřeboval…“

Čekám.

Řadami letců proběhl neklid. Všeho s mírou, jak se říká, a už jsem slyšel, jak přemlouvají velitele, aby mě z letadla vytáhl, než z něj udělám kůlničku na dříví. Korespondentů v letce už pár viděli, ale takhle drzého chlapa…

Ještě jsem je popíchl:

„Dá se ta mašina vůbec spustit?“ říkám Pavlovi. „Třeba je porouchaná? Takhle na pohled se to nepozná…“

Ryčagov okamžitě vyletěl:

„U nás jsou všechny stroje v pořádku!“ A vyštěkl: „Nahoďte mu to!“

Nastal nervózní shon. Ve změti hlasů jsem rozeznal Pavlova slova:

„Na mou odpovědnost, čert ho vem! O jednoho korespondenta víc nebo míň – stejně pořád otravujou! Spustit motor!“

Docela vážně jsem se urazil za celý reportérský cech. ‚Víc nebo míň!‘ „No dobrá,“ říkám si… A vzlétám.

Pomalu a plynule jsem kroužil nad Kyjevem. Bylo mi nějak divně a nezvykle, když jsem mohl jen tak prostě kroužit a o nic víc se nestarat, nic jiného nedělat. Nekroutit hlavou, až praská za krkem, nečekat na útok zezadu, nespalovat si oči hledáním protivníka v paprscích slunce, nehonit se, nestřílet a neunikat palbě. V tom klidu kyjevského nebe jsem se cítil nesvůj. Začal jsem být nervózní. Chyběla mi zátěž – pro nervy, pro zrak, pro svaly. Prostě jsem si odvykl takhle létat. Když jsem se znovu ocitl nad letištěm, vyhnal jsem stroj ve stoupavých výkrutech k zenitu, potom jsem zahučel střemhlavým letem až k samé zemi, vybral to a začal vytáčet figury vysoké pilotáže jako motocyklový artista na kolmé stěně. Tak jsem kdysi viděl pracovat Vladimíra Kokkinakiho, který mě udivil fantastickou mašinou a jejími možnostmi. Když jsem se uvolnil a pocítil v těle příjemnou únavu, nabral jsem znovu výšku, udělal plavnou zatáčku a přistál. Potom jsem stroj klidně zavedl na místo, odkud jsem s ním vyjel na vzletovou dráhu.

Z kabiny mě vytáhli. Požádal jsem stroze o svůj fotoaparát.

Ryčagov mávl rukou:

„Ten se ti neztratí. A teď rozepni tu svou kamizolu.“

Kamizolou nazval můj přepychový civilní plášť. Pod pláštěm jsem měl na sobě střízlivý tmavý oblek. Takový vydávali všem navrátilcům ze Španělska, takže jsem ho klidně mohl považovat za uniformu, a ne náhodou jsem na něm měl přišroubovány všechny bojové řády. Pavel mě před letci odhalil.

„To je váš nový velitel oddílu,“ oznámil jim.

Jenže službu u své 109. kyjevské letky jsem nenastoupil.

NAD ČÍNOU

PŘED NOVÝMI ZKOUŠKAMI

Zavolali mě do Moskvy a dali mi nový úkol. A tak znovu „do boje!“

Je to válka vedená tak tiše, s tak malým počtem lidí a s tak nepatrnými obětmi, jako dosud žádná válka. Pro mě však není vůbec lehká. Bojujeme pouze ve dvou – já a Agafonov. Bojujeme spolu až do zblbnutí, až se nám dělají barevné mžitky před očima a pot se z nás lije. Bojujeme nad letištěm leteckého závodu: provádíme vojskové zkoušky nového letounu I-15bis.

Naše slohové práce o zkušenostech ze vzdušných bojů ve Španělsku zřejmě nahoře zapůsobily. Konstruktéři „dotahují“ patnáctku a nový model nazvali I-15bis. V bisu, jak nové modifikaci říkáme my, je už z továrny namontované pancéřové opěradlo. Letoun je sice trochu těžší, ale je stabilnější. Zároveň však trochu ztratil na manévrovací schopnosti. Na I-15 jsem mohl provést zatáčku za 8-9 sekund, na bisu je k tomu potřeba 11-12 sekund. Přesto je to v podstatě ten stroj, na který jsme zvyklí a který nás poslouchá, a my se teď s Agafonovem několik hodin denně honíme ve vzduchu, abychom zjistili, co tenhle bis dokáže v boji. Na závodě pracují zkušební letci Konstantin Kokkinaki, bratři Davydovovi, Ševčenko a další. Já a Pavel na ně hledíme s úctou, když se scházejí do jídelny na oběd. Ale i oni pokukují po nás zvědavě – jsme bojoví letci, a proto nám byla svěřena tato etapa zkoušek. Dáváme si jaksepatří záležet…

Naše práce se nehodnotí jenom od oka: na bisech jsou namontovány fotokulomety, a tak to, co jsme se naučili ve Španělsku a teď předvádíme, zachycujeme na film, jakmile někdo z nás smáčkne spoušť. Na zemi pak vyvolané filmy prohlížíme a vyhodnocujeme. Fotokulomet je čerstvá novinka, a proto se k vyhodnocování našich soubojů sejde vždycky velká společnost. My se přitom s Pavlem pokaždé hádáme „kdo koho sundal“, a často se ani neohlížíme na svědectví fotokulometu. Agafonov to všecko prožívá víc než já a nahlas vychutnává nejzdařilejší momenty svých ztečí.

„Jen se podívej na tenhle záběr!“ vybízí mě triumfálně.

„Vidím. Nejsem slepý…“

„No, co ale vidíš? Teďka… Tadyhleten… No!“ A na promítače: „Pusť mu to ještě jednou, prosím tě!“

A film běží znovu.

„No? Co tomu říkáš?“ mhouří na mě oči. „Kde bys teď byl, kdybych nestřílel tímhletím?“ a ukáže bradou na plátno.

Fotokulomet je zajímavá věcička. Skutečně jsem se vystavil Agafonově palbě, protože jsem nenabíral dost energicky výšku při úhybném manévru. Vždycky jsem měl dojem, že cítím letoun líp, než to dokáže sebelepší přístroj, že mě mé smysly neklamou. Když se teď na to dívám ze strany, vidím, že jsem se skutečně opozdil. Ne příliš, ale to už Pavlovi stačilo, aby mě „zasáhl“. Jenomže proč se najednou tak vytahuje? Povídám tedy:

„Nádherný záběr, což o to. Ale v takovém záběru jsi byl ty předtím dvakrát!“ A žádám promítače, aby vrátil filmový pás kousek zpátky.

Zkušební letci se usmívají a docela rádi se dívají na film ještě jednou. Vidět vzdušné boje je pro ně zajímavé a hlavně poučné. Ze záběrů je například patrné, že Agafonov příliš otálí s opakováním ztečí, a já zase zřejmě nevolím vždy nejracionálnější způsob zteče.

Tak pracujeme intenzívně několik týdnů, až nakonec přijde okamžik, kdy je celý program vyčerpán. Modifikace I-15bis byla dána do sériové výroby. Agafonov byl odvelen k pluku a odjíždí do místa služby. Tak se znovu loučíme a já si teprve teď všímám, že už je pozdní podzim. Listí už nešustí. Mokré se lepí na asfalt i na podešve střevíců. Měl bych už vyměnit svůj lehký baret, na který jsem si ve Španělsku zvykl, za něco vhodnějšího do moskevského podzimního nečasu. Byl jsem však tak zabraný do zakončovacích prací na letounu, že jsem svůj první podzim doma úplně propásl.

Vím, že mě každým dnem mohou zavolat na hlavní kádrovou správu vojenského letectva a poslat mě sloužit jinam. K mému překvapení mě však najednou povolali na lidový komisariát obrany.

Ve stanovený čas se hlásím u lidového komisaře. V jeho pracovně jsem poprvé.

Lidový komisař je klidný, věcný, přívětivý. Přistupuje hned k podstatě věci: Čínský lid svádí boj s japonskými militaristy, boj těžký a nerovný. Podle vládní dohody pomáhají čínskému lidu v tomto boji sovětští letci dobrovolníci, stejně jako pomáhají republikánskému Španělsku v boji s fašismem.

To mi bylo známo. Co jsem ale nevěděl – že velké skupině sovětských letců v Číně velí Pavel Ryčagov. A dobře velí, třebaže teď jsou pod jeho velením nejen stíhači, ale i bombardéry. Situace je tam však složitá. Ryčagov lidový komisariát požádal, aby mě k němu přidělili jako zástupce pro stíhací letectvo. A tak jestli prý jsem ochoten tam jet…

Jak bych nebyl! Hned jak jsem to zaslechl, už jsem se viděl tam.

Tím mé první a nejkratší setkání s lidovým komisařem obrany skončilo. Na rozloučenou mi navrhl:

„Jestli považujete za potřebné vzít s sebou některého specialistu, promyslete si to. Čas na to máte.“

Nemusel jsem dlouho rozvažovat. Potřeboval jsem jenom jednoho odborníka – našeho madridského „pánaboha“, leteckého inženýra Leonida Kalčenka. Ten by snad donutil létat i řešeto, kdyby to muselo být. Když se o technickou stránku u jednotky staral on, mohl jsem být úplně klidný. Tak toho jsem si chtěl vzít s sebou a nikoho jiného.

Lidový komisař neměl námitky, a tak jsme se s Ljoňou ještě toho večera s pytlíky nejrůznějších pochoutek, s dorty, bonbóny, pomeranči a šampaňským vevalili do dveří bytu Kalčenkových. Když Ljoňova manželka spatřila balíčky a naše rozzářené obličeje, přísně na nás uhodila:

„Kam to zas máte namířeno?“

„Podívej, jaký nádherný pomeranče jsme přinesli!“ zamlouval to Ljoňa.

„Opravdu, podívej,“ dodal jsem si odvahy, „překrásný! Kam je mám dát? Máš nějaký podnos? Počkej, já se podívám,“ halasil jsem a vyprazdňoval přitom sáčky.

Ljoňa se hanebně stáhl. Nechtěl, aby žena přečetla rozkaz lidového komisaře z jeho tváře.

Jeli jsme vlakem nejdřív do Alma-Aty. V době, kdy mě zavolali na lidový komisariát, byla už z dobrovolníků zformována další skupina letců, ve které bylo hodně lidí z Baku. Stal jsem se vedoucím skupiny. Jeli jsme úplně bez dokladů, což připadalo zvláštní všem kromě mne. Na sobě jsme měli jen teplákové soupravy, obsadili jsme celý vagón a na dotazy zvědavců jsme odpovídali, že jsme sportovní družstvo klubu Trud.

Když nějací funkcionáři od železnice chtěli znát jméno vedoucího skupiny, letci bez váhání odpovídali, že vedoucí jsou bratři Znamenští, tehdy proslulí sovětští atleti, a ukazovali na mě, že prý jsem ten starší, i když jsme vypadali spíš na zápasníky nebo vzpěrače, než na běžce. Přesto se na nějaký čas s našimi odpověďmi spokojovali a po vlaku se rozneslo, že bratři Znamenští vezou do Alma-Aty reprezentační mužstvo. V Alma-Atě už ležel sníh, foukal silný mrazivý vítr, o žádných závodech nemohlo být ani řeči, ale to zvědavce nijak nezaráželo a my jsme na každé stanici ochotně rozdávali autogramy.

Po příjezdu do Alma-Aty jsme zjistili, že tu na nás čeká několik desítek I-16, které sem byly dovezeny a na místě sestaveny. Celá skupina se však skládala z letců, kteří byli vycvičeni jen na I-15. Tato skupina měla zůstat v Alma-Atě a čekat, dokud nebudou přivezeny stíhačky I-15bis. Já jsem měl počkat na piloty létající na I-16, proto jsem se ještě dvě nebo tři neděle zdržel v Alma-Atě. Za tu dobu jsem zalétal všechny letouny – a bylo jich přes třicet. V posledních listopadových dnech skupina i-šestnáctek, vedená bombardérem SB, konečně vzlétla a zamířila na východ.

Byl to namáhavý let. Letěli jsme po trase Kuldža – Gučen – Urumči – Cha-mi – Lan-čou – Si-an – Chan-kcho – Nan-čchang. Velká část trasy vedla nad vysokohorským terénem s letištními plochami, které nebyly potřebně vybavené a na nichž se přistávalo jen s velkými obtížemi. Některé z nich byly plné kamenů, jiné měly jen minimální rozměry, a přitom se doba výběhu letounu po přistání ve vysokohorském řídkém vzduchu prodlužuje! Naše stroje byly přetížené, protože kromě normálních zásob paliva a munice jsme museli mít s sebou všecko, co jsme mohli potřebovat při haváriích – háky, lana, stany, nářadí a dokonce i některé náhradní díly. Prostě každá stíhačka se proměnila v náklaďák.

Všichni letci byli však dobře vycvičeni a jenom díky jejich vysokým odborným kvalitám absolvovala skupina přelet do Lan-čou bez nehody. Ačkoli – v Gučeně jsme měli namále: přes noc zavál letištní plochu sníh a ráno jsme si museli lámat hlavu, jak odstartujeme. Odklidit sníh nebylo čím a pomoc jsme odnikud čekat nemohli. Nařídil jsem tedy dvěma stíhačům, aby se svými stroji pojížděli po vzletovém pásu a sníh trochu uválcovali. Asi za tři hodiny jsme mohli vzlétnout, i když se značným rizikem – stačilo při rozjíždění uhnout o metr a havárie by byla nevyhnutelná. Jiné východisko jsme ale neměli.

Nakonec jsme všichni odstartovali úspěšně. Mluvím o tom proto, abych ještě jednou zdůraznil dokonalou připravenost letců. Přitom některé úseky trasy – od letiště k letišti – byly svou délkou na hranici maximálního doletu i-šestnáctek. Pochopitelně se nám velice ulevilo, když jsme přelétali horský hřbet a spatřili dole Velkou čínskou zeď. Podle ní jsme se mohli při dalším letu krásně orientovat.

Když jsme přistáli v Lan-čou, panovalo tam velké vedro, ačkoliv byl prosinec. Lan-čou bylo hlavní překladiště, kterým proudily sovětské dodávky do Číny. Tam byl také náš stálý představitel. Pracovali tu sovětští letečtí instruktoři, kteří cvičili čínské piloty. Tady jsme také dostali víceméně spolehlivé informace o situaci na frontě, především o úseku, kde jsme měli být nasazeni. V Lan-čou jsme se však nezdrželi a pokračovali jsme v letu do Nan-čchangu, kde nás už netrpělivě očekávali.

Při posledním přistání před Nan-čchangem – v Chan-kchou – naši skupinu uvítal P. F. Žigarev, letecký poradce, budoucí maršál letectva.

Konečně jsme v Nan-čchangu. Mezi těmi, kdo nás přišli přivítat na letiště, jsem okamžitě poznal Ryčagova.

Tam jsem se seznámil s komisařem Andrejem Rytovem a stiskl jsem si ruku s velitelem nančchangské skupiny stíhačů Alexejem Blagoveščenským. Pozdravit nás přišli i vedoucí bombardovacích skupin M. C. Mačin, F. P. Polynin a T. T. Chrjukin. Když jsem se představil náčelníkům, zasalutoval jsem Ryčagovovi:

„Nadporučík Zacharov. Dostavil jsem se na váš rozkaz.“

Pavel se usmál.

Bydleli jsme ve vile na kraji města, několik kilometrů od letiště. Já s Blagoveščenským a Ryčagov s Rytovem. Naše pokoje byly vedle sebe.

V prvních dnech jsme se seznamovali se situací. Válka v Číně se podstatně lišila od té, kterou jsme zažili ve Španělsku. Byla jiná jak svými cíli, tak i způsoby vedení bojových operací. To druhé bylo pro nás zvlášť důležité: museli jsme své bojové zkušenosti uplatňovat ve zcela nových podmínkách.

Ryčagov tu už v tomto směru mnoho vykonal. Sám už v Číně nelétal, od něho se vyžadovalo umění jiného druhu než vodit skupinu do boje. Musel umět vidět válečnou situaci ve všech souvislostech a ve strategickém měřítku. Ve Španělsku byl skvělým realizátorem zámyslů republikánského velení, kdežto tady musel řešit problémy z hlediska vysoce postaveného velitele, proti němuž pracují nepřátelské štáby, zkušená válečná škola. A japonská militaristická škola byla dobrým protivníkem.

Ryčagov se projevil jako velitel schopný plánovat a uskutečňovat překvapivé a velmi účinné údery. Koncem sedmatřicátého a začátkem osmatřicátého roku dělaly naše bombardéry japonskému velení nemálo starostí. Naše letouny SB měly na bombardéry slušnou rychlost, a proto také – stejně jako ve Španělsku – operovaly samostatně, bez ochrany stíhačů. Mohly se dobře bránit palbou a při správné organizaci boje mohla skupina SB úspěšně odrážet útoky nepřátelských stíhačů. To našim bombardérům umožňovalo podnikat odvážné nálety hluboko do týlu Japonců. Tak byl například rozbořen most přes řeku Jang-c‘, zničeno nahromadění japonských vojsk na šanghajské rejdě, potopen křižník, a především vážně poškozeno letiště na Tchaj-wanu, kde se Japonci cítili v naprostém bezpečí. Při náletu na Tchaj-wan naši bombardovací letci pod velením F. Polynina zapálili obrovské zásoby pohonných hmot. Tyto údery mařily zámysly japonského velitelství a způsobovaly nepříteli těžko nahraditelné ztráty. Obrovský význam měla i morální stránka těchto vítězných akcí. Čínská vojska, která byla před příchodem sovětských letců zcela bez ochrany proti útokům ze vzduchu, mohla aktivizovat svou činnost na zemi.

Na druhé straně Japonci, znepokojení svými nezdary, zesílili své nálety na Nan-čchang a Chan-kche. Každý takový nálet se proměňoval ve velkou vzdušnou bitvu. I tady byl náš úkol, úkol stíhačů, naprosto jasný: chránit velká města, která měla ve válce strategický význam.

V BOJÍCH NAD NAN-ČCHANGEM

Japonští letci létali dost daleko za frontu nejen na bombardérech, ale i se stíhačkami, což bylo pro nás překvapení. Přelétnout linii fronty, proniknout 200 až 300 kilometrů nad území protivníka a ještě tam vést boj, to bylo se stíhačkami neslýchané. A japonští letci se bili odvážně, zvítězit nad nimi na i-šestnáctkách nebylo snadné. Poměrně brzo jsme však přišli na to, co japonským stíhačkám umožňuje létat tak daleko: už tenkrát používali Japonci přídavné palivové nádrže. Stíhači přilétli k místu boje, odhodili nádrže, svedli boj a odlétli. Dobrá manévrovací schopnost japonské stíhačky byla dána zejména tím, že byla postavena – na rozdíl třeba od naší i-šestnáctky – z duralových slitin. Pokud šlo o sílu motoru a výzbroj, v tom japonský I-96 převahu neměl, a proto se s ním dalo úspěšně bojovat na I-15bis.

Každá válčící strana má pochopitelně zájem získat co nejvíce informací o nepřátelské bojové technice. Proto jsme od našeho velení dostali za úkol zmocnit se alespoň jednoho exempláře japonské stíhačky. Dlouho se nám to nedařilo – Japonci se zasaženými stroji nepřistávali, ale odlétali s nimi do nepřístupných míst v horách a tam se letoun buď rozbil, nebo zapadl do bažiny či jezera. Vytáhnout ho odtamtud bylo krajně obtížné. A do zajetí se Japonci raději nevzdávali. Jednak jim to zakazoval samurajský kodex a národní tradice, jednak měli oprávněný strach, že by je na místě rozsápalo čínské obyvatelstvo.

Válka ve vzduchu byla čím dál urputnější. Připravovali jsme se k vážným bojům a plánovali jsme využití stíhačů s přihlédnutím k jejich taktickým a technickým možnostem. V nejhrubších rysech vypadala naše taktika vzdušného boje takto: I-15bisy jako hbitější a dobře vyzbrojené stíhačky měly za úkoly odříznout japonské stíhače od bombardérů. Jinými slovy, bisy měly svádět boje s I-96, upoutávat je na sebe a brát jim operační prostor. I-šestnáctkám pak připadla úloha bojovat s bombardéry: zde mohla naše stíhačka plně využít své rychlosti a manévrovací schopnosti. To však bylo jen velmi obecné schéma. Kromě toho se promýšlelo nejvýhodnější rozestavení skupin ve vzduchu a určení nejpříznivější výšky, v níž bylo třeba nepříteli vnutit boj. Zvlášť důkladně se řešila otázka, kdy zasazovat do boje zálohu k posílení té nebo oné skupiny stíhačů, nebo k dosažení přelomu v průběhu střetnutí. Mnoho věcí se však řešilo až v průběhu bojové činnosti.

Několik dní jsme už čekali velký japonský nálet na Nan-čchang. Už jsme dostávali signály, ale jakmile naše stíhačky vzlétly, Japonci změnili směr a boji se vyhnuli. Jednou jsem takhle letěl do Chan-kchou, abych odtamtud přivedl novou skupinu I-16 (často jsme si navzájem pomáhali), a právě v té době se nad Nan-čchangem rozpoutal velký vzdušný boj.

Stalo se to v druhé polovině února osmatřicátého roku.

Když jsme dostali návěští stanic hlásné služby, vzlétly z nančchangského letiště dvě skupiny našich stíhačů. Skupina I-15bis, která měla upoutat bojem japonské stíhačky, letěla nad i-šestnáctkami. Skupinu vedl Nikolaj Smirnov, můj kamarád z kyjevské letky. Alexandr Dušin, který letěl za Smirnovem jako levé číslo, později vyprávěl, že spatřil japonské bombardéry první – byly níž než naše bisy, letěly ve výšce tři tisíce metrů. Poněvadž Smirnov vedl skupinu dál a bombardérů si vůbec nevšímal, řekl si Dušin, že vedoucí je asi nevidí. Přeletěl ho tedy a ukázal mu na bombardéry. Smirnov však zavrtěl hlavou na znamení, že útočit na bombardéry není jejich úkolem a že si musí dávat pozor, protože někde nablízku jsou určitě japonští stíhači. Dušin porozuměl a snažil se co nejrychleji zaujmout své místo v sestavě. Už se však nestačil zařadit: čelní roj I-15bis byl nečekaně napaden shora. Útočníků bylo jako vos – na každý I-15bis bezmála tři nepřátelské stíhačky – a Dušin byl okamžitě odříznut od velitele a pravého čísla.

Pro poutači skupinu začal ten boj nešťastně, ale skupina I-16 mezitím udeřila na bombardéry a hned v prvních ztečích dosáhla úspěchů.

Několik dní před tímto bojem jsme byli s Dušinem v jedné letecké škole, kde sovětští instruktoři učili Číňany létat na našich strojích. Měli jsme do Nan-čchangu přelétnout dvě stíhačky. Předvedli jsme posluchačům nad školním letištěm ukázku vzdušného boje. Dušin se potom přiznal, že považoval boj za ztracený, ale v čem chyboval, nedokázal říci. Cvičný boj jsme si tedy podrobně probrali.

Když pilot létá dobře, není snadné ukázat mu, jaké dělá chyby. Dušin se také zjevných chyb nedopouštěl. Obraty prováděl čistě, nebál se přetížení, jenom se vždycky s manévrem o zlomek vteřiny opožďoval. A tato nepatrná zpoždění jedno k druhému mi nakonec umožnila získat převahu a dovést ji k vítězství. Alexej si při tom rozboru počínal velmi svědomitě a nakonec se mu to vyplatilo: jen díky vysokému pilotážnímu umění se nestal obětí první překvapivé zteče japonských stíhačů.

Potom sám sestřelil jeden I-96, ale okamžitě byl napaden dalšími Japonci. V zápalu boje se dopustil chyby, která ho málem stála život, – zapomněl ubrat korektor výškového plynu. Ztratil výšku (čtyřiapůltisíce metrů), ve které se boj rozpoutal, a motor začal vysazovat. V tom okamžiku si ho všimly I-96, a to znamenalo konec.

Avšak z ohnivého vzdušného kolotoče se pojednou vynořil jakýsi I-16 a neprodleně zahájil na Japonce palbu. Byl to Ivan Puntus. Po jeho dávce jeden z Dušinových pronásledovatelů vzplanul. Nato se objevila další skupina I-16, která z chodu začala dobíjet prchající bombardéry. Já jsem přivedl skupinu z Chan-kchou až na samý závěr vzdušného boje. Nezbylo na nás už nic jiného než pronásledovat utíkajícího nepřítele. Boj skončil.

V bitce jsme ztratili tři piloty, tři naše letouny byly sestřeleny. Japonci ztratili dvanáct strojů.

Toho dne padl i mistr vzdušných bojů Nikolaj Smirnov. Částečně se na jeho tragickém osudu podílel tento náhodný moment: Nikolaj odletěl do boje na mém stroji, a jak později vypověděli zajatí nepřátelští letci a jak psal i japonský tisk, právě tento stroj měli na mušce.

Na rozdíl od všech bisů ve skupině měla moje stíhačka na trupu místo obyčejného čísla velkou nápadnou nulu. Letci také říkali mému stroji „nulka“. Označili jsme ho tak proto, aby v boji mohl každý snadno rozeznat velitelský stroj. Na I-15bis ani na I-16 nebylo ještě rádio a velet se muselo obraty letounu.

Když jsem odletěl na I-16 do Chan-kche a nad Nan-čchangem se rozpoutal boj, Nikolaj Smirnov a Viktor Kupcov požádali Ryčagova o dovolení letět na mé nulce. Ryčagov dal souhlas Smirnovovi. Ale právě v tomto boji dostaly dva roje japonských stíhačů zvláštní úkol: sestřelit vedoucí roj bisů a letoun s nulou na trupu.

Nebylo divu, že nepřítel měl tak přesné informace: Čína se hemžila špióny. Dokonce i u nás jeden pracoval – jakýsi Mister Cho, tlumočník, který později přeběhl k Japoncům. Nepřítel znal jména všech v sovětské letce, věděl i to, že na stroji s nulou na trupu létá jeden z velitelů skupiny. Osud, který stihl Nikolaje Smirnova, byl uchystán mně. Sestřelení nulky oznámili Japonci vítězoslavně v tisku.

Z tohoto boje jsme vyvodili vážné závěry. Vždyť japonským stíhačkám se podařilo rozrazit bojovou sestavu I-15bis, a to se nemělo stát. Proto jsme svou taktiku boje ještě zdokonalili: vyčlenili jsme skupinu bisů, která měla zasahovat v rozhodujícím momentu boje a vnutit nepříteli podmínky, které vyhovovaly nám. Další dvě velká střetnutí ve vzduchu byla pro naše letce úspěšnější. Vzpomínám si, jak nás Číňané z vděčnosti zasypali mandarínkami.

Po památném boji nad Nan-čchangem se o změnu taktiky pokusili i Japonci. Začali létat v noci v menších skupinách. Někdy se pokoušely přiblížit k městu i jednotlivé letouny, ale my jsme organizovali noční pohotovost. První vzlet stíhacího roje skončil neúspěšně. Letci ztratili ve tmě orientaci, byli nuceni opustit stroje a vyskočit s padáky. Podruhé už dosáhl noční let cíle.

Blagoveščenskij, Šimenas, Dušin a já jsme si předem rozdělili pásma hlídkování a pak jsme vzlétli. Měli jsme zcela konkrétní úkol: přepadnout japonské bombardéry, které podle pozemní hlásné služby letěly směrem na Nan-čchang.

První napadl nepřátelské bombardéry Blagoveščenskij. Na zemi však zapnuli světlomet, náš stíhač byl oslněn a bombardérům se podařilo prolétnout pásmo střežené Blagoveščenským. Zachytil je však Šimenas a zaútočil na ně. Přesto se Japonci dál přibližovali k Nan-čcahngu a dostali se do pásma, kde hlídkoval Dušin. Ten napadl japonský letoun dvakrát. Bombardér se nevzňal, takže nebylo jasné, zda jej zasáhl, nebo zda ho ve tmě minul. Poměrně dlouho jsem jeden bombardér honil i já. Nakonec jsme svůj úkol přece jen splnili: Japonci byli přinuceni odletět s nepořízenou a my jsme se šťastně a beze ztrát vrátili na letiště.

Příští den jsme se dověděli, že jsme Japoncům jeden letoun přece jen sestřelili. Nepodařilo se mu doletět k linii fronty a spadl do jezera. Japonci, znepokojení ztrátami, pak téměř přestali létat v malých skupinách. Daly se očekávat velké letecké bitvy. Jedna z nich se pak odehrála nad Chan-kchou koncem dubna osmatřicátého roku.

Na tento boj se Japonci připravovali dlouho a důkladně. Termín stanovili na den císařových narozenin. Poněvadž jsme o přípravě náletu věděli, mohli jsme včas učinit potřebná opatření. Stíhací skupina v Chan-kchou byla posílena letci z Nan-čchangu. Měl jsem je dovést na naše letiště. Snažil jsem se vzít přitom v úvahu každou maličkost, ale když jsme měli vzletět, padla na letiště neočekávaně hustá mlha.

Odstartoval jsem, abych zjistil tloušťku mlžného příkrovu. Ukázalo se, že je silný všehovšudy třicet čtyřicet metrů. Nad ním bylo čisté nebe a znamenitá viditelnost. Začal jsem létat nad mlhou, aby letci podle zvuku motoru poznali, že výška mlhy, kterou bylo letiště zahaleno, není velká. Vzlétali pak jeden po druhém a řadili se do sestavy stranou. Tak odstartovala celá naše skupina a vydala se pod mým vedením přímo přes hory.

Dorazili jsme včas. Stačili jsme natankovat a zaujmout místo pro vzlet, když přišlo hlášení, že k Chan-kchou se blíží velká skupina japonských letounů. Byly to bombardéry s doprovodem stíhaček.

Na rozdíl od nančchangského střetnutí byl tento boj přímo vzorový. Všechno proběhlo tak, jak jsme si naplánovali. Japonským stíhačům, upoutaným bojem s I-15bis, se nepodařilo prolomit naši zajišťovací clonu a naše I-16 se vypořádaly s bombardéry před očima obyvatel tří měst.

Boj byl neobyčejně úporný. Pověstný vzdušný kolotoč, který jsem znal ze Španělska, se přesouval od jednoho města k druhému – tady v prostoru řeky Jang-c‘ splývají fakticky tři města v jednu obrovskou aglomeraci, která se dá ze vzduchu chránit snadněji než města od sebe vzdálená. Často bylo vidět padající letouny, ale byly to letouny japonské. Sestřelili jsme v tom boji přes dvacet nepřátelských strojů, většinou bombardérů. Vnutili jsme nepříteli svou taktiku a Japoncům se už nepodařilo zvrátit průběh boje ve svůj prospěch.

V tomto boji se zvlášť vyznamenal mladý letec Anton Gubenko. Přiletěl do Číny krátce před popisovanými událostmi a s Japonci se bil poprvé. Měl smůlu – při pronásledování japonského bombardéru náhle zjistil, že mu nefungují kulomety. V mžiku zhodnotil situaci, přiblížil se těsně k bombardéru a vrtulí svého I-16 mu usekl záď. Bombardér se zřítil na zem a Gubenko se svou stíhačkou šťastně přistál. Byl to první taran na čínském nebi.

Boj nad Chan-kchou měl velký politický ohlas. Na narozeniny japonského císaře se položil temný stín kruté porážky japonského letectva. Psaly o tom všechny čínské noviny. Japonci vyhlásili státní smutek. „Naší armády a letectva se zmocňuje strašlivá myšlenka, že Čínu nelze dobýt…“ zapsal si do svého deníku japonský letec Saburo Kobajaši. Nad Chan-kchou ztratili Japonci několik známých leteckých es.

Nedlouho nato jsme se rozloučili se skupinou našich kamarádů, kteří odjížděli domů. Byli mezi nimi Puntus, Dušin, Syčov, Chljastič a mnoho dalších, kteří byli v Číně od začátku podzimu sedmatřicátého roku. V boji nad Chan-kchou jako by tito staří kozáci předávali štafetu mladším – tento boj byl poslední pro mnoho veteránů a první pro novou směnu.

Do vlasti byl povolán i velitel nančchangské skupiny Pavel Ryčagov. Také v Číně potvrdil svou pověst zkušeného bojového velitele a vynikajícího organizátora. Díky jeho úsilí se situace ve vzdušném prostoru nad Nan-čchangem podstatně zlepšila a celá nančchangská skupina zesílila. Já jsem zůstal v Nan-čchangu jako instruktor stíhačů.

Po porážce nad Chan-kchou Japonci na nějaký čas zanechali velkých náletů na tomto směru. To nám umožnilo věnovat se důkladné přípravě mladých letců. Práce našich instruktorů na čínských leteckých školách přinášela své ovoce: objevovalo se čím dál víc mladých čínských letců vycvičených na našich strojích. Byli to prostí chlapci. Chyběly jim bojové zkušenosti, ale létali spolu s našimi piloty a rychle od nich přejímali všechno cenné.

Se mnou létal na čísle mládenec, kterému říkali Tung. Byl pyšný na to, že mu svěřili takový moderní stroj, jakým byl I-16, a zamilovanýma očima sledoval při letu sovětské piloty. Několikrát se mnou letěl do bojové akce. Zpočátku jsem ho musel stále krotit, počínat si v boji opatrně nebylo nic pro něho. Nakonec se však přece jen naučil bojovat s chladnou hlavou, bez toho se stíhač neobejde.

V létě osmatřicátého roku, když jsem Čínu opouštěl, Tung už žádného pěstouna nepotřeboval – vyzrál už v hotového rytíře nebe.

Pro japonské letectvo se situace na jaře osmatřicátého roku nevyvíjela dobře. Vzhledem k tomu, že jsme byli pány vzdušného prostoru, velitelství sovětských leteckých dobrovolníků spolu s představiteli čínského velení nám dalo řadu nových úkolů. Jedním z nich byl pověřen stíhací oddíl a já byl ustanoven jeho velitelem. Měli jsme letět až na pobřeží Jihočínského moře a provést tam několik bitevních ztečí na pozemní a námořní cíle, především na japonské jednotky, které se zmocnily několika čínských ostrůvků.

Náš oddíl měl asi čtyřicet letounů. Letěli jsme přes Chang-čou a přelet přes hory byl snad složitější a náročnější než vlastní bojový úkol. Japonci tu naše letectvo nečekali, a tak jsme je několik dní bez překážky ostřelovali z kulometů, zaháněli do skal a podzemních nor, ničili jejich kulometná hnízda, zkrátka dělali jsme svědomitě to, co nám bylo nařízeno.

Když jsme splnili stanovený úkol, vracel se oddíl do Nančchangu. Letěli jsme po skupinách, na etapy. Při přeletu obratníku Kozoroha jsem udělal výkrut, abych na to upozornil ostatní, a za několik minut nato začal u mé stíhačky zlobit motor. Doufal jsem, že to není nic vážného, ale motor zjevně netáhl, a tak jsem musel nouzově přistát.

Přistál jsem na břehu řeky. Nade mnou kroužili Geraščenko a Šimenas. Ukázal jsem jim rukou, že se do Chang-čou budu plavit po řece – jiného východiska nebylo – nasedl jsem do loďky, letci mi zamávali křídly a zmizeli. Můj letoun byl naložen na zvláštní vor.

Do Chang-čou jsem však nedoplul; dostal jsem se do nějakého malého městečka. Odtud jsem se spojil s Chang-čou a s Nančchangem. V městečku dostali shora pokyn, aby „velitele ruských letců Zacharova“ přivítali se všemi poctami, jaké se prokazují „významnému hostu“. Ztrácel jsem pomalu nervy, protože hrozilo, že se má „návštěva“ protáhne. Naštěstí přistál u městečka kvůli nějaké banální poruše motoru Grigorij Kravčenko. „Zneužil“ jsem své velitelské pravomoci a odletěl jsem do Nan-čchangu na jeho stroji. Kravčenko pak musel snášet dobrodiní východní pohostinnosti místo mě.

Za několik dní se z něho stal docela slušný znalec čínských obyčejů a čínské národní kuchyně. „Nemohl jsem přece porušovat diplomatický protokol,“ vysvětloval Gríša, „a tak jsem za těch pár dní musel zvládat několikanásobné přetížení…“

Za Velké vlastenecké války padl dvojnásobný hrdina Sovětského svazu generálporučík G. P. Kravčenko v leteckém souboji.

SMĚREM NA SI-AN

V létě osmatřicátého roku se složení skupiny sovětských letců v Číně téměř zcela obměnilo. Bylo mi jasné, že brzo bude vystřídán i velitelský sbor. Tak se také stalo. Avšak můj návrat domů neproběhl docela hladce.

Všecko začalo vzdušným bojem, ve kterém se nám podařilo přimáčknout k zemi a donutit k přistání japonskou stíhačku I-96, Málem celý rok jsme o to marně usilovali, a teď najednou takové štěstí!

Jak se to stalo. V boji začal jeden I-96 neočekávaně prchat a přitom klesal, ačkoliv zjevně nebyl poškozen. Usoudil jsem, že letec je raněn. Nepouštěl jsem ho z dohledu a brzy mi bylo jasné, že stíhač jde na přistání. Zamířil jsem za ním. Všecko se dělo nad rovinatým stepním terénem. Přistál Japonec, přistál jsem i já a kromě nás dosedla na step další stíhačka I-16. Byl to čínský letec Tung. Když jsme se už blížili k japonskému letadlu, zazněl výstřel z pistole – Japonec se zastřelil. Z kabiny jeho letounu vyrazil kouř – to hořela mapa, hořel blok, ve kterém měl Japonec zaznamenány vzdušné boje a soupisy letců, živých i mrtvých – byl to velitel skupiny. Pustili jsme se do prohlídky letounu a brzy jsme zjistili, proč byl nucen přistát: motor I-96 byl poškozen. Jinak byl stroj v naprostém pořádku. Tak se nám nakonec dostala do rukou japonská stíhačka I-96.

Naši mechanici pod vedením neúnavného Leonida Kalčenka motor rychle opravili. O ukořistění letounu jsme podali zprávu do Moskvy a odtud mi přišel rozkaz přelétnout na něm domů.

Několik dní jsem šestadevadesátku zalétával na nančchangském letišti. Potom byl vypracován speciální program zkoušek, které měly zjistit všecky vlastnosti japonské stíhačky. Letoun jsem zkoušel já, a přitom jsem na něm absolvoval několik vzdušných soubojů s I-15bis a s I-16. Stroj byl velmi lehký, hbitý a v rukou dobrého pilota představoval vážného soupeře.

Zkoušky skončily a nadešel den, kdy jsem se měl vypravit na cestu. Rozloučil jsem se s přáteli, objal jsem Leonida Kalčenka, který stroj před vzletem osobně prohlédl, a odstartoval jsem směrem na Chan-kchou. Vzlétal jsem už za soumraku. Letoun jsme ihned zakryli plachtou a postavili k němu strážného.

Přestože bylo už hodně pozdě, všiml jsem si, že na letišti je spousta osobních aut. Patřila zahraničním misím a zastupitelstvím. Kolem vzletové dráhy se nečinně potloukalo mnoho různých lidí: vypadalo to, jako by byli na můj přílet čekali, ačkoli o něm kromě několika našich lidí neměl nikdo vědět. Čína byla v té době zaplavena spoustou špiónů všech druhů. Přestože na příkaz našeho nadřízeného byl letoun zakryt a stála u něj stráž, neměl jsem klid – nějak příliš mnoho lidí se o japonskou stíhačku zajímalo.

Tři dni mě nepustili na start. Zdůvodňovali to špatným počasím na trase. Když mi dovolili vzlétnout, stíhačku jsem si důkladně prohlédl a byl jsem udiven, že se mi z ní ztratily některé osobní věci. Nechal jsem si totiž všechno, co jsem měl, v kabině letounu, nic jsem si nevzal s sebou kromě maličké elegantní pistole, kterou mi darovalo čínské velení a kterou jsem nosil s sebou v zadní kapse kalhot. Přirozeně mě znepokojila sama skutečnost, že se někdo staral v kabině. Zneklidněl i náš nadřízený. Vyslechli čínského strážného a ten bezelstně vypověděl, že celé tři dny tam chodili různí lidé, sundávali plachtu, lezli do letadla, cosi fotografovali a něco tam prováděli. Strážný nato tajemně zmizel. Důkladně jsme letoun prohlédli, obávali jsme se diverze, ale nic podezřelého jsme nenašli, a tak jsem odletěl směrem na Si-an. V Šan-janu jsem měl přistát, abych si doplnil palivo, a poněvadž jsem byl rozhodnut už se v žádném městě nezdržovat, okamžitě po natankování jsem letěl dál. Přelet ze Šan-janu do Si-anu byl jeden z nejdelších. Spěchal jsem. Předně proto, že tento kousek trasy měl blízko k maximálnímu doletu stíhačky, a za druhé proto, že jsem musel letět nad horským hřebenem a na trase nebylo žádné záložní letiště, na které bych mohl nouzově sednout v případě potřeby.

Letěl jsem ve výšce čtyři tisíce metrů. Můj přelet byl bedlivě sledován. Z každého místa, kde jsem přistál, jsem posílal zprávu do Moskvy. To bylo mé štěstí!… Za hodinu po startu, právě v polovině trasy, vypověděl motor: dvakrát škytl, zastavil se a vrtule strnula ve vodorovné poloze. Její listy trčely jako kníry a ne a ne se pohnout. Letoun začal rychle ztrácet výšku. Vyskočit? Nevěděl jsem, kam bych dopadl – zemi nebylo vidět. A vlastně jsem to ani nemohl udělat – musel jsem přece zachránit stroj, který jsme tolik potřebovali.

Brzo jsem se ponořil do mraků a doufal jsem, že neleží příliš nízko. Klesám dál, ale mraky neřídnou. Začal mi z toho běhat mráz po zádech, vždyť pode mnou byly hory… Jenom šťastnou náhodou jsem se vynořil z mraků přesně mezi dvěma horami a přede mnou se otevřela soutěska. Z ní vytékala poměrně mělká bystřina. V místě, kde opouštěla soutěsku, se rozšiřovala a převalovala přes kameny. A poněvadž už mi nezbývala ani výška, ani čas na uvažování, obrátil jsem stroj nosem do soutěsky a rozhodl se posadit jej přímo na kameny, kolem kterých se pěnila voda. Před dopadem jsem už stačil jen zapřít levou ruku do přístrojové desky, abych aspoň trochu ztlumil nevyhnutelný náraz.

Při dopadu jsem ztratil vědomí. Když jsem se probral, ani jsem necítil bolest, ale levou ruku jsem měl měkkou a bezvládnou, jako by byla z gumy. Vzepřel jsem se druhou rukou a vylezl z kabiny. Letadlu skoro nic nebylo, jenom spodek trupu byl pomačkaný a podvozek uražený. Potom jsem se podíval na svou levou ruku, nevěděl jsem, co s ní mám, a tak jsem se ji pokusil napravit prudkým trhnutím, jak se to dělá při vykloubení. Div jsem přitom podruhé neomdlel. Později mi doktoři vyložili, že tím trhnutím jsem si ruku zachránil: byla totiž zlomená na dvou místech a já jsem vlastně dostal kosti do polohy, ve které jedině mohly srůst tak, že ruka neztratila pohyblivost. Měl jsem u sebe mapu, buzolu, několik tabulek čokolády, obvazový balíček a dvě plně nabité pistole. Letoun seděl pevně na kamenech. Chvíli jsem u něj postál, popřemýšlel, co dělat, a vyrazil jsem na cestu.

Jak jsem předpokládal, přistál jsem na jednom z přítoků řeky Chan-šuej. Později se ukázalo, že jsem byl na hranici dvou provincií, kdesi v prostoru měst Šan-sien a Šang-nan. Jsou to končiny úplně liduprázdné. Vlekl jsem se několik hodin, ale ušel jsem jenom asi dva kilometry, ne víc. Cítil jsem, že brzy vyčerpám všechny své síly a sám se z toho nedostanu, rozhodl jsem se čekat.

Skutečně mě probudil nějaký ryk a vzteklé chrčení. Pod stromem, na kterém jsem seděl, cenili zuby šakali. Další šakali – vychrtlí a s horečnatýma očima – přebíhali potok. Bylo jich nejmíň deset. Někteří se pokoušeli ke mně vyskočit a cvakali mi zuby těsně pod nohama, rozsocha totiž nebyla moc vysoko. Vytáhl jsem pistoli a zblízka jsem vystřelil na nejbližšího. Zakňučel a začal se točit na místě. Ostatní jej okamžitě roztrhali, ale k odchodu se neměli. Se zvednutými čenichy znovu obstoupili strom a nepokrytě se olizovali. Odstřelil jsem tedy ještě jednoho. Když se šakali nasytili, lenivě se odloudali k řece, napili se, přešli na druhý břeh a zmizeli v horách…

Mne našli teprve třetí den čínští policisté. Na nosítkách mě dopravili do nějakého menšího města – na policejní nebo vojenské velitelství, to už nevím. Byl jsem úplně vysílený. Ruka opuchla, ztěžkla a ztuhla. Příštího dne přijelo auto a naši lidé mě odvezli do Lan-čou.

V Lan-čou čekal dálkový bombardér DB-3f. Kolem něj se točili cizinci s fotoaparáty – stejně jako kolem I-96 v Chan-kchou. Jenomže tady si to naši letci ohlídali. Dověděl jsem se od nich, že jakmile se zjistilo, že jsem nezvěstný, nařídil lidový komisař pročesat terén na celém úseku trasy.

Japonský letoun I-96 naložili na auto a dopravili na místo určení. Příčinu havárie zjistili velmi rychle: v Šan-janu mi při tankování někdo nasypal do nádrže cukr.

Po několika dnech, když jsem se trochu zotavil, jsem se v civilní letní košili s krátkými rukávy, v širokých plátěných kalhotách a s rukou v sádře dostavil k lidovému komisaři obrany, abych mu podal podrobnou zprávu. Lidový komisař přizval specialisty a z mého hlášení byla najednou dlouhotrvající odborná rozprava. Vyprávěl jsem o všem, čeho jsem byl svědkem v uplynulých měsících. Někdy jsem dostával otázky úplně nečekané, které s letectvem a prožitými boji vůbec nesouvisely. Nemohu sám posoudit, nakolik se mi podařilo všecky dotazy zodpovědět, zvlášť když se týkaly situace v Číně, ale myslím, že má informace o naší bojové činnosti na čínsko-japonské frontě nějaký užitek přinesla. Lidový komisař aspoň byl s mým hlášením spokojen. Když mě propouštěl, stiskl mi ruku a řekl:

„Děkuji vám za službu, soudruhu plukovníku!“

Odpověděl jsem podle řádu, udělal jsem čelem vzad, pokud to bylo v mé situaci možné, a rychle jsem vyšel z pracovny.

V předpokoji mi zmocněnec lidového komisaře velitel sboru Chmelnickij oznámil, že jsem dostal měsíc na zotavenou a potom dvouměsíční dovolenou. Ještě pod dojmem rozhovoru v pracovně lidového komisaře jsem bezděčně vykoktal:

„Já jsem, soudruhu veliteli sboru, nadporučík. A lidový komisař i vy mě oslovujete „soudruhu plukovníku“. Nemýlíte se?“

„Lidový komisař se nikdy nemýlí,“ odtušil velitel sboru s úsměvem.

Když jsem vyšel z budovy lidového komisariátu, dal jsem se nazdařbůh ulicemi a ani jsem si nevšímal jejich názvů. Měsíc na léčení a dva měsíce dovolené. Tolik volného času. A kamkoliv teď půjdu, všude budu doma…

TĚŽKÉ DNY

V PŘEDVEČER

V noci na 22. června 1941 jsem byl na štábu divize. Jakýsi vnitřní nepokoj mě v jednu hodinu v noci vyhnal na letiště. Ze sídliště to nebylo daleko a poslední dva týdny jsem si nechával svůj služební vůz před domem, abych mohl kdykoliv sednout za volant a být za několik minut na štábu.

Tu noc bylo ticho. Dozorčí službu na štábu měl důstojník z operačního oddělení, kapitán Brodinov. V posledních dnech přicházelo mnoho telefonátů, svědčily o napětí, které panovalo na štábu letectva okruhu i v sousedních divizích, a proto jsem zavedl zvláštní celodenní dozorčí službu u telefonu. Na Michaila Brodina bylo spolehnutí – nehnul se z velitelského stanoviště divize ani na krok – a když jsem vyslechl jeho hlášení, vrátil jsem se domů. Do rozbřesku zbývaly dvě, nejvýš dvě a půl hodiny.

Měl jsem dojem, že tuhle noc se stejně jako minulou už nic nestane. Hlavní je, řekl jsem si, přečkat bez úhony přelom noci. Jako při nemoci: když jsi vydržel do rána, znamená to, že už je to dobré…

O mnoho let později, už po válce, ke mně na jedné recepci u příležitosti Dne letectva přistoupil generálplukovník letectva se Zlatou hvězdou hrdiny Sovětského svazu a položil mi nečekanou otázku. Věděl jsem, že generálplukovník (nyní maršál letectva) A. P. Silanťjev je náčelníkem hlavního štábu letectva, ale nevzpomínal jsem si, že bychom se byli někdy setkali. Možná právě proto mě ta otázka tak překvapila.

„Soudruhu generále,“ oslovil mě Silanťjev, „můžete mi, prosím vás říct, jak jste věděl, že v neděli dvaadvacátého června začne válka?“

Tenkrát jsem skutečně nepochyboval, že válka vypukne každým dnem. Ale že se to stane právě 22. června, to jsem opravdu netušil. Proto jsem se Silanťjeva nejdřív otázal, proč se domnívá, že jsem znal začátek války.

„Vždyť jste nám to sám říkal,“ podivil se generálplukovník.

„Sloužil jsem před válkou jako velitel roje v třiačtyřicáté letecké divizi a byl jsem v kursu velitelů rojů u Mogileva. Moc dobře si vzpomínám, jak jste devatenáctého nebo dvacátého června přiletěl, svolal jste nás a oznámil, že co nevidět začne válka, abychom se rozjeli k plukům.“

V tu ránu mi bylo všechno jasné. Nechť mi Alexandr Petrovič promine, ale já jsem si opravdu nezapamatoval, že mezi padesáti šedesáti mladými letci, kteří se těsně před vypuknutím války účastnili divizního kursu, byl i velitel roje Alexandr Silanťjev, ale všecko ostatní se událo právě tak, jak se to uchovalo v jeho paměti. Ovšem fakt je, že jsem to tenkrát nemyslel tak doslova.

Někdy v polovině posledního předválečného týdne – mohlo to být sedmnáctého nebo osmnáctého června jedenačtyřicátého roku – jsem dostal od velitele letectva Západního zvláštního vojenského okruhu rozkaz přeletět nad západní hranicí. Určená trasa byla asi čtyři sta kilometrů dlouhá a letět jsem měl z jihu na sever – až k Bělostoku.

Vzlétl jsem na U-2 spolu s letovodem 43. stíhací divize majorem Rumjancevem. Prostory těsně za naší západní hranicí byly přecpány vojskem. Ve vesnicích, ve dvorech, v lesících stály špatně zamaskované nebo vůbec nezamaskované tanky, obrněné vozy, děla. Po silnicích se proháněly motocykly a osobní auta, podle všeho štábní vozy. Kdesi v hloubce obrovského území vznikal pohyb, který se tady u naší hranice přibrzďoval a zapřel se do ní jako do neviditelné překážky, připraven každým okamžikem se přes ni přelít.

Množství vojska, které jsme mohli jenom odhadnout, bylo neklamným svědectvím, že se blíží válka. Všecko, co jsem za toho letu viděl, se shodovalo s mými dosavadními válečnými zkušenostmi a závěr, který jsem si z toho vyvodil, se dal vyjádřit dvěma slovy: každým dnem…

Létali jsme tehdy něco přes tři hodiny. Sedal jsem s letounem na každou vhodnou přistávací plochu, která vypadala úplně nenápadně, ale k letounu přistoupil vždycky pohraničník. Vynořoval se zcela nehlučně, mlčky zasalutoval a několik minut čekal, než jsem na křídle načrtl hlášení. Jakmile je převzal, okamžitě se vzdálil a my jsme znovu vzlétali, a po 30 až 50 kilometrech jsme opět přistávali. Znovu jsem napsal hlášení; jiný pohraničník mlčky čekal a pak se s rukou u štítku čepice otočil a tiše zmizel. Navečer jsme doletěli k Bělostoku a přistáli v prostoru divize Sergeje Černycha.

V Bělostoku prováděl zástupce velitele Západního zvláštního vojenského okruhu generál I. V. Boldin rozbor nedávno skončeného cvičení. Podal jsem mu stručné hlášení o výsledcích letu a ještě týž večer jsem ve stíhačce, kterou mi Černych dal k dispozici, odletěl do Minska.

Velitel letectva okruhu, generál I. I. Kopec, vyslechl mé hlášení s pozorností, která svědčila o tom, že má ke mně odedávna plnou důvěru. Potom jsme se vydali společně k veliteli okruhu (frontu), abychom mu podali zprávu. Když mě armádní generál D. G. Pavlov poslouchal, díval se na mne, jako kdyby mě viděl poprvé. Měl jsem pocit marnosti, když se mě po skončení hlášení s úsměvem zeptal, jestli nepřeháním – a to s takovou intonací, že to znělo spíš jako jestli nepanikařím. Zřejmě nevzal plně na vědomí, co jsem mu říkal. Než jsem stačil odpovědět, prohlásil Kopec, že není důvodu o mém hlášení pochybovat, a velitel okruhu, aby zahladil trapný dojem, pronesl několik smířlivých frází a poděkoval mi za přesné splnění úkolu. S tím jsme odešli. Klidu mi to setkání nepřidalo.

Později jsem se dověděl, že výsledkem našeho průzkumu a hlášení veliteli byl rozkaz jednomu tankovému sboru přisunout se bez prodlení z letního výcvikového prostoru blíž k hranici. Ale i toto minimální preventivní opatření přišlo pozdě: válka zastihla tankový sbor na přesunu.

Příští den jsem začal oblétávat pluky divize, rozvinuté na polních a pomocných letištích od Orši po Mogilev. 43. stíhací divize, které jsem velel, byla rozmístěna východně od Minska, zatímco hlavní síly stíhacího letectva okruhu byly na letištích při hranici. V tomto směru byla snad naše divize výjimkou. Dva velké letištní uzly, na kterých byly soustředěny stovky stíhaček z divizí S. A. Černycha a S. N. Ganičeva, se nacházely v západních oblastech. Další tři stíhací divize, určené ke krytí centra republiky a jejího hlavního města, se teprve vytvářely a do začátku války nebyly zformovány.

My jsme do památného 22. června učinili řadu opatření. Všichni příslušníci divize byli odvoláni z dovolených a vrátili se k útvarům, propustky na sobotu a neděli jsem zrušil a zvýšil jsem počet rojů a letek v pohotovosti. Právě v těch dnech jsem přiletěl na divizní kurs velitele rojů.

Předválečná historie mé 43. stíhací divize byla velmi krátká. Začala se formovat sotva rok před 22. červnem 1941. Měla čtyři pluky a v každém pluku bylo 75-80 letců. Byla to velmi silná divize, ale takové nebyly tehdy ničím výjimečným.

Na jaře čtyřicátého roku rozhodla vláda vytvořit několik silných leteckých divizí a rozmístit je v západních a jihozápadních oblastech země. Už tehdy byly tyto prostory považovány za strategicky nejdůležitější. Přechod letectva na divizní strukturu odrážel kvalitativně novou etapu ve vývoji vojenských vzdušných sil.

V třicátých letech byla struktura leteckých svazků velmi pestrá. Existovaly brigády, jejichž součástmi byly jak pluky, tak letky. Letky se dělily na oddíly. Všecky svazky na úrovni brigád byly vyzbrojeny velkým počtem letounů nejrůznějších typů, které se od sebe lišily jak takticko-technickými vlastnostmi, tak i určením. Systém řízení byl proto těžkopádný a značně obtížný.

Přechod k plukovní a divizní struktuře vnesl řád do řízení uvnitř svazků. Přestože ze začátku bylo vytvořeno i hodně smíšených divizí, ve kterých byly jak bombardovací, tak stíhací pluky, tendence k přesnější „dělbě práce“ se přece jen už rýsovala: byly zvlášť vytvářeny stíhací divize, divize bombardovací a o něco později i bitevní. Divizní struktura také umožňovala efektivnější využití leteckých kádrů, protože se diferencoval i systém přípravy letců. Důležité bylo i to, že nová organizace odpovídala v plné míře i kvalitativním změnám výzbroje. To bilo do očí zejména v přechodném období, kdy zároveň s novými, čerstvě zformovanými divizemi, existovaly i staré svazky typu brigády. I když všecka srovnání vždycky pokulhávají, uvedu jeden příklad:

V roce 1939 mělo letectvo Sibiřského vojenského okruhu – celého okruhu! – několik stovek letounů. Jeden pluk I-16 představoval v podstatě celé stíhací letectvo okruhu. Existoval zde ještě pluk DI-6, ale tyto stíhačky nenašly širší uplatnění. Ostatní pluky a brigády byly vyzbrojeny bombardéry SB a R-5, které byly dobré v letech 1935-1937, ale do začátku války zjevně zastaraly. Proto například stíhací divize, která měla víc než dvě stovky stíhaček I-16 (se silným motorem M-63 a kulometnou a kanonovou výzbrojí), mohla strčit do kapsy bojový potenciál letectva kteréhokoli okruhu.

Dobře ten problém znám, protože jsem byl v devětatřicátém roce velitelem Sibiřského vojenského okruhu, a upřímně řečeno, byl jsem poněkud svázán okolností, že jsem měl pod svým velením hlavně bombardéry. Daleko víc než leteckou přípravou jsem se musel zabývat otázkami řízení, materiálně technického zásobování a celou řadou dalších otázek, které příslušejí veliteli tak rozsáhlého a různorodého hospodářství. A to hospodářství bylo rozptýleno po obrovských rozlohách Sibiře.

Pociťoval jsem velmi bolestně toto odloučení od létání, od stíhacího letectva, bez kterého jsem si svůj život nedovedl představit, a tak když jsem byl v Moskvě na vyšším akademickém kursu, trochu jsem si mezi svými spolubojovníky postěžoval. A pak jsem byl začátkem čtyřicátého roku nečekaně povolán na hlavní správu letectva.

Pavel Ryčagov, tehdy už první zástupce velitele letectva Rudé armády, mě uvítal s radostí. Po několika minutách rozhovoru se najednou potutelně usmál a pronesl se zjevnou ironií:

„Slyšel jsem, že ti tvá nynější funkce leze krkem?“

Mlčel jsem. Už mi bylo jasné, že někdo z mých přátel mu donesl, jak jsem si stěžoval. Když takhle Ryčagov začínal, dalo se čekat, že mě hezky propere. Už jsem se na to připravoval.

„Psát hlášení už ti jde docela dobře,“ uculoval se dál. „Dřív jsi nebyl v těch písařských pracech tak vynalézavý.“

„Není divu, měl jsem dost času, abych si to natrénoval“ odbroukl jsem.

„Dobrá, dobrá,“ pronesl Ryčagov spokojeně.

Hlášení jsem skutečně napsal: žádal jsem o pochopení, že mě to táhne k stíhacímu letectvu. Přimělo mě k tomu pronikavé snížení norem nalétaných hodin. Ani předtím se toho nenalétalo moc, a teď přišlo nařízení omezit normy na minimum. Na to zákonitě stoupl ve všech útvarech počet havárií. Bylo mi to jasné: čím pilot létá méně, tím létá hůř.

Brzo nato byla svolána velká porada zástupců letectva s cílem snížit nehodovost při létání. Konala se u Stalina a pro mnoho účastníků skončila velmi nepříjemným rozhovorem. Letectvo Sibiřského vojenského okruhu nebylo sice v nehodovosti na předním místě, ale i tady k haváriím docházelo.

Věděl jsem, že Ryčagov, který byl tehdy jedním z nejvyšších velitelů letectva, upozorňoval Stalina na nesprávnost snížení norem letových hodin, ale byl rázně okřiknut. Ryčagov si samozřejmě uvědomoval, že rychlý rozvoj vojenské techniky, zvláště leteckého průmyslu, má za následek potíže s pohonnými hmotami. Jeho názory sdíleli mnozí letečtí velitelé: bylo naprosto jasné, že šetřit pohonnými hmotami na letectvu není rozumné. „Možná se opravdu nevyznám dost v ekonomice ani v politice,“ rozčiloval se Ryčagov, když ho Stalin tak veřejně sjel, „ale tolik vím, že máme-li mít silné letectvo, musí naši letci co nejvíc lítat!“

Avšak o tom se nedalo diskutovat. Při hledání řešení bylo nutno vycházet z reálných podmínek. Proto se mi zdálo, když Ryčagov mluvil tak ironicky o mém hlášení, že jsem si pro svou demarši nevybral nejšťastnější okamžik. Byl jsem tedy připraven vyslechnout oficiální odmítnutí s nepříliš příjemnými připomínkami. Jaké však bylo mé překvapení, když jsem uslyšel otázku:

„Stíhací divizi bys vzal?“

Nebe nad letištěm se zachvívalo hukotem motorů. Ten neutichal ani k večeru. Kromě tří pluků I-16 a pluku čajek bylo v divizi i hodně cvičných a spojovacích letounů – celkem přes tři sta strojů. A to všecko burácelo, vzlétalo, střílelo, přistávalo od rána do večera a každý den.

Náčelník štábu divize plukovník Chmyrov byl z toho nervózní. Přišel od bombardovacího letectva a na takový rytmus provozu na letišti nebyl zvyklý. Několik dní se vydržel dívat na vzletovou dráhu, ale pak se poctivě přiznal, že to není nic pro něho. Byl to zdatný štábní pracovník, ale nemohl kloudně dělat svou práci, dokud nepřešel do pracovny na druhé straně štábní chodby. Odtud se mu otvíral klidnější pohled a zjevně tu okříval. Mně naopak, poněvadž jsem odvykl všedním dnům na letišti, připadal režim naší práce málo hutný, a tak jsem důstojníky štábu a velitele pluků neustále popoháněl. Pořád jsem totiž shora slyšel: „Máte dobrou techniku, krásně zařízený letištní uzel, můžete si vybírat nejlepší absolventy, nešetří se na vás palivem. Požaduje se na vás jen to, aby divize byla co nejrychleji bojeschopné.“ Úkol byl tedy víc než jasný, a tak jsme prováděli letecký výcvik velmi usilovně. Avšak vyskytovaly se potíže, které nám práci komplikovaly.

Koncem čtyřicátého roku jsem byl znovu pozván do Moskvy na poradu. Konala se ve Stalinově pracovně. V předpokoji jsem narazil na Sergeje Černycha, Ivana Lakejeva, Grigorije Kravčenka a několik dalších bývalých spolubojovníků, kteří teď veleli velkým leteckým svazkům nebo zaujímali vysoké funkce v aparátu lidového komisariátu obrany a vojenských vzdušných sil. Sergej Černych velel stejně jako já divizi, která rovněž patřila k letectvu Západního vojenského okruhu.

Vystoupit jsem měl až později. Ačkoli jsem měl důkladně promyšleno, o čem jsem chtěl hovořit, přece jen jsem byl rozrušený a doufal jsem, že se uklidním v průběhu vystoupení ostatních účastníků porady. Dopadlo to však poněkud jinak, než jsem si představoval.

Jeden z prvních řečníků, známý letecký odborník, začal svou zprávu rozvleklým úvodem o tom, čeho všeho letectvo dosáhlo v posledních letech, a několikrát přitom zdůraznil: „Pod vaším vedením, soudruhu Staline.“ Stalin přecházel pomalu po pracovně a zdálo se, že je ponořen do svých myšlenek. Najednou se však zastavil a polohlasně poznamenal:

„Co jsem udělal já, to vím. Mě zajímá, co jste udělali vy.“ Ale mluvčího už pokračovat nenechal. „Sedněte si. Naučte se mluvit.“

Něco podobného se opakovalo i u dalšího účastníka.

Stalin se obrátil na Ryčagova:

„Bude ještě někdo mluvit?“

„Soudruh Zacharov,“ odpověděl Ryčagov.

Stalin přikývl.

„Velitel čtyřicáté třetí stíhací divize generálmajor Zacharov,“ představil jsem se.

„Vím.“

Bylo mi najednou jasné, že řeknu-li ještě jednu úvodní větu, nebudu už mít možnost vypovědět to podstatné. Celý připravovaný plán vystoupení se mi v tu chvíli vykouřil z hlavy, a tak jsem šel rovnou k věci.

Mluvil jsem o tom, že i když divize prošla všemi inspekčními prověrkami, její bojová pohotovost není stále ještě ideální, a to pro špatné životní podmínky jejích příslušníků. V leteckém městečku nedaleko letiště bydlely stále ještě rodiny vojáků z povolání, kteří už k divizi nepatřili. Letci divize se museli ubytovat ve vesnicích v okruhu pěti až šesti kilometrů. Spolehlivé spojení s nimi neexistuje. Není proto možné splnit normativy pro uvedení divize do bojové pohotovosti. Letci se dostávají na letiště s velkým zpožděním, v zimě jezdí přes les na lyžích, do strojů sedají zpocení, rozehřátí, a mnozí se proto nachladí. Často dochází k situaci, že stroje jsou připravené k letu, ale chybí piloti. Změnit tuto situaci divize vlastními silami nemůže, proto jako velitel žádám o pomoc.

Všechno jsem to vychrlil jedním dechem. Stalin přikývl a zároveň mě přerušil gestem. Nato se rozhovořil sám. Zřejmě jsem se dotkl palčivé otázky. S podobnými potížemi se setkávali velitelé mnoha jiných nově zformovaných útvarů a svazků.

Zapamatoval jsem si průběh porady tak podrobně proto, že brzy po našem návratu k útvarům byl vydán zvláštní rozkaz, jehož číslo jsem dodneška nezapomněl. Uvádělo se v něm, že je nutné, aby příslušníci leteckých útvarů byli ubytováni v kasárnách.

Na začátku jedenačtyřicátého roku, nebo možná už koncem čtyřicátého roku, začaly do výzbroje leteckých útvarů přicházet stíhačky MiG-1 a v létě jedenačtyřicátého roku MiG-3. 43. divize byla v té době už plně vyzbrojena novými I-16 se silnějším motorem, který zvyšoval rychlost stíhačky. Kromě toho jsme měli ještě pluk I-153. Stroje jsme dostávali přímo ze závodů, takže jsem si na vybavení technikou stěžovat nemohl. Když však byly do výzbroje letectva zařazovány migy, začal jsem litovat – to se přiznám – že moje divize je už plně vyzbrojena.

O migu se mezi letci hovořilo leccos; ale popravdě řečeno, začátkem jedenačtyřicátého roku sotvakdo mohl podat podložené objektivní zhodnocení jeho kvalit. Předně proto, že si ho zatím mohlo důkladněji vyzkoušet jen málo letců, a za druhé proto, že mig měl některé vlastnosti diametrálně odlišné od strojů, na které jsme byli zvyklí. Jedno však bylo nepochybné: svými takticko-technickými vlastnostmi vysoko převyšoval nejen existující sovětské stroje, ale i mnohé letouny zahraniční. Neznali jsme ještě sériové lavočkiny a Jak-1, a proto jsme považovali mig za stíhačku, která nemá konkurenci.

Letoun měl však zároveň i některé slabiny, které vyplývaly z nedotaženosti konstrukce. Ukázalo se to až v boji. Mig byl na stíhačku poněkud těžký. Neodpouštěl chyby při pilotáži, létat na něm mohl jen dobrý pilot. Průměrný pilot klesl na migu automaticky mezi slabé a slabý na něm už prostě létat nemohl.

Neméně důležitým, a možná vůbec nejdůležitějším faktorem, který rozhodoval o dalších osudech migu, bylo to, že byl stíhačkou pro velké výšky. Vlastně byl už stavěn jako výškový letoun. Ve výškách nad čtyři tisíce metrů se mu skutečně žádná stíhačka nevyrovnala. Jeho silný motor pracoval ve výškách čtyři, pět, šest i sedm tisíc metrů naprosto dokonale. Zkušenosti z praxe však ukazovaly, že většina vzdušných bojů se odehrává ve výškách od půldruhého do tří tisíc metrů. V těchto podmínkách mig do značné míry ztrácel své skvělé vlastnosti. Němečtí piloti messerschmittů dobře znali sílu nové sovětské stíhačky ve výškách nad čtyři tisíce metrů, a proto se nám snažili vnutit boj na nižších výškách.

Nový stroj mě přitahoval. Chtěl jsem ho získat aspoň pro jeden ze svých pluků. Byl jsem si vědom, že šance je mizivá, prakticky nulová, ale přesto jsem poslal žádost na velitelství vojenského letectva. Racionální důvod jsem pro to měl.

Inspekční prověrky potvrdily, že letecký výcvik je v naší divizi na dostatečně vysoké úrovni. Ale hlavním mým argumentem bylo, že z našeho letiště se dá létat za každého počasí. Betonová vzletová dráha nám umožňovala činnost i tehdy, když pluky jiných divizí, které měly k dispozici jenom nezpevněné letiště, musely létání omezit nebo zrušit pro rozbahněný terén.

Se svou žádostí jsem však neuspěl. Černych měl pořád ještě staré I-16, už hodně opotřebované, takže nesnesly srovnání s našimi modernizovanými i-šestnáctkami, které jsme dostali přímo z továrny. A Ryčagov mě odbyl žertem:

„Jseš hlad, Zacharove,“ řekl. „Co nevidět ještě něco dostanem, ale tobě o tom nesmím říct – hned bys na mě přiletěl.“

To „něco“ byly, jak se brzo ukázalo, stíhačky Jak-1 a LaGG-3, o kterých jsem tehdy ještě vůbec nevěděl.

Migy dostaly jiné divize. Jednou z prvních byla Černychova.

V létě jedenačtyřicátého roku bylo mnoho starých I-16 nakonzervováno a uloženo do skladů. Nové stroje se shromažďovaly na letišti v prostoru Bělostoku a Černych čekal netrpělivě na konec dubna nebo začátek května, aby mohl zahájit létání na nezpevněných plochách. Do začátku války bylo už v jeho plucích kolem dvou set migů, ale kromě velitelů pluků a některých velitelů letek na nich ještě nikdo nelétal.

Výcvik na nových strojích probíhal pomalu i v ostatních divizích. To znepokojilo Stalina Na poradě, která se konala začátkem jedenačtyřicátého roku, hovořil hodně o této stíhačce a o tom, že je nutno létání na ní co nejrychleji zvládnout.

„Já na těch strojích piloty naučit létal nemohu. Jste moji pomocníci, tak se snažte.“ A nečekaně zakončil slovy: „Mějte ten stroj rádi!“

Zaznělo to jako jeho osobní prosba. Čas na to však už nebyl.

V květnu 1941 jsme měli divizní letecké taktické cvičení. Bylo nádherné počasí. V činnosti byly všechny pluky. Jednoho dne se na obloze objevilo dopravní letadlo Si 47 s hákovým křížem na směrové ploše a černými kříži na křídlech. Letoun patřil jedné německé letecké společnosti a letěl na pravidelné lince do Moskvy.

Nad letištěm udělal dva okruhy, zamířil k leteckému městečku, prohlédl si ho, provedl obrat a klidně se přiblížil k jednomu z našich polních letišť. Na zemi si všichni zvědavě prohlíželi svastiku a žasli nad drzostí Němců. Zcela nepokrytě se chystali prozkoumat celý prostor rozmístění naší divize.

Dopravní linka vedla mimo naše letiště. Předpokládat, že pilot zabloudil, by bylo bláhové: za takové viditelnosti by nezabloudil ani začátečník. Nikdo nepochyboval o tom, že jde o špionážní let. Udivovala jen opovážlivost německých letců, jejich jistota, že jim všechno projde.

Nařídil jsem donutit narušitele k přistání. Všechny ostatní lety jsem do skončení tohoto incidentu zrušil.

Narušitele dostihl i roj stíhačů, v němž byl letec Smirnov jako vedoucí a Kozlov s Vojnovem na číslech. Kozlov a Vojnov zaujali postavení napravo a nalevo od cizího letounu a Smirnov vypálil výstražnou dávku. Pak jej předlétl a vedl jej za sebou.

To, že Němci narušují naši vzdušnou hranici a provádějí nad naším územím intenzívní průzkum, nebylo pro mě tajemstvím. Takových případů bylo v posledních týdnech před válkou zaznamenáno jenom v našem okruhu velké množství. Většinou však k tomu docházelo v pohraničním pásmu. Nejčastěji Němci předstírali nouzové přistání. Přistáli třeba na letištích v Bělostoku a v Lidě, vůbec nereagovali na pokyn zajet na přikázané místo, a pojížděli po celém letišti, zaznamenávali si rozmístění vzletových a pojížděcích drah, hangárů i stojánek letounů. A pokaždé se opakovala tato scéna: za zády pilota vystrčil hlavu nějaký člověk v kombinéze zamaštěné olejem a lámanou ruštinou se pokorně omlouval – prý jim vysadil motor. Museli přistát nouzově na sovětském letišti a pak se k jejich velkému politování ukázalo, že je to vojenské letiště. A vycenil všechny zuby v přátelském úsměvu.

Ani se nenamáhali s vymýšlením pravděpodobnějších verzí – dokonce ani v těch případech, kdy se jednoduchou kontrolou zjistilo, že motor je v absolutním pořádku. Věděli, že je pustíme a my jsme je bohužel skutečně pouštěli. Přitom nepamatuji, že by si někdo z nich spletl kurs nebo měl poruchu motoru na zpáteční cestě. K jednomu případu nouzového přistání však přece jen došlo. U Baranovičů sebou praštil na „břicho“ Heinkel 111. Letadlo však zůstalo v podstatě nepoškozené. Ale poněvadž přistání bylo doopravdy nouzové a nepočítalo se předem se setkáním se sovětským velením letiště, Němci vyhodili stroj do povětří dřív, než k nim dorazili naši. Výbuch byl proveden promyšleně, protože úlomky heinkelu se rozlétly na všechny strany. Avšak i z těch kousků, které se našly, se snadno zjistilo, že v letadle byla špionážní aparatura.

Nad letišti 43. divize Němci nelétali a já jsem si ani nedovedl představit, že budou mít v sobě tolik drzosti a budou provádět průzkum tak daleko za hranicí. Zřejmě jsem se mýlil.

Vyjel jsem vstříc Si 47 na pick-upu a rukou jsem mu ukazoval, kam má zajet. Letoun byl nabit do posledního místečka cestujícími. S vytřeštěnýma očima hleděli na stíhačky, které jedna za druhou přistávaly. Zahnal jsem vetřelce až do nejzazšího kouta letiště, odkud bylo nejméně vidět, co se na něm děje. Němcům jsem zakázal vystupovat a k letadlu jsem postavil strážného.

Ještě jsem nedojel k budově štábu podat hlášení o události, a už tam řinčel telefon. V Moskvě už o mých opatřeních věděli. Volal mě lidový komisař obrany S. K. Timošenko.

Položil mi jedinou otázku: Kdo mi nařídil donutit letadlo k přistání? Odpověděl jsem, že jsem se rozhodl sám. Nato mluvil už jenom lidový komisař. Z jeho slov jsem pochopil, že moje „nepředložené jednání může vést k politickým komplikacím“ a že mám okamžitě napsat hlášení a vysvětlit v něm své neodpovědné rozhodnutí.

Za půl hodiny volal lidový komisař znovu. Byl už zdrženlivější a chtěl vědět podrobnosti případu. Zevrubně jsem mu je vyložil.

„Jaká opatření jste učinil, když jste donutil letoun přistát?“

„Zastavil jsem lety.“

„K žádné havárii nedošlo?“

„Nedošlo, soudruhu maršále.“

„Kde je teď letadlo?“

Odpověděl jsem, že jsem ho dirigoval na nejodlehlejší konec letiště.

„Lidé?“

„Jsou v letadle. Stroj střeží strážný.“

„Čekejte na pokyny!“

Brzy telefon zazvonil potřetí.

„Letadlo pustit do Minska. Vyšetří to tam. Pokračujte v cvičení!“ Odmlka. „Hlášení psát nemusíte…“

V poněkud vzrušené náladě jsem dojel k Si 47. Němečtí letci mě zvědavě vyhlíželi.

„Umí někdo rusky?“ zeptal jsem se jich.

„Wir verstehen nicht.“

Jasná lež. Někdo z nich určitě mluví anebo aspoň rozumí rusky. Kdyby to byl jediný případ, tak bych snad ještě mohl věřit, že „nicht verstehen“. Usmívají se.

To mě navztekalo. Vzpomněl jsem si na všechny Černychovy stížnosti a najednou jsem ho začal chápat. Upřímně řečeno, dosud jsem se na podobné případy díval jako na něco abstraktního, ryze teoretického.

„No, když nicht verstehen,“ řekl jsem, „tak tu budete sedět třeba do večera, dokud si nevzpomenete na nějaké ruské slovíčko.“

Za zády pilota se vynořil navigátor a velmi zdvořile, s téměř dokonalou výslovností, pronesl:

„Pane generále, já trochu rozumím rusky.“

To, že mě oslovil „pane generále“, ačkoliv jsem byl v obyčejné letecké blůze, mě utvrdilo v přesvědčení, že mluvím se špiónem.

„Všichni rozumíte, když vám nic jiného nezbývá,“ neudržel jsem se. „Povoluji vám odlet do Minska! V Minsku všecko vysvětlíte. A ať vás nenapadne odbočit z trasy, nebo vás znovu donutíme přistát, a nadlouho.“

„Rozkaz,“ vojensky řízně odpověděl Němec.

Na to „rozkaz“ jsem si bezděčně vzpomněl později. Uplynulo něco přes měsíc a někdo z těch drzounů určitě letěl jako vedoucí Ju 88 a věděl moc dobře, kam svrhnout pumy.

Tu noc jsem už až do rána neměl klid.

Nejdřív přišla směrnice s podpisem S. K. Timošenka a G. K. Žukova. Začínala slovy: „Ve dnech 22.-23. 6. 1941 lze očekávat náhlý německý útok na frontách Leningradského, Pobaltského zvláštního, Západního zvláštního, Kyjevského zvláštního a Oděského vojenského okruhu. Útok může začít provokačními akcemi.“ (Žukov G. K.: Vzpomínky a úvahy, Praha) Je to dobře známý dokument. Velitelům se v něm nařizovalo uvést všechny útvary do bojové pohotovosti a učinit řadu konkrétních opatření, srozumitelných každému vojákovi. Letectva se týkala tato část směrnice: „… na úsvitu 22.6. 1941 rozmístit na polních letištích veškeré letectvo, včetně vojskového, a důkladně je zamaskovat“. (Tamtéž) Jistě není třeba zvlášť vysvětlovat, že za těch několik málo hodin, které zbývaly do vypuknutí války, nebylo možné rozptýlit desítky leteckých pluků a stovky strojů, nahromaděné na pohraničních letištích, a ještě k tomu takové, jako byly například migy, na kterých kromě jednotlivých velitelů pluků a letek dosud nikdo nelétal. Proto při prvních hromadných úderech ze vzduchu na pohraniční letištní uzly unikly zničení a zachovaly si bojeschopnost jenom jednotlivé pluky a letky, které už byly podle plánů předválečných letních cvičení na polních a pomocných letištích. Z pluků, které jsem znal, mezi ně patřil pluk Nikolaje Akulina. Byl součástí divize, které velel Černych, ale v okamžiku napadení byl na polním letišti v Pružanech. Ani to by jej však nezachránilo, kdyby byl velitel pluku neudělal včas preventivní opatření, poněvadž Němci, jak se ukázalo, i o tomto polním letišti věděli.

Pro nás – myslím tím štáb 43. divize – byla vydaná směrnice jenom posledním potvrzením, že jsme udělali včas všechno, co bylo potřeba.

Už se úplně rozednilo, když volali ze štábu letectva okruhu. Bylo to, jestli si dobře vzpomínám, mezi pátou a šestou hodinou ranní. Telefonoval sám velitel letectva okruhu:

„Bombardují nás. S Černychem a Galičevem nemáme spojení.“

To byla pro mě první zpráva o tom, že začala válka. Kopec mluvil vyrovnaným hlasem a mně se zdálo, že mluví až příliš pomalu.

Mlčel jsem.

„Přikryj dvěma pluky Minsk. Jedním kryj Baranoviče a dalším Puchoviče.“

To byl rozkaz. Odpověděl jsem, že jsem rozkaz pochopil a že jej provedu. Žádné otázky jsem nekladl. Kopec se odmlčel, i když jsem měl dojem, že by měl ještě něco říct. Pronesl však pouze jedno slovo:

„Proveď.“

To ráno bylo nad námi ještě čisté nebe.

Chránit Baranoviče jsem nařídil 162. pluku, kterému velel podplukovník Reznik. Jeho zástupcem pro politické věci byl praporní komisař Šabanov. Byli to lidé povahově velmi rozdílní – citového a živého Reznika klidný a vyrovnaný Šabanov výborně doplňoval. Báječně se sehráli v práci a ještě před válkou se blízce spřátelili. Oba byli dobří letci a oba vynaložili hodně úsilí, aby vychovali z mladých absolventů posledního předválečného ročníku škol bojeschopné stíhače. Sám jsem měl být s hlavními silami divize v Minsku. Předpokládal jsem, že se spojením s Baranoviči mohou být potíže, proto nebyla náhoda, že jsem ten bojový úkol svěřil právě 162. pluku. Byl jsem si jist, že velitelství pluku učiní v jakékoli složité situaci správné rozhodnutí.

V tomto pluku bylo hodně zkušených letců. Jeden z nich, kapitán Pjatin, sloužil dřív v divizi Sergeje Černycha. Na podzim 1940 se pustil za německým průzkumným letounem Ju 88, který letěl ve velké výšce nad naším územím. Němci sovětskou stíhačku zpozorovali a dali se na útěk. Pjatin ve snaze zabránit narušiteli v úniku zahájil po něm palbu. Hranice však byla blízko a tak se špiónovi přece jen podařilo uniknout. Kapitán Pjatin, který byl zástupcem velitele pluku, byl za to převelen na nižší funkci – na funkci velitele letky v 162. pluku 43. divize. Kapitán byl v pluku oblíbený, jeho letka patřila k nejlepším.

Nebylo náhodou, že jsme ve čtyřicátém roce kladli důraz na bojovou a taktickou přípravu velitelů rojů. Roj je totiž u stíhacího letectva základní bojovou jednotkou. Na bojeschopnosti rojů závisí bojeschopnost celého pluku. Ve válce se to potvrdilo. A ve 162. pluku, stejně jako v ostatních plucích divize, byli veliteli rojů sice mladí, ale zdatní letci.

V šest hodin ráno dostal pluk rozkaz a v devět hodin přistál už v Baranovičích. Úkol byl jasný: chránit železniční uzel, město i vojska.

Prvními bombardovacími údery hitlerovců letiště v Baranovičích nijak zvlášť neutrpělo. Divize, která měla město chránit, se sice nestačila zformovat, ale plukovník Tatanašvili, ustanovený do funkce velitele divize, už však zde byl.

Když letci 162. pluku přistáli, spatřili několik bombardérů Pe-2 a Su-2, několik stíhaček MiG-1, MiG-3 a dokonce stíhačky Jak-1. Byly to letouny z různých pluků a divizí, kterým se podařilo v dešti nepřátelských pum vzlétnout v prvních okamžicích války. Podplukovník Reznik hned nařídil rozestavit letouny po okrajích letiště a zamaskovat je.

V noci na 23. června se Němci pokusili letiště bombardovat, ale jejich pokus byl zmařen a byli nuceni shodit pumy mimo. Bylo jasné, že za úsvitu letiště napadnou znovu. A třebaže jsme se na toto střetnutí připravovali, pohotovostní roj podporučíka Kozlova vzlétal, až když už byly nepřátelské letouny na dohled. Ve chvíli, kdy se velitelův I-16 odlepoval od země, messerschmitty už postřelovaly letiště z kanonů. Střela zasáhla nahazovací vozík, pojízdný spouštěč, který právě odjížděl od stroje jednoho z Kozlovových čísel. Stíhačce se však nic nestalo, a tak obě čísla vzlétla za velitelem roje.

Tři i-šestnáctky nabraly výšku. Kozlov se ohlédl zpátky, kde messerschmitty cupovaly letiště, na kterém už žádné stroje nebyly vidět, ale jeden z nich objevil ochranný okop, vyhloubený předešlého dne pro letce a letištní personál a zaútočil na něj. Velitel roje se vrhl se svým strojem na nepřítele a dávky z jeho kanonů proděravěly kabinu messerschmittu. Byl to první fašista, kterého letci pluku sestřelili. Budoucí hrdina Sovětského svazu Nikolaj Kozlov ještě netušil, že tímto messerschmittem otevírá dlouhý seznam svých vzdušných vítězství.

Po rozehnání Němců roj přistál na svém notně pošramoceném letišti. Od tohoto okamžiku pluk celé dva dny nevyšel z bojů a svůj účet sestřelených nepřátel otevřeli i Pjatin, Ovčarov, Berežnoj a další letci.

Dvacátého pátého června nechal plukovník Tatanašvili nastoupit příslušníky stíhací divize, jejímž jádrem byl právě 162. pluk, a přečetl jim rozkaz. Za první tři dny neztratil pluk v boji ani jednoho letce, avšak letiště, doslova zbrázděné nepřetržitým bombardováním, se už pro letecký provoz nehodilo. Nedalo se z něj vzlétnout. Proto museli letci stíhačky, ač nepoškozené, zničit a v pěším tvaru opustit město.

Tatanašvili vyvedl svůj pochodový proud na silnici a pokusil se proklouznout Sluckem. Němci už 22. června obsadili čáru na řece Sara a rychlým tempem postupovali směrem na Sluck, přičemž obcházeli Baranoviče z jihovýchodu. Brzy se na silnici objevila kolona aut. Jakýsi silně prořídlý střelecký útvar se snažil dostat k Mogilevu, dokud silnici nepřetnou nepřátelské tanky. Plukovník Tatanašvili zastavil čelní vůz a hned nato se rozlehl jeho ryčný hlas: „Smáčkněte se trochu, šlapáci! Letci, nasedat!“

Když dojížděli ke Slucku, spatřili všichni následky nedávného bombardování. Proud aut se zastavil a nikdo se neptal proč. Na silnici a podle ní leželi mrtví, kolem všude převrácené povozy, ruční vozíky, dětské kočárky, uzlíky, kufry. Tu a tam se ještě na silnici válel dým. Letci pluku se už utkali s nepřítelem v boji, ale teprve tady, na silnici u Slucka, poznali, koho mají proti sobě. Nasedli mlčky do aut, ale Nikolaj Kozlov tam stál dál jako přibitý a nemohl odtrhnout oči od malé, asi tříleté holčičky, která tahala za rukáv ženu, ležící s tváří zabořenou do země, plakala a nemohla pochopit, že máma nevstává a nejde dál.

Letec si ten pohled zapamatoval na celý život. Poprvé si uvědomil, co je to nenávist. Mockrát slyšel o nenávisti k nepříteli, někdy o ní sám mluvil s podřízenými, ale teprve když ten pocit sám zažil, pochopil, že se slovy nedá vyjádřit. Přísahal si v duchu, že bude sestřelovat bombardéry, jenom bombardéry! A později je sestřeloval! Nad Brjanskem, nad Stalingradem, nad Běloruskem, a když nemohl střílet, útočil taranem. První taran provedl už v září 1941, druhý u Stalingradu. Do léta 1942 sestřelil přes deset nepřátelských letounů, většinou bombardérů.

Ostatně, když už jsem tak předběhl události, musím říci, že jsem dlouho nevěděl, co se stalo se 162. plukem. Začal jsem své vyprávění tímto plukem proto, že jsem ho jako velitel divize připravil do války, ale musel jsem hned v prvních dnech bojovat bez něj. Teprve později jsem se dověděl se zadostiučiněním, že 162. pluk, stejně jako ostatní pluky divize, bojoval skvěle.

Když jsem jednou před několika lety vycházel z metra, zastoupil mi cestu postarší člověk a s jistou bravurou, poněkud překvapivou v takovém věku, pronesl:

„Buďte zdráv, soudruhu veliteli!“

Přitom mu ruka automaticky vylétla ke štítku čepice, kterou ale na hlavě neměl, a stejně automaticky klesla.

Zadíval jsem se mu pozorně do očí.

Energická brada, vystouplé lícní kosti, poněkud vpadlé tváře. Přímý, pevný pohled. Řekl bych dokonce přísný pohled, kdyby se kdesi uvnitř neskrýval téměř chlapecký úsměv. Uvědomil jsem si, že toho člověka dobře znám. Taky že ano.

On však už nezadržoval úsměv a řekl znovu:

„Buďte zdráv, soudruhu veliteli!“

„Kozlov?“ vyhrkl jsem.

„Ano, Kozlov!“ odpověděl bývalý podporučík, který teď už byl dávno generálem.

Dlouho jsme se objímali a hustý proud Moskvanů nás ohleduplně obcházel.

Současně s rozkazem 162. pluku jsem vydal rozkaz veliteli 160. pluku majoru Kostrominovi a veliteli 163. pluku Lagutinovi, aby se přemístili do Minska s úkolem chránit město a vojska v tomto prostoru, a veliteli 161. pluku kapitánu Kuliničovi jsem nařídil chránit Puchoviče. 160. pluk létal na I-153, ostatní na I-16. Všecky pluky divize se tedy od rána 22. června přemístily do prostorů bojové činnosti.

Moje 43. stíhací divize měla k 21. červnu 1941 tento bojový stav:

160. stíhací pluk: 60 letounů I-153, 72 letců,

161. stíhací pluk: 62 letounů I-16, 70 letců,

162. stíhací pluk: 54 letounů I-16, 75 letců,

163. stíhací pluk: 59 letounů I-16, 72 letců.

V tomto složení jsme také začali bojovat.

Za celé dopoledne jsem kromě toho, co mi sdělil telefonicky velitel letectva okruhu I. Kopec, nedostal vůbec žádné zprávy o průběhu bojové činnosti, ačkoliv spojení s Minskem fungovalo normálně. Stejně jako mnozí velitelé útvarů, které neokusily tíhu předjitřního úderu, jsem se domníval, že přes nenadálost vpádu se válečné události odvíjejí jen na hranicích a v pohraničních oblastech. Pokud šlo o nálety nepřátelských bombardérů na hlavní město Běloruska, myslel jsem si, že moje dva stíhací pluky představují dostatečně přesvědčivou sílu – vždyť to bylo více než sto skvěle vycvičených stíhačů pod velením inteligentních velitelů. Přitom jsem nepochyboval, že se na obraně Minska určitě budou podílet i další letecké pluky.

Zhruba takto jsem si představoval situaci, neboť jsem ještě nevěděl, že po nepřátelských náletech na pohraniční letiště představuje 43. stíhací divize v podstatě hlavní síly letectva celého Západního zvláštního vojenského okruhu.

Kolem deváté hodiny ráno se nad naším letištěm objevil osamocený letoun. Určit jeho příslušnost nebylo snadné: letoun na dotaz neodpověděl. Letěl ve velké výšce – šest nebo sedm tisíc metrů. Pohotovostní roj vzlétl, aby jej zachytil. Zjistil, že je to německý letoun, a bez otálení ho sestřelil. Zřejmě byl na průzkumu. Dopoledne se nad námi už žádné nepřátelské letadlo neobjevilo.

Štáb divize se chystal k přesunu, materiál se nakládal na auta. Já jsem se tam zdržel o několik hodin déle. Organizovali jsme velký mítink v leteckém sídlišti. Bylo nutné vysvětlit rodinám letců, že začala těžká a dlouhá válka. Poněvadž jsem se domníval, že tady, v blízkosti hranic, se v nejbližší době rozpoutají velké boje, radil jsem jim, aby bez prodlení odjely do vnitrozemí a vzaly s sebou jen to nejnutnější, hlavně pro děti. Někdo si vzal moje rady k srdci, většina je však přijímala s pochybnostmi: pluky se přesunují na západ, a rodiny by měly odjet na východ?… Přesvědčit je bylo těžké.

Odpoledne, když byly vydány potřebné rozkazy a všechno bylo, jak se zdálo, zařízeno, určil jsem shromaždiště, nasedl do své i-šestnáctky a odstartoval směrem na Minsk. Pořád jsem si ještě myslel, že úkol chránit Minsk je úkol spíše symbolický, že nebe je nejžhavější nad Bělostokem a dalšími pohraničními centry. Už se schylovalo k večeru, ale bylo stále jasno. Letěl jsem k Minsku ve velké výšce, aniž jsem měl nějaké konkrétní údaje, jenom jsem se dohadoval, jak asi situace vypadá, a vůbec jsem si nedokázal představit sílu úderu, který nepřítel ráno zasadil našim pohraničním letištím.

Minsk hořel!

V plamenech bylo i letiště, na kterém jsem chtěl přistát – Němci zřejmě zapálili sklady pohonných hmot. Na letišti stály porůznu letouny různých typů, zcela nezamaskované, všude se válela technika – nepoškozená i zmrzačená. Nepřistál jsem hned, nejdřív jsem udělal okruh nad městem.

Pode mnou letěly velké dvoumotorové stroje. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohly být junkersy. Letěly nízko a přesně shazovaly pumy na jednotlivé budovy. Nepřátelské stíhačky jsem ve vzduchu neviděl. Junkersy se po celodenním bombardování, které proměnilo město v žároviště, cítily navečer naprosto bezpečné.

Letěl jsem nad nimi, přímo nad středem města, když jsem spatřil jeden Ju 88 nad střechou štábu okruhu. Dlouho jsem se nerozmýšlel – vrhl jsem se střemhlav dolů, dostal jsem se mu za ocas a zblízka jsem do něj vypálil dlouhou dávku. Junkers nevzplanul, ale prudce se naklonil na bok a zřítil se k zemi. Dopadl v prostoru divadla. Nad okrajem města jsem dostihl druhý a zapálil ho. Prchal s chvostem dýmu za sebou, a myslím, že se z toho nedostal, měl příliš malou výšku. Moje stíhačka už polykala poslední kapky paliva. Musel jsem proto sednout na přistávací plochu v Loščici, kde bylo všechno v plamenech.

Velitel 160. pluku major Kostromin podal hlášení o vzdušných bojích, které jeho útvar svedl toho dne. Letci dosáhli několika vítězství. Přesné údaje o počtu sestřelených nepřátelských letounů velitel pluku neměl, ale předpokládal, že jich bylo kolem deseti. Od dvou dalších pluků hlášení nepřišla. Vlastní ztráty byly citelné, ale došlo k nim hlavně na zemi. Letiště byla bez protiletadlového dělostřelectva. Chybělo také palivo.

Vypravil jsem se okamžitě na štáb letectva okruhu. Na chodbě jsem potkal náčelníka štábu plukovníka A. A. Chudakova. Byl pobledlý a každý krok ho zjevně stál velkou námahu. Podivil jsme se, že je vůbec tady: věděl jsem, že nedávno prodělal složitou operaci a měl být dosud v okruhové nemocnici. Měl tam být, ale ráno přijel na štáb.

Poslal jsem hlášení o všem, co jsme udělali od okamžiku, kdy jsem dostal telefonický rozkaz velitele, a zeptal jsem se, jak vypadá celková situace.

Situace byla nejasná. Štáb okruhu neměl se svazky spojení. Štáb letectva neměl spojení s divizemi rozmístěnými u hranic. Ale i ty kusé zprávy, které Chudakov měl, mi prozradily celou tíži neštěstí, které nás postihlo.

Přesto však se dalo předpokládat, že u hranice ještě existují a bijí se pluky, ale nebylo s nimi spojení, a hlavně – nebylo možné je soustředit a obnovit velení. Nevěděl jsem ještě, že jako velitel divize už nemohu počítat se 162. plukem. Ale všecko, co v prvním týdnu války uniklo zničení a odcházelo, odjíždělo i odlétalo na východ – mám na mysli stíhací letectvo – se operačně podřizovalo veliteli 43. stíhací divize.

Večer 22. června jsme si s Chudakovem ještě mysleli, že se Němce podaří zadržet, že v každém případě dál než k minskému opevněnému prostoru neproniknou, a proto se nám úkol vyčistit nebe nad Minskem zdál v tom okamžiku naprosto jasný.

Po rozhovoru s Chudakovem jsem se vydal za velitelem. Doufal jsem, že bude mít nějaké další zprávy. Na odchodu jsem se však Chudakova pro jistotu zeptal, jestli je Kopec u sebe. Chudakov jako by neznatelně přikývl, ale něco se mi v jeho mlčenlivé odpovědi nezdálo. Energicky jsem vykročil chodbou.

„Počkej,“ zastavil mě.

Otočil jsem se.

„Ivan Kopec se zastřelil…“

NA NEBI BĚLORUSKA

Po dvou dnech létaly už německé bombardéry na Minsk pouze v doprovodu stíhaček. Přestože celková situace v prvním období bojové činnosti nebyla pro nás příznivá, každodenní bilance vzdušných bojů hovořila v náš prospěch. Mladí letci naší divize, z nichž mnozí teprve před rokem opustili letecké školy, prokázali v bojích nejen odvahu, ale i vysoké profesionální mistrovství, i když síly byly nerovné. V prvních dnech se Němci chovali neopatrně: ve vzduchu, stejně jako na zemi, se vrhali do boje po hlavě, jako by ani nemohli utrpět žádné ztráty a neuvědomovali si, že narazili na překážku, kterou nedokážou tak snadno překonat.

Za pár dní po zahájení bojové činnosti se to, co se před válkou mohlo považovat v praxi vzdušného boje za mimořádné, stalo se pro nás všední záležitostí. V hlášeních o výsledcích bojů se každý den objevovaly zprávy o událostech, které bych ještě týden předtím považoval za nemožné, nereálné. Ale viděl jsem to sám na vlastní oči. Jeden I-16 ze 163. pluku rozehnal 15 bombardérů a nedovolil jim mířeně svrhnout pumy. Tím stíhačem byl podporučík Achmetov. Velitel letky z téhož pluku nadporučík Plotnikov v čele šestice I-16 se pustil do boje s 26 nepřátelskými stíhačkami. Nepřítel ztratil v tomto střetnutí šest letounů, naši se vrátili beze ztrát.

Z velkého počtu takovýchto bojových epizod na zemi i ve vzduchu vznikala v prvních týdnech války přehrada, kterou nepřítel neočekával a která nakonec zmařila jeho „blitzkrieg“. Až teprve později se tomu u nás začne říkat masové hrdinství. Na to, abychom si uvědomovali smysl některých jevů a událostí a dokázali si je pojmenovat, na to je také potřeba čas. Tehdy na to nikdo nemyslel – každý dělal co mohl.

Za prvních několik málo dnů bojů nad Minskem sestřelili letci 160. pluku, kteří létali na čajkách, přes dvacet německých letounů.

Čtvrtého června sestřelil 163. pluk jedenadvacet nepřátelských letounů. Takové množství bojových strojů se nám v druhé polovině války někdy nepodařilo sestřelit v celé divizi, a to jsme s týmiž junkersy a messerschmitty nebojovali na čajkách a ičkách, ale na lavočkinech a jacích. Nebe se černalo fašistickými letouny, a ať letci dostali jakýkoli úkol, vždycky museli sestřelovat nepřátelské stroje, protože v těch dnech se nedal žádný úkol – ani útok na pozemní cíle, ani ochrana, ani průzkum – splnit bez vzdušného boje. Zmíněný velitel letky Plotnikov za několik dní po oné bitce s šestadvaceti stíhačkami, kterou svedl společně se svými kamarády Cvetkovem, Ponomarjovem a Děvjatajevem, rozehnal nad Mogilevem před mýma očima nejméně dvacet bombardérů. Každý letec tehdy bojoval na pokraji sil, a ty se zdály nevyčerpatelné. Jedinou hranicí byla smrt v boji.

Když Němci narazili ve vzduchu na organizovaný odpor, vrhli se na naše letiště. V těch nejtěžších dnech jsme ve vzduchu neztráceli tolik strojů jako na zemi. Neměli jsme dost sil k ochraně našich letišť, neuměli jsme maskovat letouny. Mohli jsme jen stavět stroje po okrajích letištní plochy nebo pod stromy (letiště bývala zpravidla u lesa) – a byli jsme nuceni vyklízet jedno nezpevněné letiště za druhým.

Minsk obsadili Němci 28. června.

Třináctá armáda vynakládala veškeré úsilí, aby se udržela v minském opevněném prostoru. K tomu jí však chyběly síly: musela bránit velmi široký úsek, a přitom neměla chráněné boky.

Do paměti se mi vtiskl rozkaz, který vydal svým útvarům neznámý dělostřelecký plukovník. Zdržoval se několik dní na velitelském stanovišti štábu letectva, protože odtud mohl jakžtakž udržovat spojení se svými útvary, a měl nejlepší přehled o situaci. Plukovníkův rozkaz, poslední rozkaz, který vydal v Minsku, zněl: „Každá bojová jednotka operuje samostatně.“

Pluky 43. stíhací divize se přemístily na mogilevské letiště.

Chystal jsem se odjet do Mogileva na pick-upu. Situace byla nejasná, měnila se každou hodinu, a bylo potřeba si pospíšit – předsunuté oddíly nepřítele nám mohly každým okamžikem odříznout cestu. Nastalo však nepředvídané zdržení.

Na okraji letiště se objevily tři nákladní vozy, zastavily se a několik vojáků zůstalo v nich. Jejich velitel spatřil štábní pick-up a skupinu důstojníků a energicky k nám vykročil. Představil se a pak nás požádal o informaci, která cesta na východ je nejbezpečnější. Z jeho vysvětlování jsem pochopil, že vzhledem k povaze nákladu musí najít cestu, kde by bylo naprosto vyloučeno riziko, že narazí na nepřítele. Z diverzantů mladý velitel strach neměl, byl přesvědčen, že malou záškodnickou skupinu vždycky dokáže zneškodnit – jeho vojáci byli dobře vyzbrojeni. Ale setkat se s pravidelnými německými útvary neměl, jak se vyjádřil, právo.

Musel jsem poručíka zarmoutit – za bezpečnost žádné cesty jsem se nemohl zaručit. Řekl jsem jen, že každá ztracená minuta nepochybně zvyšuje riziko, že narazí na nepřítele.

Poručíkovi nebylo napohled víc než dvaadvacet let. Viděl jsem, že se musí odhodlat k velmi vážnému rozhodnutí a chtěl jsem mu přitom pomoci, ale on kategoricky odmítl prozradit charakter nákladu. Přemýšlel a ztrácel tak čas. Jeho nerozhodnost se mi v tom okamžiku zdála nepochopitelná a přičítal jsem ji jeho mládí. Jaký drahocenný náklad to mohl vézt? Nejcennějším nákladem v té době byly zbraně. Ale na těch autech mohl vézt nanejvýš výzbroj pro pěšáky, jiná by se tam nevešla. Když my jsme dávali příkaz k přemístění divize, obětovali jsme nepoměrně víc – ničili jsme pohonné hmoty, některou techniku, i zařízení. Dělostřelci, kteří se dostali do obklíčení, byli nuceni ničit úplně Zachovalá dalekonosná děla, z nichž každé mělo cenu desetkrát větší než kterýkoli z těch nákladních vozů.

Naznačil jsem poručíkovi, že už musím jet, a to ho přimělo k rozhodnutí. Už jsem odcházel, když prohlásil, že má příkaz náklad zničit, bude-li mu hrozit obklíčení.

„Tak ho zničte,“ řekl jsem mu, nechápaje, co to má co dělat se mnou.

„Prosím vás, soudruhu generále, abyste mi zničení nákladu potvrdil.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem, „jenom sebou hoďte, poručíku!“

Rozběhl se ke svým náklaďákům.

Za několik minut mi bylo jasné, proč poručík tak váhal se svým rozhodnutím. Odvážel peníze. Nemám ponětí, kolik jich ve třech nákladních vozech mohlo být. Ostatně ani poručík nevěděl, kolik jich veze.

Vyhledali jsme v lese velkou jámu po bombě, zasypali jsme ji vrchovatě bankovkami a zapálili. Tuhé balíčky bankovek však nechtěly hořet. Párali jsme se s tím dost dlouho, vypotřebovali jsme všechen benzín, který jsme ještě na letišti našli. Když jáma byla plná popela a vojáci jej pro každý případ prohrabali až do dna, teprve ji zasypali hlínou. Poručík mi poděkoval za pomoc a požádal mě o potvrzení.

„Jaké potvrzení?!“

„Že jsme peníze spálili ve vaší přítomnosti,“ odpověděl s naprostým klidem.

„Prosím, jak myslíš, ale takové potvrzení ti bude houby platný – nemám tady ani razítko a nevím vůbec, odkud ty peníze jsou a kolik jich bylo.“

Zamyslel se a pak mávl rukou:

„Teď už je to jedno. Potvrďte jenom fakt.“

Napsal jsem tedy červenou tužkou na lístek vytržený z bloku, že v lese u silnice blízko Minska byly v mé přítomnosti spáleny tři nákladní vozy peněz. Právě tak jsem to napsal: „tři nákladní vozy“. Připojil jsem datum a podpis.

Poručík schoval potvrzení do náprsní kapsy a zasalutoval. Popřáli jsme si navzájem šťastnou cestu a rozloučili se. Do Mogileva jsem dojel bez zvláštních potíží a už za několik dní jsem příhodu s penězi pustil z hlavy. Za celou dobu války jsem si na ni ani nevzpomněl.

V srpnu a září pětačtyřicátého roku jsem pobýval v německém městě Perlebergu (tehdy tam sídlil štáb leteckého sboru, kterému jsem velel). Jednoho dne mi pobočník ohlásil, že za mnou přijeli tři lidé z Moskvy.

„Ke sboru?“ chtěl jsem vědět přesně.

„Ne, k vám osobně, soudruhu generále,“ odpověděl důstojník.

Podivil jsem se – z armády mi nikdo o návštěvě netelefonoval, nikdo mi nedal předem vědět – ale nařídil jsem mu:

„Pozvi je dál.“

Návštěvníci byli v civilu, a tak jsem si řekl, že jsou to asi inženýři – v té době bylo v Německu hodně našich odborníků pro nejrůznější obory. Ale mýlil jsem se. Řekli mi, že si se mnou musí velmi vážně promluvit a požádali mě, abych jim pověděl o prvních dnech války, přesněji, kde a jak jsem tehdy bojoval. Podrobně jsem jim vyprávěl o vzdušných bojích nad Minskem. Jakmile jsem se však dostal k událostem u Mogileva, vyzvali mě, abych vyprávění opakoval. A opakoval jsem pak jako pokažená gramofonová deska stále jedno a totéž až do určitého momentu a vůbec jsem nechápal, k čemu je jim to dobré. Nato mi položili navádějící otázku: jestli jsem někdy nepálil větší množství peněz. Odmítl jsem toto podezření s upřímným rozhořčením člověka, pro kterého byl největší sumou, jakou kdy viděl, jeho měsíční plat. Jejich naléhání mělo však nakonec úspěch.

V mé paměti cosi zapnulo a já jsem najednou viděl v duchu okraj letiště, můj pick-up a ty tři náklaďáky.

„Ano, už si vzpomínám, pálil,“ řekl jsem spěšně.

„Jakou částku?“

„Těžko říct,“ rozhodil jsem rukama, „řekl bych, že tam byly milióny.“ A podrobně jsem vylíčil příhodu s třemi náklaďáky.

„A toto? Dobře si to prohlédněte,“ řekli mi. „Znáte to?“

Přistrčili ke mně kousek papíru a já jsem poznal lístek z mého zápisníku a své spěšně načmárané řádky. Lístek byl na přehybech ošoupaný, na některých místech se tužka setřela, ale nebylo pochyb.

„Díky, soudruhu generále. Nemáte tušení, jak velkou věc jste udělal.“

Měl jsem najednou pocit, že za tou náhodnou událostí v červnu roku jedenačtyřicet bylo něco mimořádně důležitého. Pokoušel jsem se vzpomenout si, jak ten poručík vypadal, ale marně – čas jeho podobu z paměti vymazal. A nevím proč, ani jsem se nezeptal na jeho další osud.

U Mogileva moje divize bojovala téměř čtrnáct dní.

Začátkem července zuřily ještě boje po celém území Běloruska, ale předsunuté oddíly wehrmachtu pronikly už k Berezině a pokusily se překročit ji z chodu. Letectvo Západního frontu v těch dnech zadržovalo nepřítele soustředěnými údery bombardovacích a bitevních letounů u přepravišť a letci 43. letecké divize byli nepřetržitě ve vzduchu. Divize napadala hloubkovými lety proudy nepřátelské pěchoty, útočila na letiště obsazená nepřítelem, chránila přepraviště, po kterých, odrážejíce útoky dotírajícího nepřítele, odcházely na východ naše útvary, prováděla průzkum, doprovázela bombardéry a sváděla nekonečné, vyčerpávající vzdušné boje. Množství úkolů vyžadovalo daleko více sil, než jsme měli k dispozici. Proto jsme museli operovat velmi malými skupinami.

Naše bombardéry létaly v těch dnech nejčastěji bez doprovodu a své úkoly plnily za cenu velkých ztrát. Slýchal jsem tehdy trpké výčitky na adresu stíhačů. Ale jak mohl roj I-16 nebo čajek chránit dvě nebo tři devítky bombardérů? Často jsme neměli ani ten roj.

V červenci jsme některé dny vyčleňovali na ochranu vojsk armádní skupiny K. K. Rokossovského jeden roj! Nedostatek lidí a techniky do značné míry vyrovnávala statečnost a hrdinství každého letce.

Štáb letectva Západního frontu byl rozmístěn přímo v Mogilevě a štáb 43. divize na letišti. Plukovník N. F. Naumenko, který se stal velitelem letectva frontu, neseděl na místě. Létal od rána do večera na svém U-2, hledal své divize a pluky v lesích, na nezpevněných letištích a na loukách, poslouchal hlášení velitelů, na místě ukládal úkoly a hned zase odlétal. Uvážíme-li, že všechno bylo tenkrát v pohybu a situace se měnila ne ze dne na den, ale z hodiny na hodinu, pochopíme, proč velitelé nemohli jednat jinak. Na západním směru jsme měli v podstatě pouze jediný velký letištní uzel – mogilevský. Čekat třeba celý den, než navečer dojdou na štáb letectva frontu informace potřebné k plánování bojové činnosti, bylo prostě nemožné – události kvapily a spolehlivé spojení se svazky neexistovalo. A tak velitel létal sám, vyhledával v lesních masívech své pluky a štáby střeleckých svazků, domlouval se s nimi, a co mohl, koordinoval.

Včasné stanovení úkolu mohlo někdy ovlivnit všeobecnou situaci na nejdůležitějších směrech. Například úder bombardérů nebo bitevních letounů na proudy nepřátelských vojsk u přepravišť mohl zadržet nepřítele na západním břehu Bereziny a později Dněpru. Střelecké útvary, které už Němci považovali za rozdrcené, dokázaly za podpory letectva zaujmout čáru obrany, zakopat se, vrůst doslova do země a znovu klást houževnatý odpor.

Kromě konkrétních úkolů, které ukládal plukům a divizím velitel letectva frontu, plnili letci i úkoly obecného charakteru. Prvním z nich bylo nedovolit nepříteli přechod řeky. To znamenalo sledovat, kde staví přepraviště a okamžitě jej napadat. Tento úkol plnilo veškeré letectvo, od bombardovacího až po stíhací. Stíhačky létaly na tyto zteče s pumami a řízenými střelami zavěšenými pod křídly a v nízkém letu kropily Němce palbou z kanonů a kulometů. Stíhaček s kanonovou výzbrojí jsme však tehdy mnoho neměli a účinek hloubkové zteče prováděné stíhačkou vyzbrojenou kulomety byl poměrně malý. Nicméně jsme v těch prvních dnech, kdy bitevních letounů Il-2 bylo jako šafránu a bombardérů Pe-2 jen o málo víc, využívali našich I-16 a I-153 ve všech možných variantách. Hlavním cílem byla přepraviště a tankové kolony.

Velitel letectva frontu létal celé dny po útvarech nejen proto, že takovou metodu řízení vyžadovala celková situace, ale i proto, že náčelníkem jeho štábu byl vzdělaný a všestranně připravený odborník, plukovník S. A. Chudakov. Byl to prozíravý a energický pracovník, který se výborně orientoval v tehdejší nanejvýš složité situaci. Jeho vojenskému nadání jsme do značné míry vděčili za to, že náš zápas ve vzduchu v tom nejobtížnějším období – přes zjevnou převahu nepřítele – nabyl zakrátko organizovaného a cílevědomého charakteru. Už za týden po vypuknutí války létaly německé bombardéry pouze pod silnou ochranou a stíhači se s námi pouštěli do boje, jen když měli několikanásobnou převahu. Ale ani to hitlerovcům nepomáhalo. Naši letci sestřelovali daleko víc letounů, než sami ztráceli. Největší ztráty jsme celé léto jedenačtyřicátého roku měli nadále na zemi. Němci věděli, že nemáme spolehlivé prostředky k ochraně letišť, a proto je metodicky několikrát denně bombardovali. Z hromadných náletů se však mnozí nevrátili.

Prvního července došlo nad mogilevským letištěm k boji, jehož vylíčení přinesly i ústřední listy.

… Když se objevily německé bombardéry, měli jsme na letišti tři roje. Šest stíhaček neprodleně vzlétlo a bylo okamžitě upoutáno bojem. Roj Nikolaje Těrjochina se právě vrátil z akce a nestačil ještě doplnit palivo. Těrjochin dokončoval tankování a vzlétal už v dešti pum. Předešlého dne sestřelil bombardér (druhý od začátku války) a teď znovu vedl svůj roj do zteče na junkersy. S obavami jsme sledovali roj, viděli jsme jak Těrjochin přesně vyvádí svá čísla doslova zpod pum, jak potom obratně manévruje a dostává se za junkerse. Palbu však z neznámých důvodů nezahajoval. Dnes už nemohu říci, co se mu stalo se zbraní, ale vzpomínám si, jak jsem byl spolu s ostatními pracovníky štábu divize rozladěn, že Těrjochin otálí s palbou. Vtom však I-16 sekl vrtulí do ocasní plochy fašistova letounu!

Nato se událo něco, co jsem pak už za celou válku nikdy neviděl. Po boji jsme to kvalifikovali jako dvojitý taran a ta událost šla pak mezi letci od úst k ústům a postupně obrůstala různými dohady. Podle některých očitých svědků Těrjochin po prvním taranu zavadil křídlem o druhý junkers, který letěl těsně vedle prvního.

Teď, po tolika letech, je dost obtížné zjistit, jak se to tenkrát všechno zběhlo. Jediný člověk, který by o tom mohl něco povědět, je Těrjochin sám. Avšak půldruhého měsíce po vypuknutí války byl 160. pluk, v němž Těrjochin bojoval, z divize vyčleněn k přeorganizování a o dalším osudu slavného letce nic nevím. Podle pozdějšího vyprávění některých Těrjochinových spolubojovníků se stalo toto:

Junkersy letěly ve velmi sevřeném tvaru. Nad nimi se urputně rvaly naše i-šestnáctky (dva roje) s messerschmitty. A poněvadž ten boj probíhal v těsné blízkosti, držely se německé bombardéry hodně u sebe. Když Těrjochin srazil taranem jednoho, ten se naklonil na bok a zachytil svého vedoucího. Vedoucí odbočil prudce vlevo a srazil se s levým číslem. Tak se celý čelní roj zřítil.

To všechno se událo velmi rychle a už v následující minutě se na obloze rozevřelo šest nebo sedm padáků. Hitlerovci klesali dolů v houfu a kousek od nich Těrjochin. Pro Nikolaje boj ještě neskončil, protože Němci na něj zahájili palbu z pistolí. Náš letec palbu opětoval. Celá skupina se snášela na pole několik kilometrů od letiště. Sestava bombardérů se pochopitelně roztrhla: junkersy shazovaly pumy, kam je napadlo, a odlétaly na západ. Boj stíhačů se přenesl daleko stranou a nedal se už ze země sledovat. V té době se objevil další náš roj, vracející se z bojového úkolu, a pustil se za prchajícími junkersy.

Pro Těrjochina jsem okamžitě poslal auto s několika vojáky, ale dřív byli u něho kolchozníci. Pomohli mu odzbrojit fašisty, svázali je všecky dohromady jedním provazem a konec dali do rukou Těrjochinovi. Nikolaj se objevil na velitelském stanovišti divize s pistolí v jedné a provazem v druhé ruce. Hodností nejvyšší z Němců byl podplukovník se dvěma železnými kříži. Po výslechu jsme zajatce předali štábu.

Za tento boj byl stíhací letec Nikolaj Těrjochin vyznamenán Leninovým řádem.

Opouštěli jsme Mogilev. Štáb letectva frontu byl už ve Smolensku a nepřátelské bombardéry stále častěji přelétaly nad Mogilevem dál na východ. Ve zprávách Sovětské informační kanceláře se objevila slova „smolenský směr“. Nepřítel se dral na Moskvu nejkratší cestou.

Štábní pick up jel přes Mogilev. Byl horký červencový den. Když na jedné ulici řidič přibrzdil, vyskočil jsem z auta a šel jsem se napít sodovky. U krámku s vodou stála mlčenlivá fronta. Ve městě už skoro nebyli vojáci. Opouštěli jsme Mogilev jako jedni z posledních. Do přeplněného pick upu jsem cestou přibral vojáka, který stál na stráži u jedné opuštěné budovy. Vojenský útvar odcházel zřejmě ve spěchu a na strážného si nikdo nevzpomněl. Zaradoval se, když náš pick-up zabrzdil a já začal zjišťovat, co se stalo. Poslouchal jsem hlášení rudoarmějce a v duchu jsem si představoval, co bych asi řekl veliteli toho útvaru, kdyby se mi připletl do cesty.

Fronta před krámkem si nás mlčky měřila a já jsem najednou neměl na sodovku chuť. S těžkým srdcem jsem nasedl do auta a jeli jsme dál.

Při výjezdu z města nás zastihl silný nálet. Německé bombardéry proměňovaly ve změť trosek auta, povozy, lidi, kteří tlačili před sebou vozíky, nebo šli prostě po okraji silnice. Náš pick-up začal poskakovat po poli. Byl to hrozný pohled. Znal jsem už dobře Němce ze Španělska, ale tohle nebyli ani ti Němci, ani ta technika, jako tenkrát. Za pár let, která od té doby uplynula, dokázali vytvořit obrovský vojenský potenciál.

Odbočili jsme na lesní cestu stranou od silnice. Přemýšlel jsem o tom, že divizi bude nutno doplnit. Pluky, vržené do ohně války na jednom z nejdůležitějších směrů, mi táhly před očima. Už to nebyly ty předválečné pluky s 65-70 osádkami. Za čtrnáct dní po zahájení bojů měl nejpočetnější pluk patnáct, maximálně dvacet osádek. Za plně bojeschopné se považovaly pluky se čtrnácti, deseti, a dokonce i s osmi osádkami.

U Mogileva byl do 43. letecké divize začleněn 41. a 170. stíhací pluk. Jedenačtyřicátému velel major Jeršov, stosedmdesátému major Miščenko. Tyto pluky byly v sestavě divize pouze sedm až devět dní, ale i za tu krátkou dobu se jejich příslušníci představili jako výborní letci a bojovníci. Stíhači majora Jeršova sestřelili za týden bojů přes dvacet nepřátelských letounů! Bili se nelítostně – jako by každý jejich boj byl poslední.

Pluky se měnily. Když už neměly na čem létat, odcházely si pro novou techniku nebo k přeorganizování, ale divize zůstávala dál na hlavním směru.

Tehdy jsem ten dokument neviděl. Dokonce jsem ani nevěděl, že byl zpracován a podepsán. Našel jsem ho v archívu až o mnoho let později.

Jde o posudek, kterým velitelství letectva Západního frontu hodnotilo bojovou činnost 43. divize v prvních šesti týdnech války (v době od 22. června do 2. srpna jedenačtyřicátého roku):

„43. stíhací divize plnila úkoly k odražení a zničení nepřátelského letectva ve vzduchu na přístupech k Minsku, Puchovičím, Bobrujsku, Mogilevu, Smolensku a Vjazmě. Doprovázela bombardovací letectvo, ničila nepřátelské letectvo na letištích a živou sílu na frontě, prováděla průzkum a chránila pozemní vojska.

43. divize provedla 4 638 vzletů a nalétala celkem 5 956 hodin. Za toto období sestřelila ve vzdušných bojích 167 nepřátelských letounů, zatímco sama ztratila na zemi 63 letouny a ve vzdušných bojích 26 letounů; při leteckých nehodách zahynuli 3 letci.

43. divize bojovala od začátku války v rámci frontového letectva. Kromě činnosti uvedené výše měla za úkol chránit štáb, velitelská stanoviště frontu a hlavního velení. Po celou dobu bojové činnosti plnila uložené jí úkoly velmi houževnatě a obětavě. Pluky divize byly neustále v bojové pohotovosti.

Dobře se s organizací bojové činnosti vyrovnali velitelství divize a velitelé útvarů:

160. stíhacího pluku – velitel major Kostromin, komisař – Kuščev. Letci pluku provedli v uvedené době 1 683 vzletů a sestřelili 27 nepřátelských letounů.

161. stíhacího pluku – velitel kapitán Kulinič, komisař – Avdochin. Letci pluku provedli 1 192 vzletů, sestřelili 33 nepřátelské letouny.

163. stíhacího pluku – velitel major Lagutin, komisař – Koňajev. Letci pluku provedli 810 vzletů, sestřelili 31 nepřátelský letoun. Jenom 24.6. 1941 sestřelil pluk u Minska 21 nepřátelských letounů.

Vyznamenali se letci: Těrjochin – sestřelil 6 nepřátelských letounů, Sorokin – 5 nepřátelských letounů, Byčkov, Čisťakov a Fedotov – 4 nepřátelské letouny. Velitel 401. stíhacího pluku Kokkinaki sestřelil 3 nepřátelské letouny.

Letecká divize byla svým složením nejmladší v okruhu – byla postavena na podzim roku 1940 z letců, kteří přišli přímo ze školy. Za krátkou dobu vychovala několik desítek smělých bojových letců. Velitelství divize velmi rychle zabezpečilo a stmelilo pluky v bojové jednotky schopné vést vzdušný boj a bít nepřítele ve vzduchu.

Za splnění bojových úkolů v zápase s německým fašismem si divize zasluhuje vládní vyznamenání – Leninův řád.

Velitel letectva Západního frontu plukovník Naumenko.

Vojenský komisař brigádní komisař Klokov.

Náčelník štábu letectva Západního frontu plukovník Chudakov.“ (Centralnyj archiv Ministerstva oborony (dále CAMO) SSSR, f. 208, op. 2589, d. 100)

A boje sílily. V jednom nočním střetnutí s hitlerovci nad Smolenskem padl velitel 160. stíhacího pluku Anatolij Kostromin. Byl to skvělý bojovník, který své letce naučil obratně využívat všech předností čajky, a ti se pak úspěšně bili u Minska, Mogileva i Smolenska s nepřátelskou přesilou. Noční pohotovost spočívala rovněž na Kostrominově pluku.

V noci na 4. července vzlétl velitel pluku už podruhé. Napadl hitlerovský bombardér, ale dostal se přitom sám pod palbu střelce. Boj jsme mohli sledovat, protože bombardér zachytily paprsky našich světlometů. Anatolij Kostromin se nepokusil vyskočit s padákem, pravděpodobně byl zabit v kabině letounu.

U Smolenska se vysíleným ustupujícím vojskům Západního frontu podařilo vytvořit souvislou, dostatečně dlouhou čáru obrany a upevnit se na ní. Rozvinuly se vyčerpávající obranné boje. Několikrát opakované pokusy německé armády prolomit obranu frontu z chodu se nesetkaly s úspěchem. Na Západním směru byli Němci poprvé od začátku války donuceni sami přejít k obraně a přistoupit k doplňování a přeskupování sil.

V nepřetržitých bojích za dvouměsíční smolenské bitvy zůstal 160. stíhací pluk bez techniky a byl vyčleněn ze 43. divize a odsunut k přeorganizování. Pluk měl dostat nové letouny LaGG-3. Po reorganizaci se už do divize nevrátil a byl poslán k Leningradu.

Když jsem před několika lety četl memoáry maršála Georgije Konstantinoviče Žukova, všiml jsem si jednoho detailu, který se v kontextu vyprávění nejevil nijak významný. Týká se toho místa, kde maršál vypráví, za jakých okolností byl vrchním velitelem poslán do Leningradu a jak probíhal přelet. „Rozkaz hlavního stanu o vašem jmenování bude vydán, jakmile dorazíte do Leningradu. (To řekl Žukovovi Stalin – pozn. autora)

Pochopil jsem, že za těmi slovy se skrývá obava o úspěch našeho letu.“ Při dalším vyprávění o průběhu letu maršál poznamenal, že ke konci cesty vojenský dopravní letoun pronásledovaly messerschmitty. Let však skončil šťastně a Žukov okamžitě přistoupil k organizaci spolehlivé obrany města. Už se ani nezajímal o to, proč naše doprovodné stíhačky messerschmitty neodehnaly.

Ten detail však neušel mé pozornosti, protože jako stíhací letec vím, jak snadným a lákavým soustem je pro stíhače vojenský dopravní, letoun Li-2, na němž tehdy letěl Žukov. Stačila jedna dávka z kanonu nebo kulometu messerschmittu a Li-2 by se poroučel dolů. Útočník by se ovšem musel přiblížit na vzdálenost 40-500 metrů. Jestliže k tomu nedošlo, tak jenom proto, že doprovodné stíhačky dokonale splnily svůj úkol.

Reakce maršála Žukova je ovšem zcela pochopitelná: člověk, který sleduje okénkem vzdušný boj, odehrávající se kilometr nebo půldruhého od jeho letadla, má dojem, že mu hrozí bezprostřední nebezpečí. S podobnou reakcí jsem se setkával i u osádek bombardérů, které chránili stíhači. Nezkušení bombardovací letci se většinou domnívali, že čím blíž se stíhač drží, tím bezpečněji se mohou cítit. Stěžovali si občas na to, že stíhači letí 500-600 metrů nad nimi – vzadu nebo po stranách. Když však letí stíhač doslova přilepen na bombardér, nemá možnost manévrovat, a nejen že ho nechrání, ale stává se i sám terčem. Vždycky jsme to mladým letcům vštěpovali a po bojích jsme je za porušení této zásady trestali. Hlavním úkolem ochrany je totiž nepustit nepřátelské stíhače na účinnou vzdálenost, ze které by mohli bombardéry zasáhnout. 500-700 metrů je právě ta optimální vzdálenost, která ponechává doprovodnému stíhači úplnou volnost manévru a zároveň zaručuje bezpečnost doprovázenému letounu.

Ve vzduchu vzdálenosti klamou. Když naši letci neměli na začátku války ještě dostatek zkušeností, dělali často tu chybu, že zahajovali palbu div ne ze tří kilometrů. Vysvětlení bylo prosté: za jasného počasí se na tu vzdálenost dá rozeznat nejen letoun, ale i jeho detaily. A když už má člověk siluetu nepřátelského stroje v zaměřovači, jak se udržet a nespustit palbu! Bylo to ovšem úplně nesmyslné plýtvání střelivem. Většina letounů byla ve válce sestřelena ze vzdálenosti 150, 100, 50 metrů. V tom musí člověk důvěřovat návyku. A dokud nemá letec takový návyk vypěstován, jeho se zemí spjaté pocity ho klamou.

Mluvím o tom tak podrobně proto, že mě to zajímá z hlediska porovnávání profesionálního (leteckého) vnímání a vnímání neprofesionálního. Za nějaký čas po vyjití Žukovových memoárů jsem o jeho přeletu do Leningradu slyšel vyprávět přímého účastníka. Dověděl jsem se od něho, že zabezpečení ochrany bylo tehdy svěřeno letcům 160. stíhacího pluku.

… Pluk bojoval tenkrát už u Leningradu a těsně předtím dostal letouny LaGG-3. Podle toho, jak byl stanoven úkol, a podle toho, že na doprovod jednoho dopravního letadla byla vyčleněna celá letka (v době, kdy se počítalo s každým strojem!), letci usoudili, že jde o veledůležité poslání. Když náčelník štábu pluku skončil instruktáž, dodal ještě: „Jestli se s letadlem něco stane, nemusíte se ani vracet…“ Letci se po sobě mlčky podívali. Brzy nato se letka přesunula na letiště, kde mělo přistát letadlo, které měli doprovázet do Leningradu. Kdo v něm je, nikdo z nich nevěděl. Teprve když letadlo dosedlo na zem a vyšel z něho maršál Žukov v doprovodu skupiny generálů, uvědomili si stíhači, jak odpovědný úkol jim byl svěřen.

V nebezpečném pásmu měli letět asi hodinu.

Po vzletu zaujal jeden roj LaGG-3 postavení nad dopravním letadlem a poněkud vpředu. Druhý také nad, ale byl stažen trochu dozadu. Třetí roj kličkoval bezprostředně u něj. Ochranu komplikovalo nepříznivé počasí, stíhači nesměli letadlo ztratit v nízkých oblacích, ale ani se k němu nesměli příliš přibližovat.

Brzo se však nebe vyjasnilo, viditelnost byla přímo báječná. A právě tehdy se objevila čtveřice messerschmittů a pokusila se z chodu napadnout Žukovovo letadlo. Čelní roj laggů nepřítele zachytil a okamžitě upoutal messerschmitty bojem. Dopravní letoun pokračoval v letu pod ochranou zbylých dvou rojů. Po nějaké době se objevila další čtyřka messerschmittů a do boje se s nimi pustil druhý roj nadporučíka Silanťjeva, pozdějšího hrdiny Sovětského svazu a maršála letectva.

Velitel roje viděl, že všecky čtyři hitlerovské letouny jsou upoutány jeho laggy a že Li-2 pokračuje v letu pod ochranou třetího roje. Podařilo se mu odlákat nepřítele stranou, ale sledovat dopravní letoun už nemohl, protože boj s německými stíhači vyžadoval celou jeho pozornost. Silanťjev sestřelil v tomto střetnutí jeden messerschmitt; ostatní už nepokoušely osud a zmizely.

Silanťjev se vrátil na letiště, aniž věděl, jak Žukovovo letadlo doletělo. Až teprv u pluku zjistil, že maršál šťastně dorazil do Leningradu, i když ještě před přistáním je napadla další skupina messerschmittů. S těmi se vypořádal třetí roj. Při odrážení útoku byl sestřelen další messerschmitt.

NA PŘÍSTUPECH K MOSKVĚ

Stíhací pluk majora A. P. Žukova se naložil na železniční plošiny několik dní před vypuknutím války. Nakládka proběhla rychle. Major měl rád přesné rozkazy, v každém uměl najít to podstatné a bez prodlení ho provedl. Jakmile přišel rozkaz, staly se všechny hovory a dohady o chystaných změnách v životě pluku zbytečné a všichni se soustředili na jeho splnění. Major vypěstoval v příslušnících pluku úctu k práci, a proto všechno, co měl na starosti – kolem sedmdesáti bojových strojů, štáb, pomocné a zabezpečující služby a jednotky – se mohlo přemístit lehce a nepozorovaně, jako kdyby to už bylo dávno připraveno k přesunu z dalekých východních krajů na západ. Dvaadvacátý červen zastihl jejich vlak s rozebranými i-šestnáctkami na cestě.

Anatolij Žukov nebyl už mladý, táhlo mu ke čtyřicítce, a to už mnozí letci od stíhačů chodí k přezkumu, kontrolní lékařské prohlídce. Mnozí stíhači zanechávají v tomto věku už létání, ale někteří čtyřicátníci zůstávají ve službě ještě dlouho, jako by pro ně věkové hranice neexistovaly. Jsou to především přírodou nadaní letci, pro které není létání ani tak prací, jako spíš přirozenou potřebou, způsobem existence. Žukov patřil právě k téhle vyšší kategorii stíhačů. Moc toho nenamluvil, ale byl přísný a měl u letců nezviklatelnou autoritu. V drsných sibiřských podmínkách udělal ze svých letců opravdové stíhače. Přestože byli většinou velmi mladí, cítili se ve vzduchu jistě a nebyli nároční na životní podmínky. Žukov nedával nikdy na odiv svůj osobní vztah k podřízeným, ale měl své letce velmi rád a vědomí síly jeho pluku ho naplňovalo uspokojením.

Na začátku července dorazil pluk do Borisoglebska a zde na železniční stanici beznadějně uvázl. Chtělo to vynaložit jen trochu úsilí, aby se plošiny vymanily ze zácpy, ale nikdo nevěděl, kam toto úsilí napřít. Poprvé po mnoha měsících ztrácel velitel pluku zbytečně čas, a to jen proto, že se dostal do situace, kterou nemohl vyřešit ani on, ani jeho lidé.

Stanice byla ucpána vlakovými soupravami. Provoz v protisměru, ze západu, narušil všechny grafikony. Nic proti tomu nezmohl ani náčelník železničního uzlu, ani velitelé vojenských útvarů jedoucích na frontu. Z východu přijížděly ešalony s vojsky, ze západu vlaky s raněnými, evakuovanými, uprchlíky. Stanice se podobala vroucímu kotli, ve kterém se mísily dvě lidské vlny. Ti, kteří jeli na západ, dychtivě do sebe sáli spoustu vzájemně si odporujících zpráv o válce, které s sebou přinášela lidská vlna valící se na východ.

Major Žukov měl sice jen velmi nejasnou představu, jak to na frontě skutečně vypadá, avšak instinkt člověka, který už byl v boji, mu napovídal, že situace je zřejmě hodně složitá, ale také tušil, že lidé, kteří unikli palbě, mají daleko větší sklon k přehánění než ti, kteří bojují. To je jedna z psychologických zkušeností, kterou zná každý, kdo byl už někdy v boji. Ale takoví v pluku skoro žádní nebyli. Věřil svému pluku natolik, že se nebál vážnějšího vlivu těch řečí na své letce, ale dělal všecko pro to, aby se z nádraží dostal dřív, než si jeho lidé udělají představu o válce, aniž k ní vůbec přičichli. Snažil se omezovat styk svých letců s lidmi, kteří přijížděli ze západu, protože věděl, že zkušenosti se nezískávají řečmi, ale v akci, dokonce i když se realita ukáže stokrát těžší, než se předtím mohlo zdát.

Žukov si tehdy vůbec nepřipouštěl myšlenku, že by nádraží mohlo být napadeno nepřátelskými bombardéry. Nevěděl ještě, jak je válka daleko. Až za týden poznal, jaké měl pluk štěstí: železniční uzel nebyl chráněn ze vzduchu. Domáhal se u náčelníka stanice zjednání pořádku a vypravení svého vlaku na západ. Domníval se, že za držení může jeho organizační neschopnost.

Avšak náčelník stanice mu opravdu nemohl nijak pomoci.

Žukov tedy svolal do štábního vozu poradu, na které měl hlavní slovo náčelník proviantního zásobování, skutečný muž činu. Pozval na poradu pět nebo šest dělníků, mezi nimiž byli strojvedoucí, výhybkáři a zástupci jiných profesí, kteří sice nesestavují grafikony železniční dopravy, ale zato vědí, co je třeba dělat, aby vlaky jezdily. Ti se pak ztratili v lidském hemžení a za chvíli se dal do pohybu jakýsi skrytý mechanismus. Uvědomit si, co a jak se hýbe, bylo zhola nemožné, pochopit, proč se hýbe to a ne ono, bylo rovněž vyloučené a nakonec bylo k neuvěření, že ten pohyb způsobilo jenom pět lidí. Ale hlavní bylo, že před soupravou, která vezla rozebrané stíhačky pluku majora Žukova, se najednou otevřela volná cesta! Vlak se pomalu rozjel.

Od toho okamžiku mohl velitel činnost pluku opět přesně plánovat.

Stíhačky byly rychle smontovány v areálu borisoglebské letecké školy a zalétány. Tamní velitel letectva P. F. Žigarev rozdělil pluk na poloviny a poslal je do Tuly. Obě měly operovat samostatně.

Major Žukov velel šestatřiceti osádkám, které dostaly označení 32. stíhací pluk. Pluk si však v Tule dlouho nepobyl, asi jen dva dny, protože dostal rozkaz přesunout se na smolenské letiště.

Na polním letišti v Šajkovce přistáli piloti 32. stíhacího pluku, aby si doplnili palivo. Stálo tam už několik pomalých bombardérů TB-3. Shodou okolností se velitel bombardérů jmenoval také Žukov.

Žukov stíhač se představil, Žukov od bombardérů se ponuře usmál nad shodu jmen a zavrčel:

„Kterej čert tě sem přines?“

Velitel 32. pluku vytřeštil nechápavě na jmenovce oči.

„Jestli teď na nás naletí, tak z tebe nezůstane ani tříska,“ řekl velitel bombardérů a udělal neurčitý pohyb rukou. Anatolij Žukov se podivil: „Copak Němci napadnou Šajkovku?“

„Co se divíš? Tamhle letí!“

Velitel stíhacího pluku už také zahlédl několik bombardérů, které letěly stranou ve velké výšce. Ale ani ho nenapadlo, že by to mohli být Němci. Že by si mohli tak klidně letět na jasném nebi nad naším vnitrozemím. Samozřejmě že četl v novinách zprávy z fronty, četl o „smolenském směru“, ale že by takhle…

Velitel bombardovacího pluku poprvé pozorně pohlédl na velitele stíhačů a v tom okamžiku si uvědomil, že ten není o ničem informován. To znamená, že sem dorazil úplně čerstvý pluk. Možná ten, který jeho bombardéry tak postrádaly v uplynulých čtrnácti dnech. Už si odvykli vidět tolik stíhaček pohromadě, už se smířili s tím, že jim soustavně chybí. Proto pronesl nejistě, že fronta teď probíhá někde na západ od Smolenska…

Dvaatřicátý pluk natankoval palivo. Anatolij Žukov poděkoval veliteli bombardérů a zamířil ke svému stroji.

Ke Smolensku letěly stíhačky ve čtyřech devítkách ve výšce půldruhého tisíce metrů. V prostoru Jelně kolem nich prolétla velká skupina letadel a Žukov poznal, že to jsou Němci. Odhadl, že jejich nejméně šedesát. Přeletěli však, aniž si stíhaček všimli.

Když pluk přistál na smolenském letišti, Žukov nařídil dvěma rojům, aby byly v plné bojové pohotovosti, a ostatní letouny nechal rozptýlit po krajích letištní plochy. Sám zamířil na štáb divize, která, jak zjistil, byla divizí stíhací a operovala z tohoto letiště.

Velitel pluku se ještě nevrátil ze štábu, když letiště napadla vlna nepřátelských bombardérů. Běžet k letounům už nemohl. Proto skočil do nejbližšího ochranného okopu. Země se otřásala výbuchy pum a Žukova se zmocnil neodbytný pocit, že po takovém náletu musí být všechno zničeno.

Několikrát se pokusil vyskočit z okopu, ale spojař, který se vedle něho objevil, ho vždycky strhl a domlouval mu:

„Stejně tam nebudete nic platnej, soudruhu veliteli. A ještě přijdete o kejhák. Bombardujou nás několikrát za den. Ale to nic, dá se to vydržet.“

Velitel pluku s těžkým srdcem zůstal v okopu.

Bombardování skončilo, jako když utne. Žukov vyskočil z úkrytu a ihned pochopil, proč Němci přestali bombardovat. Jeden pohotovostní roj stačil přece jen vzlétnout. Napadl bombardéry a nedovolil jim svrhnout pumy na letouny roztroušené po letišti. Avšak na tři sovětské letce se okamžitě sesypalo dvanáct stíhačů z doprovodu bombardérů. Roj tento těžký boj podstoupil.

Odehrával se před očima všech letců pluku. Tři osamocení stíhači ho zahajovali v krajně nevýhodných podmínkách, ale nálet se jim podařilo nakonec zmařit. Když Němci odlétli s nepořízenou a roj šel na přistání, Žukov v duchu těm třem pilotům děkoval – byl si vědom toho, jaký význam má vítězství v prvním boji. Potvrdilo se to, čemu dávno a hluboce věřil: když stíhač dobře ovládá svůj stroj a bije se s rozmyslem, je těžké ho v otevřeném boji sestřelit.

Tak začal 12. července jedenačtyřicátého roku svou bojovou činnost v rámci mé divize 32. stíhací pluk, jeden z nejlepších pluků, který měl svést později velmi těžké boje nad Smolenskem, Jarcevem, nad solovjovským přepravištěm, nad Jelní i nad Vjazmou.

V polovině července dorazila do prostoru Smolenska 16. armáda, které velel generálporučík Michail Fjodorovič Lukin.

S Lukinem jsme byli přáteli už od doby, kdy jsem se vrátil z Číny a byl jsem ustanoven velitelem letectva Sibiřského vojenského okruhu. V té době zastával Lukin funkci náčelníka štábu okruhu. Za své velitelské zkušenosti vděčím velkou měrou právě jemu. Naše sblížení, které později přerostlo v trvalé přátelství, začalo takovou zábavnou příhodou, dalo by se říci hloupostí. Ta však byla pro svou dobu příznačná.

V prostoru Krasnojarska byly na polních letištích rozmístěny bombardovací útvary okruhu. Zaletěl jsem tam, a když jsem vyřídil všechno potřebné, rozhodl jsem se, že se trochu protáhnu a zalétám si na íčku. Už se schylovalo k večeru. Bylo jasno, bezvětří, ale štípal trochu mrazík. S I-16 jsem dělal přemety na čistém nebi, vzduch zvonil hukotem silného motoru a pilotáž, jak jsem se později dověděl, sledovala spousta lidí z města, protože nad Krasnojarskem příliš často akrobacii stíhačů neviděli.

Přenocovat jsem chtěl v Novosibirsku, a proto jsem po skončení pilotáže natankoval a bez meškání jsem odletěl. Vzdálenost sedm set kilometrů jsem urazil asi za dvě hodiny. Přesněji: asi za tři hodiny po vzletu už jsem byl v Novosibirsku a vydal se na štáb okruhu, k jednomu z vyšších funkcionářů, který – jak bylo tehdy obvyklé – pracoval pozdě do noci. Potřeboval jsem s ním projednat mnoho nahromaděných problémů, a tak jsem z letiště zamířil do jeho pracovny na štábu dřív než domů.

Ještě dnes si vzpomínám, s jakým údivem mě přivítal:

„Ty jsi tady?!“

Mlčel jsem – otázka nevyžadovala odpověď.

„Ty jsi tady, a mně před hodinou volali z Krasnojarska, že prý jim pigluješ střechy. Honíš frajeřinu.“

Nato jmenoval velitele jednoho střeleckého pluku, který prý volal, když jsem ještě bavil město. V duchu jsem se divil dvěma věcem: že voják hodnotil výkruty, přemety a jiné akademické figury pilotáže jako frajeřinu a že vojenský funkcionář, ke kterému jsem přišel, si nedovedl porovnat rychlost, vzdálenost a čas, který jsem na cestu potřeboval, a zamyslet se nad tím. Rozhodl jsem se proto uštědřit stěžovateli, kterého jsem osobně znal, menší lekci:

„Nojo, to jsou celí oni. Nerozumějí tomu, a hned volají! Asi tam nemají nic na práci, a proto takhle obtěžují.“

Funkcionář sáhl energicky po sluchátku. Přiznám se, že mi dělalo dobře, když jsem slyšel, jak stírá žalobníčka za zbytečné otravování.

Za nějaký čas jsem se znovu octl u Krasnojarska. Žalobníček ke mně nejistě přistoupil a provinile se zeptal:

„Ale lítal jsi to přece ty?“

„Jasně.“

„Jak to, žes byl najednou tam… v Novosibirsku?“

„Přelétl jsem tam.“

„To není možné!“

Sotva jsem se ovládl, abych se nezasmál:

„Nevěříš? Tak si tam zavolej ještě jednou.“

Stěžovatel zavrtěl sklesle hlavou:

„Mně jeden hovor stačil.“

Lukin se smál, když jsem mu to vypravoval, ale pak mi docela vážně poradil: „Víš co, pověz v našem štábu, jak to všecko bylo, třeba se jim rozsvítí!“

Někteří vševojskoví velitelé v těch letech podceňovali možnosti letectva a jeho perspektivy. Já sám jsem zastával opačný názor a měl jsem spíš sklon úlohu letectva zveličovat. To se však dalo snadno vysvětlit.

Ve Španělsku a v Číně plnilo letectvo mnoho úkolů samostatně. Součinnost s útvary pozemních vojsk v rozsahu, na který jsme si zvykli za druhé světové války, se začínalo teprve rýsovat. Španělsko přineslo v tomto směru určité zkušenosti, ale zkušenosti hodně skromné. V Číně působilo letectvo prakticky autonomně. Úkoly, které jsme plnili, přispívaly nepochybně i v té době k rozvíjení pozemních operací, avšak soustavnou těsnou součinnost s pozemními vojsky jsme začali propracovávat až v průběhu války. Je proto pochopitelné, že jsem koncem třicátých let specifickou úlohu letectva poněkud podceňoval. Odráželo se to i v plánech výcviku a bojové přípravy letectva okruhu. Na to okamžitě upozornil Michail Lukin. Když korigoval některé plány štábu letectva, dovedl své názory zdůvodnit tak přesvědčivě, že jsem byl často nucen souhlasit s ním i v tom, co jsem měl prověřeno přímo v bojové činnosti a o čem jsem se domníval, že ani nemůže být chápáno jinak. Uměl přesvědčovat o správnosti svých názorů už v době, kdy ještě neexistovaly ověřené zkušenosti. Ty jsme získávali až v těžkých bojích.

Talent velitele M. Lukina zazářil na samém začátku války. To, co vykonal za několik týdnů na frontě, se dá stěží docenit. Poté, co naše vojska opustila Smolensk, velitel armády mohutným úderem vytlačil 27. července 1941 nesrovnatelně početnější Němce ze severní části města. A možná, že by byl dokázal dobýt celý Smolensk, kdyby byla útočící armáda chráněna z boků. Na to však chyběly síly a nepřítel využil své převahy – 16. armáda byla obklíčena.

Armáda se musela vzdát plánu na dobytí města a probíjela se nepřátelským obklíčením. Spolu s ostatními zdržovala Němce u Smolenska a později u Vjazmy.

Deset dní se armády bily v obklíčení a zadržovaly 28 nepřátelských divizí, které se draly k Moskvě. Za tu dobu se podařilo stáhnout k Moskvě četné divize, brigády a pluky, a ty vybudovaly čáru obrany na blízkých přístupech k hlavnímu městu, kterou fašisté nedokázali prolomit.

Maršál Žukov hodnotí ve svých memoárech odpor našich vojsk obklíčených u Vjazmy takto: „Díky vytrvalosti a houževnatosti, kterou projevila naše vojska bojující v obklíčení v prostoru Vjazmy, jsme získali drahocenný čas k zorganizování obrany na možajské čáře.“

Teprve dnes si můžeme učinit dokonalou představu, jak nesmírnou cenu mělo těch deset dní v říjnu jedenačtyřicátého roku. Vojskům obklíčeným u Vjazmy velel Lukin.

Tehdy jsem nevěděl, že Lukin odmítl zachránit se z obkličovacího kruhu letadlem. Nevěděl jsem to, když jsem asi den nebo dva před pádem Vjazmy posílal U-2 s úkolem odvézt Lukina a do poslední chvíle doufal, že U-2 se vrátí s velitelem armády na palubě. Letadlo však přiletělo bez něj.

Na jeho štáb brzy nato zaútočily nepřátelské tanky. Velitel armády shromáždil kolem sebe všechny, kdo byli nablízku, a vedl je do protizteče. Byl však těžce raněn a padl do zajetí.

Byla mu amputována noha, ale statečně snášel všecky útrapy života v zajateckém táboře a třiapůl roku odmítal nabídky nepřítele a zrádců, kteří se pokoušeli zneužít jeho jména ve svůj prospěch.

Po válce pracoval Michail Lukin řadu let aktivně v Sovětském výboru veteránů války.

Zatím však bylo ještě 12. července 1941. Přesunuli jsme se k Vjazmě. Štáb naší divize se rozmístil nedaleko města v osadě Dvojovka. Tady se také shromáždily na polních vzletových plochách dva nebo tři stíhací pluky, ostatní pluky a skupiny byly rozptýleny na polních letištích.

Tady bych se chtěl zmínit ještě o jednom pluku naší divize. Na samém začátku války byly, pokud je mi známo, vytvořeny dva (možná že jich bylo i víc) stíhací pluky ze zkušebních letců. Jedním z nich byl 401. pluk. Velel mu zkušební letec, hrdina Sovětského svazu, Stěpan Pavlovic Suprun, zástupcem velitele pluku byl Konstantin Konstantinovič Kokkinaki. Bylo by zbytečné zdůrazňovat, že letci 401. stíhacího pluku se bili znamenitě, i když nikdo z nich, kromě Supruna a Kokkinakiho, neměl bojové zkušenosti. Síla pluku byla dána vysokou úrovní pilotního umění jeho příslušníků – v podobných plucích a skupinách se soustřeďoval výkvět našeho letectva.

Nakonec se však ukázalo, že takovéto využití zkušebních letců není nejvhodnější, takže byli časem odvoláni z fronty a začali opět pracovat tam, kde mohli přinést největší užitek – v leteckém průmyslu, který intenzívně pracoval na nových bojových strojích.

Zatím však pluky a skupiny složené ze zkušebních letců bránily nebe naší země. Zástupcem velitele pro politické věci ve 401. pluku byl ustanoven Grigorij Pogrebňak. Byl to zkušený letec, ale zpočátku podléhal zcela pochopitelnému vzrušení. Létal sice do té doby na mnoha typech bojových strojů, ale v posledním čase před válkou pilotoval většinou bombardéry, dokonce i takový moderní letoun, jako byl Pe-2. A teď najednou pluk stíhačů složený z takových mistrů! Věc komplikovala i okolnost, že 401. pluk byl vyzbrojen letouny MiG-3. A na těch Pogrebňak ještě vůbec nelétal. S určitými obavami to hned, když se ujal funkce, ohlásil veliteli pluku.

Suprun spěchal na frontu. Nevyhnutelnou ztrátu času spojenou s formováním nového leteckého útvaru považoval za mrzuté zdržování, a proto směstnával do hodin a minut, na co bylo potřeba celých dnů.

Když vyslechl Pogrebňaka, na okamžik se zamyslel. Čas na let s dvojím řízením neměl, a tak svému zástupci řekl:

„Víš co, komisaři? Sedni si do mašiny, dej plný plyn, rozjeď to, a jakmile se ocas odlepí, plyn uber! Když se udržíš a nerozmlátíš se – lítej!“

Každý letec, který se pamatuje na MiG-3, letoun s nejsložitějším ovládáním, si dovede představit, jak těžkou úlohu politický zástupce dostal. Suprun riskoval, ale udělal to proto, že věděl o Pogrebňakových letech na Pe-2. A Grigorij to zvládl.

Suprun brzy nato odletěl na frontu. Nečekal, až bude pluk kompletně zformován, a odletěl s první skupinou. Sestavení pluku museli dokončit jeho zástupci Kokkinaki a Pogrebňak.

Na začátku července Suprun padl. Byl mu in memoriam udělen titul hrdiny Sovětského svazu. Za tu krátkou dobu, co byl na frontě, sestřelil několik nepřátelských letounů. Stal se jedním z nejproslulejších letců své doby. Mnoho let po válce byly vypátrány jeho ostatky a pohřbili je na Novoděvičím hřbitově v Moskvě.

Koncem července jedenačtyřicátého roku se velení 401. pluku ujal K. Kokkinaki. Pluk měl tehdy čtyřiadvacet letců a stal se součástí 43. letecké divize. Operoval z letiště Dvojovka.

V první polovině srpna bylo do divize včleněno několik dalších pluků, mezi nimi 33., 236. a 263. stíhací pluk. V divizi bylo i kolem padesáti bombardérů. Takže od srpna se moje divize nejmenovala už stíhací, ale smíšená.

Jaké byly další osudy pluku majora Žukova?

Od svého prvního boje u Smolenska neměl už 32. stíhací pluk jediný den oddechu. V prvním týdnu bojů se na letiště nevrátil velitel letky Viktorov, zástupce velitele letky Chosťjanov a poručík Rachlejev. Příslušníci pluku nesli tyto ztráty velmi těžce. Nepřetržité boje piloty čím dál víc vyčerpávaly a rozněcovaly jejich zuřivost. Nikdo nevěděl, kolik vzletů bude muset vykonat příští den. Jedinou přestávkou v boji byla krátká letní noc.

Mluvili mezi sebou jen velmi málo. A s rozbřeskem museli znovu do vzduchu.

Zvlášť si z té doby vzpomínám na podporučíka Akimova. Patřil ke kategorii milenců života, kterým se snad za žádných okolností nemůže přihodit nic zlého. Možná proto, že jsou o tom sami pevně přesvědčeni a tato jejich víra se přenáší na všechny kolem.

Když se z boje nevrátil velitel letky Viktorov, vyptával se Akimov letců: „Kdo viděl, jak ho sestřelili?“ Nikdo mu na to nedokázal odpovědět – v boji se stává, že není možné uhlídat, jak byl napaden spolubojovník. „Tak proč si tedy myslíte, že Viktorov padl?“ nedal pokoj Akimov. V jeho otázkách nebyl skrytý záměr zmírnit bolest ze ztráty kamaráda, ale nezdolná víra v život, která v něm vzbuzovala naději navzdory tomu, s čím se setkávali každý den.

Těžko uvěříš v nezranitelnost kamaráda, který nestojí vedle tebe. Akimov věřil v to nejlepší, v co jen může věřit mladý člověk plný sil a touhy po životě – i ve válce. A všecko, v co věřil, se stalo: nejdřív se vrátil k pluku velitel letky Viktorov a o něco později i sestřelený poručík Rachlejev.

Přes své mládí si Akimov ve vzdušných bojích počínal mimořádně úspěšně. Za dva červencové týdny sestřelil čtyři hitlerovské stroje. K těmto čtyřem messerům by bylo možné přidat jeden nebo dva, které sestřelil ve skupině. Velitel pluku Žukov se nejednou přistihl při tom, že ho Akimovův osud znepokojuje čím dál víc. Navenek to nedával nijak znát, ale při rozdělování bojových letů se jej vždycky snažil zařadit do skupiny, kterou vedl sám.

Když 26. července sestřelil Akimov dalšího „mezka“, velitel letky Viktorov splácel fašistům svůj dluh: sestřelil dva Me 109 (Autor chybně označuje tuto jednomotorovou německou stíhačku – správné označení zní Messerschmitt Bf 109. Označení totiž bylo tomuto letounu přiděleno v době, kdy se firma, která stroj zkonstruovala, stále ještě jmenovala Bayerische Flugzeugwerke A.G. (též BFW – firma byla založena roku 1926 v Augsburgu). Teprve později, v červenci 1938, byla firma přejmenována na Messerschmitt A.G. (ovšem typu již jednou přidělené označení Bf 109 zůstalo i nadále beze změny). Nově zkonstruované typy již byly značeny Me (ověřovací série nepodařeného nástupce této jednomotorové stíhačky již měla označení Me 209).). Poručík Rachlejev připojil k těm třem ještě jeden sestřel a podporučík Moskalev seznam sestřelených fašistů za ten den uzavřel.

O několik dní později svedly čtyři stíhačky I-16 (piloti: velitel letky Viktorov, komisař letky Vlasov a podporučíci Akimov a Moskalev na číslech) těžký boj se šestnácti messerschmitty. Oba naše páry se bily mistrně a sestřelily tři hitlerovské letouny. Fašisti zanechali pokusů na čtyři naše stíhače zaútočit a přerušili boj. Naši, uspokojení výsledkem střetnutí, zamířili k letišti a nevšimli si přitom osamělého Me 109, který se držel v době boje stranou. Teď se nepozorovaně přikradl k naší čtveřici, zapálil Vlasovův stroj a dal se na útěk. Komisař z hořící stíhačky nevyskočil.

Koncem července se počasí zkazilo a letectvo až do začátku srpna omezilo činnost. Zkušební letci, kteří vynikali mimořádným mistrovstvím, boje nepřerušili.

Nejčastěji chránili vojska v prostoru Jarceva a hlídkovali nad solovjovským přepravištěm. Přepraviště bylo dlouho v našich rukách a každý den nad ním docházelo k rozhořčeným bojům. Piloti v přestávkách mezi lety dřímali přímo v kabinách, když čekali na doplnění paliva. Plukovní lékař obvykle jenom přiložil spícímu k nosu vatu namočenou ve čpavku. Pilot zvedl prudce hlavu a vyjel okamžitě na startovací dráhu, jako by ještě před chvílí nebyl v limbu.

Jednoho takového dne, o kterých se v souhrnných hlášeních poznamenává „letectvo operovalo omezeně“, chránil roj MiG-3, složený z velitele pluku Kokkinakiho, komisaře Pogrebňaka a majora Kubyškina, pozemní vojska v pásmu Jarcevo – Duchovščina (severně od Smolenska). Němci, kteří počítali s tím, že pro špatné počasí sovětské stíhačky nevzletí, poslali do tohoto prostoru velkou skupinu bombardérů s doprovodem stíhačů. Roj migů se s nimi pustil do boje.

Bombardování se podařilo zmařit. Jeden junkers byl sestřelen. Roj se vrátil na letiště, ale Konstantin Kokkinaki brzy nato znova vzletěl, aby ve stejném prostoru hlídkoval. Na číslech s ním tentokrát letěli Baryšnikov a Jaščenko.

Roj musel svést nový těžký boj. Baryšnikov v něm padl a Kokkinaki s Jaščenkem byli sestřeleni.

Druhý den zkušební letci sestřelili bombardér Dornier 17 a pak naše devítka sundala v urputném boji se silnou skupinou nepřátelských stíhačů dva messerschmitty. Jeden z nich sestřelil major Zvonarev, druhý roj majora Kubyškina. Na tento roj dopadla hlavní tíha boje. Letec na čísle Popov byl raněn do ruky, ale dovedl letoun šťastně na letiště Dvojovka. Letoun na druhém čísle byl silně poškozen a pilot Serkov s ním přistál na jedno kolo.

Všechny pokusy hitlerovců zasadit v tomto prostoru hromadný úder bombardovacím letectvem byly zmařeny. Fašisté proto provedli hromadný úder na letiště. V okamžiku náletu bylo osm pilotů v kabinách svých strojů a skupina neprodleně vzlétla. Messerschmitty, které zaútočily na letiště, stačily shodit několik pum a začaly se vzdalovat, ale naši stíhači je napadli a tři z nich sestřelili. Starší politruk Avilov pronásledoval dál prchající Me 110 (Předchozí poznámka o chybném označování konstrukcí profesora Willyho Messerschmitta ze druhé poloviny 30. let platí i pro tuto těžkou dvoumotorovou stíhačku – její správné typové označení je Bf 110.) a podařilo se mu sestřelit další.

Brzy nato – mohlo to být v prvních srpnových dnech – jsem vedl do Dvojovky skupinu stíhačů po bitevní zteči na smolenské letiště. Zteč byla úspěšná: spolu se stíhači 43. divize se jí zúčastnilo několik bitevních letounů Il-2. Viděl jsem poprvé naše bitevníky při práci a jenom jsem litoval, že v té době jich bylo ještě málo. Na přístupu ke Smolensku jsme se utkali s nepřátelskými stíhači, avšak ochranné roje plnily přesně svůj úkol. Německým stíhačům se nepodařilo naši zteč zmařit, a my jsme spálili na letišti víc než deset jejich bombardérů!

Sotva naše skupina přistála v Dvojovce, objevila se druhá skupina, která se vrátila z akce. Byly to stíhačky MiG-3. Jedna z nich po dosednutí na zem jela několik desítek metrů docela normálně, ale potom z ničeho nic odbočila stranou. Hnalo ji to přímo na letadla – zdálo se, že katastrofa je neodvratná, nikdo nechápal, kam se to pilot dívá. Lidi mu běželi naproti, mávali na něj, ale on mířil dál na skupinu strojů.

Stíhačka se zastavila jako zázrakem několik metrů od krajního letounu. Pilot z kabiny nevystupoval. Když doběhli ke stroji a otevřeli kryt kabiny, našli ho už mrtvého.

Tak zahynul major Michail Kabanov. Smrtelně raněný vyvedl stroj z boje, přistál a zemřel zřejmě v okamžiku, kdy se kola dotkla země.

Třiatřicátý stíhací pluk, kterému velel major Nikolaj Akulin, bojoval od prvních dnů války. Pluk patřil k divizi Sergeje Černycha a byl rozmístěn u západních hranic, v Pružanech.

Byl to jeden z mála pluků, které vstoupily do války hned ráno 22. června, a první dny bojů přestál téměř beze ztrát – ztratil pouze jednoho letce.

V předvečer bojových operací dostal velitel pluku zprávu, že útvar bude přezbrojen. Sám Akulin s jedním ze svých nejlepších pilotů, kapitánem Mastěrovem, přelétl na své letiště dva letouny MiG-1. Akulin zjistil, že stroj je velmi složitý, a jak se mu zdálo, mírně „nedodělaný“, „syrový“, a bylo mu hned jasné, že přeškolení zabere hodně času. Pluk byl početný – měl kolem sta osádek. Přeškolit se na MiG-1 skutečně nestačily, a tak pluk zahájil válku na svých starých I-16.

V noci na 22. června, přibližně ve čtyři hodiny ráno, volali Akulinovi ze štábu divize, aby dal vytyčit noční start a bylo tak vidět letiště. Veliteli pluku se ten rozkaz nezdál, a tak se spojil přímo s velitelstvím divize. K svému překvapení zjistil, že nikdo takový rozkaz nevydal. A za nějaký čas – pravděpodobně neutekla ani hodina – odletěl pluk v plném počtu k Brestu, který bombardovalo německé letectvo.

V prvním vzdušném boji neztratil pluk ani jednoho letce. Sotva doplnil palivo, přišel nový rozkaz. Tentokrát bombardovali Němci Kobrin. V boji nad Kobrinem zahynul poručík S. Gudimov po provedení jednoho z prvních taranů ve Velké vlastenecké válce.

Sotva se vrátili z boje nad Kobrinem, zaútočily na letiště junkersy. Stíhači, kteří měli ještě benzín, zahájili okamžitě boj a šest hitlerovských strojů z jedenadvaceti sestřelili. Hned za junkersy přiletěly messerschmitty. Seřadily se do kruhu a zahájily zteč. Nedovolily nám zvednout hlavy, a když skončily, na letišti hořelo dvacet letounů.

Po dalších třech čtyřech dnech bojů dostal pluk rozkaz odjet do Moskvy pro nové stroje.

Třiatřicátý stíhací pluk pobyl krátce ve složení 6. stíhacího sboru protivzdušné obrany Moskvy a začátkem srpna se stal součástí naší divize. U Vjazmy sváděl vzdušné boje, chránil pozemní vojska, účastnil se bitevních ztečí. Těch si patrně užil víc než ostatní. Jeho příslušníci totiž létali na laggách, které nebyly špatně vyzbrojeny, takže údery, jež zasazovali nepřátelským tankovým a pěším proudům, byly velmi účinné.

Někteří příslušníci pluku v nich dosáhli velkého mistrovství.

V divizních novinách se čím dál častěji objevovalo jméno Grigorije Mandura. Mandur vynikal jako znamenitý vedoucí. Snad ani neznal únavu, byl ochoten létat ve dne v noci. Pokaždé když se blížil k cíli, dokázal nějakým šestým smyslem odhalit rozmístění nepřátelských protiletadlových děl. Byl mistrem manévru proti těmto dělům, útočil vždy z té strany, odkud protiletadlová obrana zteč nejméně očekávala. Když Mandur vedl skupinu do zteče na pozemní cíle, dosáhla obvykle výtečných výsledků.

Začátkem září se komisař letky vrátil z průzkumu a ohlásil, že viděl velkou kolonu nepřítele, která se přesunuje od Duchovščiny k Jarcevu. Okamžitě vzlétl celý pluk. Grigorij Mandur kalkuloval správně: navedl skupinu na nepřátelský proud z týlu a laggy celou kolonu zlikvidovaly.

V průběhu několika zářijových dnů zničila divize při ztečích pozemních cílů na silnici Duchovščina – Jarcevo nejméně 120 tanků a automobilů. Přitom se vyznamenali především letci 33. pluku.

V polovině září dostal pluk za úkol provést úder na polní letiště Dresna jihovýchodně od Smolenska. Skupině velel komisař letky Mandur.

Bojovým manévrem oklamal protiletadlovou obranu nepřítele a navedl stíhače přesně na cíl. Nalétli na něj několikrát a zničili patnáct nepřátelských letadel. Hned následující den vedl Mandur skupinu na zteč smolenského letiště.

V 33. stíhacím pluku měli ještě jednoho obdivuhodného mistra vzdušných bojů – velitele letky Venina. Ten létal do akcí nejraději v páru. Před válkou se roj skládal ze tří letounů. S touto sestavou roje jsme také začali válčit. Takže když se na ochranu vojsk nebo na bojové hlídkování vysílal roj, znamenalo to, že do akce vzlétali tři letci – velitel roje a dva piloti na číslech. Velitel letky Venin létal raději ve dvojici s pilotem Rodinem. Dokonce i když vzlétali ve skupině, po rojích, velitel letky letěl v čele ve dvojici s Rodinem. I na zemi je bylo vidět stále spolu.

Takhle tedy už v prvních dnech války začala téměř živelně vznikat nová bojová jednotka – dvojice stíhačů. My jsme ještě neměli tolik bojových zkušeností, abychom si uvědomili taktické výhody dvojice v boji, ale dobří letci už vycítili, že když létají v páru, mají potřebnou volnost manévru, bez které se úspěšný vzdušný boj nedá vést. Venin a Rodin byli takovou pevnou bojovou jednotkou a možná právě proto dosahovali úspěchu častěji, než bylo možno očekávat. A pluk si už zvykl na to, že ti dva se nikdy nevraceli z boje s prázdnou.

Dvacátého září se Vedinovi a Rodinovi od rána nic nedařilo: dvakrát vzletěli na hlídkování a dvakrát se vraceli s plnými zásobníky. Pokaždé zaútočili energicky na nepřátelské bombardéry, které se snažily proniknout, ale Němci se raději boji vyhnuli, přestože měli spolehlivý doprovod.

Naši se tedy zklamaně vraceli na letiště. Zbývalo jim ještě pár minut, ale Venin sledoval situaci ve vzduchu a veškerou pozornost soustřeďoval ve směru slunce. Rodin se držel vytrvale „stupňovitě vpravo“ – velitel letky se na něho plně spoléhal. Slunce už tolik neoslňovalo, protože kleslo k obzoru a pozlatilo půl oblohy. Venin však věděl, že z takovýchhle zářících oblaků se může každým okamžikem vynořit nepřátelský stíhač. Proto z nich nespouštěl oči. A měl pravdu!

Dva nepřátelské letouny letěly od čáry fronty jihovýchodním směrem. Velitel letky zakýval křídly, dal znamení Rodinovi a nepatrně změnil kurs. Brzy už mohli rozeznat typ letounů: jeden byl frontový průzkumný letoun Hs 126, druhý Me 109. Tihle průzkumníci obyčejně daleko za frontu nelétali – nejčastěji se motali nad našimi předními liniemi, aby se mohli rychle ztratit před našimi stíhačkami. Někdy také korigovali palbu dělostřelectva.

Venin a Rodin se blížili k Němcům, ti však ještě netušili nebezpečí. Aby Me 109 nedělal potíže při zteči na průzkumníka, provedl Rodin manévr k odvrácení pozornosti – Němec si ho všiml a okamžitě se přemístil. Venin se zatím přikradl k henschelu a zaútočil na něj tak neočekávaně, že když ho německý stíhač postřehl, bylo už pozdě. Mezek přidal plyn, prudce změnil kurs a zmizel za čárou fronty. Takže i tento den zvýšila dvojice své konto.

Pluk Nikolaje Akulina měl 23. září zvlášť perný den. Musel svést nerovný boj s nepřátelskou přesilou. Vraceli se z něho neuspořádaně – v menších skupinách, ve dvojicích, i jednotlivě. Mnoho strojů bylo poškozeno tak, že se sotva držely ve vzduchu.

Pilot Rodin přelétal frontu v hořícím letounu. Těžký stroj klesal po přímce, nos měl obrácený k letišti. Čáru fronty už měl za sebou, ale ztratil hodně na výšce. Hořící letoun spadl na pole, když mu k letišti zbývalo už jenom několik kilometrů.

Nikdo z pluku nevěděl, jak zahynul Venin. Jediný, kdo by to byl mohl povědět, byl jeho věrný přítel, ale… už to nestihl.

Seznam nenávratných ztrát pluku majora Akulina se ten den tragicky rozrostl…

Už jsem se zmiňoval o tom, že v srpnu byly do naší divize začleněny bombardovací pluky a naše divize se stala smíšenou. Vzhledem k vzniklé situaci bylo podřízení bombardérů veliteli stíhací divize do jisté míry odůvodněné: při vysoké intenzitě bojové činnosti bylo koneckonců výhodnější soustředit velení skupině letectva v jedněch rukou. V rámci divize jsme mohli operativněji řešit mnoho otázek zabezpečení. Později, když se situace na frontě vyrovnala a stabilizovala, bylo takové řízení neúčelné. Tehdy se na frontách objevily letecké armády, složené ze stíhacích, bitevních a bombardovacích divizí. Kromě toho byly vytvořeny letecké sbory, které mohly posílit tu nebo onu leteckou armádu, změnila se kvalita letecké techniky, změnila se dokonce struktura leteckých pluků – to všechno si vyžádalo nové metody řízení. Avšak na samém začátku války, za té krajně napjaté situace, kdy rozhodovala každá sekunda, mohl každý zbytečný článek velení a řízení jenom zkomplikovat součinnost bombardovacích a stíhacích útvarů.

Třináctý bombardovací pluk, který se stal součástí 43. letecké divize 8. srpna 1941, létal na nových strojích Pe-2. Bombardéry, chráněné spolehlivě stíhači 32. a 33. pluku, operovaly směle a účinně. O tom výmluvně svědčí souhrnné údaje o bojové činnosti divize za rok 1941, tj. za první půlrok války. Letci 43. divize zničili bombardováním a ztečemi na pozemní cíle 518 tanků, 15 tančíků, 2 195 automobilů, 87 automobilových cisteren, 22 děl a pobili 12 000 hitlerovců. Kromě toho bylo sestřeleno ve vzdušných bojích a zničeno na zemi 340 nepřátelských letounů. (CAMO, f. 208, op. 2589, d. 99)

Nezasvěcenému čtenáři se tato čísla mohou zdát zveličená, ale je třeba si uvědomit, že divize byla od prvního dne války až do porážky Němců u Moskvy na hlavním směru válečných operací a že za necelého půl roku bojů, přesněji za pouhé čtyři měsíce – od června do října – působilo v 43. divizi až patnáct leteckých pluků, které se bily doslova tak dlouho, dokud měly na čem létat.

Vraťme se však k činnosti Pe-2.

Střemhlav útočící bombardér Pe-2 se nedal v žádném ohledu srovnávat se zastaralými bombardéry TB-3, SB a R-5. Byl to moderní stroj, který se za války stal hlavním frontovým bombardovacím letounem. Již v prvních dnech dosáhl úspěchů, které svědčily o tom, že Pe-2 má řadu zdařilých konstrukčních řešení.

Prvního července byla nad Bobrujskem šestice petljakovů napadena čtyřmi messerschmitty. Bombardér letící bez ochrany je, jak známo, lákavým soustem pro stíhačky. Messerschmitty se vrhly po hlavě do útoku a skončilo to tak, že dva z nich byly sestřeleny palubními střelci z petljakovů.

Devátého července byl roj Pe-2 přepaden pěti messerschmitty a skončilo to podobně: dva messerschmitty se poroučely k zemi.

Třiadvacátého července zaútočilo na roj petljakovů dokonce patnáct messerschmittů! Spolu s nimi letěl ještě jeden heinkel. I tentokrát se naše bombardéry ubránily. Odnesl to heinkel.

Ovšem žádný bombardér nemohl bojovat se stíhačkou jako rovný s rovným. A ani nemusel. Avšak uvedené příklady (a takových příkladů se ve válce vyskytlo nesčetně) svědčí o tom, že při chytré organizaci obrany se bombardér Pe-2 mohl postavit i stíhačkám.

Do komplikovaných situací se petljakovy někdy dostávaly z jiného důvodu. Musely dávat pozor nejen na nepřátelské stíhače, ale často se musely mít na pozoru i před našimi, protože ti je nezřídka pokládali za messerschmitty. Jejich siluety měly totiž mnoho shodného a někteří naši letci nejenže petljakovy v životě neviděli, ale dokonce o nich ani neslyšeli. Proto se mohlo v prvních dnech války stát, že si je spletli s Me-110, kterých měli plné zuby.

Na jeden takový případ si dodnes živě vzpomínám. Osádka jednoho Pe-2 se 1. října vracela po úspěšném splnění průzkumného úkolu na letiště a byla zasažena z pušek a kulometů nad vlastním územím. Poněvadž letěla poměrně nízko, nebylo možné otálet a velitel vydal rozkaz vyskočit s padákem. Sám vyskočil jako první.

Osádka se však zdržela a vyskočit už nestačila. Neřízený letoun klouzal dál pod malým úhlem, protože plyn měl ubraný, a nakonec celkem zdařile přistál. Náraz na zemi nebyl silný – probíhal vlastně po tečně – a všichni členové osádky zůstali na živu.

Válka ve vzduchu byla vůbec plná překvapení. Jednou letělo několik petljakovů, jimž velel A. Latenko, bombardovat do určeného prostoru. Proti nim letělo, patrně s obdobným úkolem, sedmnáct junkersů. Němci byli o tisíc metrů níž. Latenko se v mžiku rozhodl: poněkud se svou čtveřicí sestoupil, dohnal Němce a srovnal s nimi rychlost, takže „pěšky“ letěly přímo nad junkersy, které se držely v sevřeném tvaru. Latenko dal rozkaz svrhnout na ně pumy.

Povedlo se. Byl zaznamenán přímý zásah. Sestava junkersů byla rozražena. Němci nevěděli, co se to děje, a začali vyskakovat z letounů na padácích.

Čtveřice petljakovů se vrátila beze ztrát.

Jednoho zářijového večera – tuším, že to bylo posledního září – zadrnčel na štábu divize telefon. Uslyšel jsem klidný Chudakovův hlas:

„Hlášení máš hotové?“

Už jsem ho měl pohromadě, den pomalu končil, počasí se pokazilo, letouny ve vzduchu nebyly.

„Přijeď na večeři,“ pozval mě Chudakov.

Štáb letectva frontu byl několik kilometrů od Dvojovky.

Ten večer jsme s Chudakovem hovořili o nadcházející zimě. Oba jsme byli přesvědčeni, že u Vjazmy se fronta stabilizovala nadlouho a že zimní měsíce strávíme pravděpodobně v obraně: budou se přisunovat a shromažďovat síly pro velké útočné operace. Očekávali jsme, že do jara se tu zdržíme.

Pochvaloval jsem si svou předvídavost: krátce předtím jsem vydal plukům rozkaz zahájit přípravu na zimu. Bylo nutno vyhloubit a zařídit zemljanky, tepelně je izolovat, připravit k dlouhodobému využití všechny vhodné místnosti – prostě se před zimou důkladně zařídit.

Chudakov byl strašlivě unavený, ale vypadal líp než v Minsku v prvních dnech války – už se po operaci zotavil. V práci se však soustavně přepínal. Za uplynulé měsíce se vystřídali tři velitelé letectva frontu a veškerá běžná práce štábu ležela na Chudakovovi.

Toho večera jsme byli přesvědčeni, že to nejhorší máme za sebou: front přestál letní nezdary a to bylo hlavní.

Uplynulo několik dní. Nastal říjen. Moje divize měla v té době sedm pluků – pět stíhacích a dva bombardovací. Nejméně tři z nich byly pluky jenom podle jména: měly všehovšudy šest až osm strojů. Přesto si však uchovávaly bojeschopnost.

Odstartoval jsem z polního letiště Tomkino, kde byl rozmístěn jeden z našich bombardovacích pluků, do Dvojovky. Když jsem nabral výšku, zpozoroval jsem jeden Henschel 126. Němec letěl nad silnicí Juchnov – Medyň, směrem na Juchnov. Zdálo se mi to divné, protože v tom prostoru měla být podle mých údajů naše vojska a ani německé průzkumné letouny se tam předtím neodvažovaly. Vyrazil jsem tedy za Němcem a najednou jsem zahlédl, že silnice je doslova ucpána tanky a automobily. Počínání Němce, který drze kroužil v malé výšce nad tanky, mě udivilo – tanky totiž jely pod rudými praporky. Nejdřív jsem si řekl, že tankisté asi neznají siluetu německých henschelů, a proto na něj nestřílejí. Kdyby si uvědomili, že jsou objeveni, určitě by se pokusili ho sestřelit. Už jsem ho doháněl, neměl kam uniknout. A tankisté se vysunovali z otvorů, zvedali hlavy k nebi a mávali rukama. Bylo mi jasné, že mou šestnáctku vidí. Přešel jsem náhle do střemhlavého letu, Hs 126 chtěl přede mnou uhnout, ale už to nestačil: vpálil jsem do něj několik dávek.

Znepokojovala mě však tanková kolona. Od začátku války jsem takovou mohutnou kolonu s rudými praporky neviděl. Brzy se však všechno vysvětlilo. Sotva henschel dopadl do lesa při silnici, zahájily po mně tanky zběsilou palbu. Zmaten jsem se snesl přímo nad kolonu, a co jsem neviděl? Na rudých praporcích jsem zřetelně rozeznal černé hákové kříže!

To jsem nevěděl, že fašisté mají také červené praporky. Ale proč se mi zdál ten dlouhatánský proud hned od začátku podivný? Teprve později jsem si uvědomil, v čem to bylo: kanony tanků byly obráceny na východ.

Bylo to v prvních říjnových dnech, kdy nepřítel prolomil frontu.

Všechny pluky 43. letecké divize sváděly pak rozhořčené boje s masami německých letounů. Uvedu některé z nich, jak je zaznamenala bojová hlášení.

Pět stíhačů majora Akulina – přesná polovina 33. pluku – při doprovodu bombardérů narazilo na skupinu messerschmittů a pustilo se s nimi do křížku. Letci Baranov, Jachnov, Pereskokov, Kostin a Sinělščikov sestřelili dva Me 110. Velitel pluku Akulin sundal nad Dvojovkou jeden nepřátelský letoun.

Tři osádky 263. stíhacího pluku vracející se po zteči pozemních cílů na svou základnu se střetli s velkou skupinou junkersů chráněnou messerschmitty. Velitel kapitán Golubničij zavelel roji ke zteči a brzo nato sestřelil Me 110. Dalšího „mezka“ dostal poručík Prilepskij. Roj se vrátil na letiště bez jediné ztráty.

Nad Jarcevem svádělo boj s dvanácti messerschmitty pět letců 236. stíhacího pluku, kterému velel major Antoněc. V tomto boji sestřelili naši letci dva hitlerovské stroje – jeden messer sundal velitel roje Švarev, druhý dostali společně.

V prostoru Izděškovo se utkal se sedmičkou messerschmittů letec 32. stíhacího pluku Fadějev. Zvítězil na stařičkém I-16 a podařilo se mu sestřelit jeden Me 110.

V jiném prostoru podstoupil těžký boj s jedenácti messerschmitty velitel 32. pluku major Žukov v čele jednoho roje. Našim letcům se podařilo i v tomto boji dosáhnout vítězství, přičemž sestřelili jeden nepřátelský letoun.

Válka však teprve začínala.

MĚNÍME ZÁKLADNU

Začátkem října dostala divize rozkaz přemístit se na letiště v prostoru Gžatska a Možajska.

Fronta byla v pohybu, o tom nebylo sporu, ale bylo těžké zjistit, jak pohyb probíhá. Tak to bývá vždycky, když nepřítel frontu prolomí a rozměry průlomu nejsou známy.

Velitel 32. stíhacího pluku major Žukov vyslal na průzkum různými směry několik zbylých stíhaček. Letci se vraceli s málo potěšujícími zprávami. Nepřátelská vojska postupovala po varšavské silnici a dosáhla Cholmu-Žirkovského. To znamenalo, že polní letiště Bogdanovščina obešli Němci ze severu a pluk se už nachází v týlu nepřítele.

Žukov vzlétl na průzkum sám. Všecky nejhorší předpoklady se potvrdily. Na silnici v lese objevil nepřátelské jezdectvo. Se svou dvojkou na ně několikrát nalétl a pokropil je palbou. Dva dny předtím objevil shluk benzínových cisteren a vypálil na ně z kanonu.

Bouchlo to tak, že Žukov málem sám uhořel. Teď však hrozilo vážné nebezpečí, že tanky vtrhnou každým okamžikem na letiště. Brzy nato se pluk připravil k přesunu.

Téhož dne vzletěl major Akulin, aby prověřil jihovýchodní směr, a dvacet kilometrů od Dvojovky objevil nepřátelský tankový proud – asi čtyřicet tanků. V pluku zbývalo už jenom osm nepoškozených strojů. Akulin se vrátil a vzlétl v jejich čele na zteč nepřítele. Po útoku na nepřátelskou kolonu se Grigorij Mandur jen taktak dotáhl na letiště – v trupu jeho stíhačky zela obrovská díra.

Nesměli jsme otálet ani chvilku. Rychle jsme natankovali a odstartovali – nepřítel byl několik kilometrů od letiště.

Podle předběžných plánů měl být naší další základnou Gžatsk. Upřímně řečeno, když se tento plán schvaloval, nikdo, ani štáb naší divize, ani štáb letectva frontu, vážně nepředpokládal, že budeme muset gžatské letiště použít. Avšak po německém průlomu u Vjazmy začátkem října se situace na západním směru pronikavě zhoršila.

Nepřátelské předsunuté oddíly postupovaly rychle na Gžatsk. Z údajů leteckého průzkumu jsem byl dostatečně obeznámen se situací. Když se všecko překotně mění, když jsou narušeny komunikace, nefunguje spolehlivě spojení a je ztíženo velení vojskům, mají zpravidla nejpřesnější a nejúplnější informace letci. Proto nebyla náhoda, že v prvních měsících války se na letecké štáby snažily napojit štáby velkých vševojskových svazků. Velitelé sborů, armád a dokonce i frontů dostávali tak pohotově nejzevrubnější informace. Věděl jsem, že letiště v Gžatsku není vhodné pro bojovou činnost – nebylo tam dost skladů, potřebných zabezpečovacích služeb a neměli jsme ani záruku, že letiště zůstane v našich rukou. A nechat pluky přistát na mrtvém letišti by bylo holé bláznovství. Nařídil jsem proto všem, aby se přesunuli dál na východ – na možajský letištní uzel.

To už bylo moskevské pásmo. Štáb divize se tam vydal o trochu dřív, zatímco pluky operovaly do poslední chvíle z letiště v Dvojovce, přičemž napadaly ze vzduchu nepřátelské tankové kolony u Vjazmy.

Po příletu do Kubinky jsem se vydal na štáb, abych se v nových podmínkách seznámil se situací a s našimi bojovými úkoly. Vešel jsem do budovy štábu a netušil jsem, že to bude nejhorší zážitek v celém mém vojenském životě.

V oněch kritických dnech neměl hlavní stan dostatek informací o následcích průlomu u Vjazmy. Z Moskvy tehdy odjeli k vojskům vysocí vojenští činitelé vybavení velkými pravomocemi a direktivními pokyny stabilizovat situaci, zorganizovat velení a spojení, prostě skoncovat s neorganizovaností a zmatkem. Z celkového hlediska byla tato opatření odůvodněna velmi složitou situací na přístupech k Moskvě a reálným nebezpečím, které po nepřátelském průlomu hrozilo hlavnímu městu. Avšak mezi vysokými vojenskými hodnostáři, kterým tehdy byla dána prakticky neomezená práva, se bohužel vyskytovali i lidé krátkozrací, kteří ihned sahali k nejkrutějším opatřením. S jedním takovým, který přijel z Moskvy, aby udělal pořádek v letectvu, jsem se srazil v Kubince.

Podal jsem mu podrobnou zprávu, co se dělo u Vjazmy, o bojové činnosti 43. divize v posledních dnech, o operační situaci, která se měnila doslova z hodiny na hodinu, o organizovaném přesunu pluků. Čekal jsem, že po mém hlášení bude následovat promyšlený rozbor situace a stanovení bojových úkolů. Místo toho na mě generál vybafl:

„Proč jste nesplnil úkol a nepřistál v Gžatsku?“

Pocítil jsem, že věc nabírá nečekaný obrat. Generál nevzal na vědomí nic z toho, co jsem říkal, a obvinil mě – ze zbabělosti. Něco takového mi bylo v mém životě řečeno poprvé, a taky naposled. Pochopil jsem, že nějak se hájit nemá smysl.

Oknem za generálovými zády bylo vidět letištní plochu. Mezi bojovými letouny tam stál cvičný I-16 se dvěma kabinami – pro pilota a instruktora – říkali jsme mu spárka.

Instinktivně jsem se rozhodl pro řešení, které bylo, jak si teď uvědomuji, za této situace jedině možné: obrátil jsem se na náčelníka zvláštního oddělení divize majora Birjukova a navrhl mu, aby se mnou ihned odletěl do Gžatska. Dodnes vzpomínám na toho člověka s vděčností. Nebyl povinen takový návrh přijmout, mohl klidně odmítnout a nikdo by neměl právo mu něco vyčítat. Byl to však odvážný člověk. Vzlétli jsme na úplně neozbrojeném letadle, přestože jsme mohli kdykoli narazit na nepřátelskou stíhačku. Birjukov na to přistoupil jenom proto, aby mi pomohl ze zapeklité situace.

Do Gžatska jsme proklouzli v přízemním letu. Udělal jsem nad letištěm okruh tak nízko, že jsem div nebrkal o vrcholky stromů. Na několika místech jsme viděli požáry a po letištní ploše lezly nepřátelské tanky.

Po návratu podal náčelník zvláštního oddělení hlášení o situaci.

Zavládlo mlčení. Potom generál broukl, aniž se na mě podíval:

„Můžete jít.“

Co ta slova znamenala, jsem se dověděl druhý den – už na kádrové správě letectva.

Z Moskvy mě poslali velet letecké škole v Ulan-Ude; později, začátkem dvaačtyřicátého roku, jsem se stal náčelníkem leteckého učiliště a velitelem posádky ve Střední Asii. Práce bylo dost i tam: v průběhu dvaačtyřicátého roku jsem formoval letecké pluky, které přímo ze školy odcházely na frontu.

S oním generálem jsem se už služebně nikdy nesetkal. Možná proto, že ve svém vysokém postavení nesetrval dlouho: brzy po našem střetu byl přeložen na skromnější funkci.

Setkal jsem se s ním však zcela neočekávaně několik let po válce – v sanatoriu. Procházel se parkem a rozprávěl rozšafně s mladými důstojníky. Zaslechl jsem, jak jim vykládá, že v té nejkritičtější době, když Němci stáli před branami hlavního města, bylo nutno jednat rychle a energicky. Přitom prý někdy nebyl čas zabývat se detaily, a tak se občas rozhodlo i chybně. Což se stalo i jemu. Otočil pohled směrem ke mně a dodal: „Tadyhle Zacharov, ten se na to určitě pamatuje.“

Asi se mi tak po letech pokusil tímhle zvláštním způsobem omluvit.

NEBE PATŘÍ NÁM

ZNOVU NA FRONTĚ

Koncem dvaačtyřicátého roku jsem byl povolán z dalekého týlového města na poradu do Moskvy. V té době se už některé z pluků, které byly postaveny za mé účasti, osvědčily v bojích. Práce bylo stále nad hlavu, ale já jsem se přesto celé ty dlouhé měsíce necítil ve své kůži a podnikal jsem všecko možné, abych se dostal k bojující armádě.

Osud tomu chtěl, že jsem se znovu setkal s Chuďakovem.

Nepamatuji se, proč byl tehdy povolán z fronty do Moskvy, ale nečekaně jsme na sebe narazili. Měli jsme oba ze setkání obrovskou radost. Vyšetřili jsme pro sebe hodinku volného času a od srdce jsme si popovídali. Až později jsem si všiml jedné příznačné věci: když se sejdou dva bývalí válečníci, vzpomínají vždycky především na léto jedenačtyřicátého, na ty první měsíce války, i když později zažili třeba daleko závažnější události. Ale těch, kteří na tu dobu mohou vzpomínat, se konce války dožilo málo.

Chuďakov mi vyprávěl, jak bojovala u Moskvy 43. letecká divize, a já jsem ho samozřejmě nemohl poslouchat bez vzrušení. Dověděl jsem se od něj, že divize byla po skončení bitvy u Moskvy stažena k reorganizaci a po ní dostala jiné číslo. Divize s číslem 43 v letectvu už neexistovala.

„Měls, chlapče, smůlu,“ poznamenal Chuďakov a pokýval hlavou. „Ale tenkrát se opravdu nedalo nic dělat…“

Připomněl jsem si znovu všechny podrobnosti neblahého incidentu a řekl jsem si, že Chuďakov má pravdu: co se dalo tehdy dělat?

„A co se dá dělat teď?“ zeptal jsem se ho.

„Jsi bojový velitel, tvé místo je na frontě,“ pevně odpověděl můj starý kamarád.

Mlčel jsem. Už dávno jsem vyčerpal všechny své možnosti. Na všecky mé žádosti poslat mě k bojující armádě jsem dostával vyhýbavé odpovědi, neboje prostě ignorovali.

V nastalé pauze se mě Chudakov zeptal:

„Vzal bys divizi?“

Pohlédl jsem mu do očí. Někdy mívá člověk najednou dojem, že už určitou situaci kdysi zažil, že se naprosto přesně opakuje a jde jenom o to vzpomenout si kdy a za jakých okolností. Obvykle vzpomíná marně – prostě to bylo. Já jsem však vzpomínat nemusel. Neuteklo totiž příliš mnoho času od doby, co jsem seděl v pracovně Pavla Ryčagova, náčelníka hlavní správy vojenského letectva, poklidně si s ním povídal, když jsem najednou uslyšel: „Divizi bys vzal?“ A hned za tím: „Doslechl jsem se, že ti tvá vysoká funkce leze krkem. Ale hlášení ses naučil čmárat perfektně.“

Koncem roku dvaačtyřicátého jsem už s Ryčagovem rozmlouvat nemohl. Mohl jsem jen vzpomínat na nepříliš vzdálenou dobu před válkou a jedenačtyřicátý rok, který oddělil ten čas jako mávnutím meče a odsunul ho do nesmírné dálky. Díval jsem se Chuďakovovi do očí a on čekal. Přikývl jsem. Samozřejmě že vezmu! O čem se tu bavit?

Chuďakov byl ve dvaačtyřicátém roce velitelem 1. letecké armády. V této armádě se formovala nová stíhací divize a Chuďakov chtěl, aby dostala číslo 43.

„Nepovedlo se to – teď obyčejně dávají dvoumístná čísla gardovým divizím,“ vysvětlil mi. „Vůbec se hodně věcí změnilo.“

„A jaké číslo jí dali?“ zeptal jsem se mechanicky.

„Třistatřetí stíhací,“ odpověděl velitel armády.

Dorazil jsem na frontu k 1. letecké armádě začátkem třiačtyřicátého roku. Štáb 303. divize byl tehdy v Kalužské oblasti, ve starobylém ruském městečku, které se vepsalo do dějin Ruska svým hrdinským odporem proti kočovnickým hordám. Divize se skládala z pluků, které už měly solidní bojové zkušenosti. Byl to 18. gardový stíhací pluk, 20., později 139. gardový stíhací pluk, 523. stíhací pluk a 168. stíhací pluk. 523. pluk létal na lavočkinech, všechny ostatní na jacích.

Divize byla velmi silná. To vyplývalo i z jejího postavení v 1. letecké armádě, z jejího složení i z počtu bojových osádek. Měla zpravidla pět pluků, z nichž tři byly gardové, a celkový počet letounů přesahoval číslo 160. To bylo víc než u některých leteckých sborů složených ze dvou divizí – ty mívaly někdy jenom 120-140 bojových strojů.

Po prvním seznámení s důstojníky štábu jsem si řekl, že mám štěstí. Můj zástupce plukovník K. Orlov byl mimořádně činorodý a fundovaný odborník. Později se stal velitelem divize. Náčelník štábu plukovník P. Aristov pracoval stejně neúnavně a vyrovnaně. Rychle postihoval vnitřní dynamiku plánovaných operací, chápal skrytou logiku průběhu událostí a uměl to všechno vtělit do strohých štábních dokumentů. Štáb pracoval rovnoměrně, nedocházelo v něm ke křečovitému zadýchávání, které způsobuje dlouhodobé přepínání sil, ale ani k ochabování, výpadkům a poklesům pracovní výkonnosti. Náčelník štábu spolu s mým zástupcem plukovníkem Orlovem vykonali při organizování divize velmi mnoho práce. Její formování probíhalo ve frontových podmínkách, takže se zúčastnila bojů, dalo by se říci, už v procesu svého zrodu.

Jestliže náčelník štábu byl vždy krajně disciplinovaný, věcný a přísný, náčelník politického oddělení mé nové divize plukovník Bogdanov byl jeho pravý opak. Byl politickým pracovníkem nejen profesí, ale celou povahou. Zájem o vnitřní, duchovní život člověka mu byl vrozený. Přitom mu vůbec nezáleželo na vlastním prospěchu. Byl prostý, starostlivý, pozorný a důvěřivý k lidem, za jejichž osudy se považoval plně odpovědný. Citlivě přistupoval k velice složitým aspektům lidských vztahů, neboť si uvědomoval, že tvrdošíjným prosazováním nejlepších úmyslů nemusíme vůbec dosáhnout výsledků, o které nám jde. Plukovník Bogdanov a jeho zástupce major Grigorenko mě zpravidla informovali ústně o všem, co je znepokojovalo, a společně jsme pak věc řešili.

Výraznou osobností byl i inženýr naší divize B. B. Tolstych.

Mnoho pilotů tradičně spojuje osobní přátelství a sympatie s techniky a mechaniky. Ale ať mechanici pracují na zemi sebelépe a sebeobětavěji, s nepřátelskými střelami se setkávají jenom letci. Proto se v některých útvarech divize dívali piloti na inženýrskou službu jako na službu pomocnou. Tolstych jako zástupce velitele divize učinil mnoho pro to, aby autorita letecké inženýrské služby vzrostla. Přispívala k tomu jeho vlastní autorita u pluků, ale ještě více okolnost, že pod jeho vedením dosáhla inženýrská služba v divizi velmi výrazných úspěchů.

Inženýři pluků – Něstěrov v 18. gardovém pluku, Kosickij v 139. gardovém pluku, Ščerbatenko v 523. pluku – byli nejen výkonnými orgány a pomocníky inženýra divize, ale spoluautory v řešení mnoha technických problémů.

Na frontu přicházely ve velkém množství nové sériově vyráběné stroje. Zdokonalovaly se letecké motory. Úkoly frontové inženýrské služby byly proto čím dál složitější: bylo nutno nejen provádět odbornou údržbu strojového parku, ale také hledat skryté technické rezervy. Úsilí o využití všech rezerv ve strojích se rozvíjelo zejména po příchodu Ivana Anurejeva ve funkci zástupce hlavního inženýra letecké armády. Inženýři a mechanici vynaložili hodně sil na dolaďování nových motorů, protože v továrnách je nedokázali vždycky dotáhnout na nejvyšší výkon.

Zkušenými mistry ve svém oboru byli náčelník spojení divize major Gorčakov a jeho zástupce kapitán Levitin, náčelník operačního oddělení plukovník Barmatunov a jeho zástupce podplukovník Iljevskij.

Přesná práce štábu mi umožňovala trávit více času u pluků. Když jsem poznal Aristova a Barmatunova blíže, došel jsem k závěru, že se na ně mohu spolehnout jako na odborníky a že se tedy mohu plně věnovat velitelské a letové přípravě.

303. stíhací divize zahájila bojovou činnost 22. února 1943. Útvary 16. armády zahájily útok na žizderském směru a pokračovaly v něm až do poloviny března. Naše divize chránila vojska, doprovázela bombardéry a bitevní letouny, ničila nepřátelské letectvo a provázela průzkum ve prospěch útočících vojsk.

Na frontových mapách se začal zřetelně rýsovat brjanský výběžek. Nepřítelem obsazený Brjansk a přilehlé území připomínaly svým tvarem klín vražený do linie fronty severozápadně od Orla. Nepřítel zde shromažďoval síly a připravoval se k letním bojům. Na brjanských letištích soustředili Němci velké množství letounů a jejich letectvo operovalo nejen v přífrontovém pásmu, ale pokoušelo se podnikat nálety i na objekty v týlu.

V nepřátelském letectvu se objevila stíhačka Focke-Wulf 190. Měla vzduchem chlazený motor, což ji činilo méně zranitelnou. Kromě toho byla dobře vyzbrojena a byla rychlejší než Me 109. Byla poněkud těžší a méně ovladatelná než messerschmitt, ale dokud jsme s ní neměli zkušenosti, bylo nutno si na ni dávat pozor. Pořádali jsme v plucích besedy a konference, na nichž se probíraly její letové vlastnosti, ale reálné poznatky jsme mohli získat jenom v bojích.

Na jaře třiačtyřicátého roku prováděli Němci intenzívní letecký průzkum našeho předního okraje i hlubokého týlu. Ve velké výšce létaly nad námi Ju 88 vybavené pro průzkumné lety, nad předním okrajem nepřetržitě visely focke-wulfy 189. Poněvadž měly dvojité trupy, říkali jim naši vojáci „rámy“.

Hrozně rámy nenáviděli – víc než kterékoli jiné letadlo. Když visel rám nad zákopy, nebylo se kam schovat před přesnou palbou jeho dělostřelectva. Od velitelů pozemních jednotek jsme neslyšeli nic jiného než: „Sundejte ten rám!“

Sestřelit jej však nebylo jednoduché. Pro zkušeného stíhače bylo někdy snadnější sestřelit v otevřeném boji nepřátelskou stíhačku než rám. Rámy visely obyčejně nad linií fronty, nesnažily se proniknout dál nad naše území, ale za těch pár minut, které stíhač potřeboval, aby se dostal do označeného prostoru, stačil rám zmizet. Focke-Wulf 189 měl slušnou výzbroj, mohl odrazit jednu dvě zteče stíhačky, a co hlavně – při daleko menší rychlosti, než měla stíhačka, oplýval rám takovými aerodynamickými vlastnostmi, které mu umožňovaly provádět skoro nepředstavitelné obraty. Jakmile rám zpozoroval útočící stíhačku, jako by se propadl a prchal klouzavým letem. Stíhačka, která měla větší rychlost, po něm ten manévr opakovat nemohla. Proto když se při první zteči dávka minula cílem, nedostávalo se obvykle na novu zteč ani času, ani výšky: rám nám doslova uklouzl. K tomu všemu se tento letoun, na který máme všichni nedobrou vzpomínku, ukázal jako vzácně odolný.

Lámali jsme si hlavy, jak se s rámy vypořádat. Přitom se tyto focke-wulfy na jaře třiačtyřicátého roku staly ještě drzejší. Neustálé telefonáty ze štábů pozemních útvarů se stížnostmi na činnost focke-wulfů, řídících palbu německého dělostřelectva, mě jako velitele stíhací divize rozčilovaly a neskrýval jsem podráždění, když jsem kvůli nim stíral velitele pluků.

Po jednom takovém telefonátu, který mě zvlášť dopálil, jsem všeho nechal, zavolal jsem velitele 18. gardového pluku, velitele a letovoda 523. stíhacího pluku a nařídil jsem jim, aby se okamžitě připravili k vzletu. Podle došlých údajů dva focke-wulfy řídily nad postaveními našich vojsk palbu dělostřelectva. Když jsem stanovil úkol, neudržel jsem se a vyjel na letce:

„Když nedokážete sami udělat pořádek nad předním okrajem, musíme začít od abecedy.“

To se jich samozřejmě muselo dotknout, vždyť to byly tři nejlepší letci divize. Vzlétli jsme ve čtyřce – tři lavočkiny a jeden jak – a vedl jsem roj trochu stranou. Přeletěli jsme linii fronty. Nad územím nepřítele jsme se rozvinuli, a abychom odřízli rámu cestu zpátky, rozdělili jsme se na dvě dvojice. Já jsem měl se svým číslem rám napadnout a druhá dvojice ho měla uvítat zdola, až se pokusí uniknout svým známým způsobem. V označeném prostoru však už jeden focke-wulf chyběl – vyplašila ho skupina jaků vracející se z hlídkového letu. Druhý rám jsme však dopadli a já jsem ho zasáhl. Němci se přesto pokoušeli uniknout přes čáru fronty. Druhá dvojice jim však odřízla palbou cestu a oni ve snaze zachránit se zaletěli nad naše území. Později jsme se dověděli, že spadli do lesa.

Nebylo to pochopitelně stoprocentní vítězství, ale svého jsme dosáhli: když se velitelé vrátili ke svým plukům, pustili se do řešení problému dělostřeleckých pozorovacích letounů velmi energicky. Letci 18. gardového stíhacího pluku vybudovali těsně za předním okrajem pomocné letiště – zamaskovali plochu vhodnou pro vzlet i přistání a umístili tam dva zkušené stíhače Sokolova a Archipova. Jejich úkolem bylo nečekaně napadat německé průzkumné letouny. Oba letci působili po několik dní samostatně a za tu dobu sestřelili před očima pěšáků čtyři Fw 189.

Zatímco Sokolov a Archipov operovali z pomocného letiště, další příslušník jejich pluku Nikolaj Pinčuk dopadl ve výši osm tisíc metrů dálkový průzkumný letoun Ju 88 a sestřelil ho. A den dva nato sestřelil Pinčuk ve dvojici s Vladimírem Balandinem rám. Osádka průzkumníku – tři lidé – vyskočila na padácích a byla zajata. Zbytky sestřeleného rámu jsme dopravili na letiště, aby si zájemci mohli stroj prohlédnout podrobněji. Byl sice všelijak pokroucený, ale k obeznámení to stačilo. Kdosi na trup načmáral: „Tuto rakev sestřelili Kolja a Voloďa!“ a připsal datum. Nikolaj Pinčuk a Vladimír Balandin se později stali hrdiny Sovětského svazu.

Když Němci ztratili v několika dnech asi deset těchto speciálních průzkumných letounů, poněkud se stáhli a nějaký čas se vůbec neodvažovali nad náš úsek fronty. Stížnosti ze štábů pozemních útvarů ustaly. Začaly chodit fonogramy děkovné.

Osmnáctý gardový stíhací pluk byl jedním z nejlepších nejen v naší divizi, ale snad v celé letecké armádě. Bojoval hned od jedenačtyřicátého roku, měl značné ztráty, takže v třiačtyřicátém roce v něm z původního stavu zůstali už jen dva nebo tři piloti. Mladí stíhači museli nabírat bojové zkušenosti stejně těžce jako v jiných plucích, ale na úrovni bojeschopnosti kolektivu jako celku se to neprojevilo.

Když byl pluk včleněn do 303. stíhací divize, stal se jeho velitelem – teprve třetím od začátku války – major A. J. Golubov, pozdější generálmajor, hrdina Sovětského svazu. Byl to vynikající letec a vzdělaný velitel. Plně sdílel s příslušníky svého pluku všechny strasti frontového života, hájil piloty tělem i duší, byl prostý a společenský, ale občas trochu příkrý. Nerad bojoval bez rozmyslu, proto jako velitel pluku zkoumal důkladně všecky taktické způsoby, včetně těch, které používal nepřítel. Létal hodně, vodil své piloty do jakýchkoli akcí.

Mezi letci 18. pluku byla řada opravdových es: Semjon Sibirin, Ivan Zamorin, Vladimír Zapaskin, Vasilij Serjogin. O jednom z nich musím povědět trochu víc.

Pětadvacetiletý nadporučík Ivan Zamorin je jedním z mála veteránů, který začal sloužit u pluku už před válkou. Pamatuji se, že na jaře třiačtyřicátého roku nebyl ještě zcela vyléčený ze zranění – na jeho obličeji byly dosud vidět stopy po popáleninách, ožehlé ruce si musel před každým letem znovu ovazovat.

V té době bylo při divizi zřízeno výcvikové středisko, které se nejen vyrovnalo podobným střediskům v zápolí, ale v některých směrech je podle mého názoru i předčilo. Za prvé v něm jako instruktoři pracovali s mladými piloty zkušení bojoví letci, za druhé nebylo možné pominout ani skutečnost, že středisko bylo blízko fronty a nikdo nemohl předem vyloučit možnost, že cvičný boj skončí bojem skutečným. I to se stávalo.

Jedním z učitelů mladých pilotů byl právě Ivan Zamorin. Když se po několika zkušebních letech přesvědčil, že nováček si počíná správně, zcela záměrně smazával psychologickou hranici mezi cvičným a bojovým letem. Létal s nováčky z cvičného pásma k čáře fronty, aby si zvykali na terén, nad kterým budou brzy svádět vzdušné boje s nepřítelem. Zamorin sám se účastnil pravidelně bojových akcí a u pluku si na to tak zvykli, že si dokonce přestali všímat jeho obvázaných rukou. Jenom plukovní lékař vrtěl odmítavě hlavou, když mu převazoval popálené ruce.

Chtěl bych předeslat, že Ivan Zamorin sestřelil sám ve vzdušných bojích kolem dvaceti nepřátelských letounů. Avšak pokud šlo o vedení osobního účtu sestřelů, byl krajně úzkostlivý: za sestřelené považoval jenom ty letouny, které viděl spadnout na vlastní oči a jejichž místo dopadu mohl přesně ukázat na mapě. V boji ovšem nebylo možné ohlížet se za každým sestřeleným letadlem a někteří piloti považovali takové puntičkářství za přehnané. Ivan se však pevně držel své zásady. Je příznačné, že Ivan Zamorin, i když nás osud rozvál do všech koutů naší vlasti, zůstal živou historií 18. gardového pluku i jeho svědomím a uchoval si svou nespornou autoritu mezi zestárlými bojovými kamarády.

Přibližně v polovině března jsem přímo ve vzduchu uslyšel ve svých sluchátkách rádiovou výzvu:

„Orel! Orel! Zde Orel-nula! Volá vás hospodář!“

Okamžitě jsem odpověděl:

„Orel-nula! Zde Orel, slyším vás dobře…“

Orel-nula byl volací znak náčelníka štábu 303. letecké divize Pavla Aristova. Dohodli jsme si velmi jednoduchý kód, který jsme znali jenom my dva. Velitel naší armády neviděl rád, když příslušníci velitelského sboru divizí létali do akcí. O každém takovém vzletu jsme ho museli informovat. Právě pro tyhlety případy, kdy jsem vzlétal z vlastní iniciativy, jsme měli s náčelníkem štábu připravený kód, kterým mě mohl kdykoli okamžitě zavolat. Prostě když se v éteru ozval tajemný Orel-nula, který se do nebe nikdy nevznesl a byl orlem veskrze pozemským, věděl jsem, že je to můj starostlivý Pavel Jakovlevič a že mě nevolá bezdůvodně – buď se mnou chce neodkladně mluvit štáb armády, nebo divizi přepadla vrchnost, nebo se něco semlelo – v každém případě se mám někam dostavit.

Teď se po mně sháněl hospodář, to znamená, že mě potřebuje Chuďakov. Za několik minut už stála moje stíhačka kousek od štábu armády. Chuďakov mě uvítal slovy:

„Připrav se na přijetí Francouzů.“

‚Právě teď!‘ byla první moje myšlenka. ‚Teď je zrovna nejvhodnější doba na přijímání zahraniční delegace! Práce nad hlavu, letiště jedno bahno, počasí pod psa – létá se omezeně.‘ Živě jsem si představil, jak hosté šlapou bláto a spokojují se rozhovory. Kdyby nás navštívili trochu později – dejme tomu v květnu – odnesli by si jinačí dojem. Dokonce mě napadlo, že by bylo lépe poslat delegaci k bombardérům nebo vůbec k nějakému pozemnímu útvaru. Co jim můžu ukázat? Kdo ví, jestli se vůbec mezi nimi najde člověk, který se vyzná v leteckých záležitostech. To všechno jsem vychrlil na velitele.

Chuďakov se rozesmál:

„S tím si nedělej starosti, vyznají se…“

Tak jsem se poprvé dověděl o existenci letky Normandie. Do té doby u nás nikdo neslyšel, že se na jednom týlovém letišti učí létat na našich jacích skupina francouzských pilotů.

Přesto jsem namítl, že vzhledem k špatnému stavu letišť bude pro mě dost obtížné Normandii přijmout. Vyložil jsem veliteli podrobně situaci a ten se pak rozhodl podřídit Francouze operačně na nějakou dobu veliteli 204. bombardovací divize plukovníku S. P. Andrejevovi. Smysl rozhodnutí byl v tom, že letiště bombardovací divize byla v lepším stavu, divize sama byla dál od čáry fronty a francouzským letcům prospěje, když projdou jakýmsi obdobím adaptace: ať se seznámí s naším frontovým životem, zalétají si nad přífrontovým pásmem a pořádně si prostudují prostor bojové činnosti.

Dne 22. března 1943 přiletěla letka Normandie, složená z 15 pilotů a 42 mechaniků, na letiště Polotňanyj Zavod, kde byly umístěny bombardéry Pe-2.

Do 10. dubna byla Normandie ve složení 204. bombardovací divize. V této době vykonali francouzští piloti své první bojové lety, dosáhli prvních vítězství, utrpěli první ztráty. Velmi brzy se však projevily očividné nevýhody společného rozmístění stíhačů a bombardérů. Stíhači Normandie byli příliš daleko od linie fronty, a tak se stávalo, že francouzským letcům chybělo palivo na zpáteční let a byli nuceni nouzově přistávat. Kromě toho byla ztížena komunikace letců Normandie s letci jiných stíhacích útvarů, a tím bylo znesnadněno i předávání našich zkušeností francouzským kolegům. Když to všechno Chuďakov zvážil, znova si mě zavolal na štáb a rezolutně mi nařídil, abych divizi převzal.

Tak se v dubnu 1943 stala letka Normandie součástí 303. stíhací divize. 16. dubna přistála na polním letišti Vasiljevskoje, kde byl domovem 20. stíhací pluk. Volba padla na Vasiljevskoje proto, že leželo severněji než ostatní a půda tam byla v dubnu ještě jakžtakž pevná.

K 303. divizi přišla Normandie s 11 piloty. A třebaže v létě třiačtyřicátého roku po určitém doplnění dostala statut pluku, nebylo Francouzů na frontě mnoho. Teprve za rok – v létě čtyřiačtyřicátého roku – byl pluk doplněn novou velkou skupinou dobrovolníků, takže měl 61 pilotů (55 letounů), což podle válečných norem odpovídalo téměř dvěma stíhacím plukům. Vzpomínám si, že se koncem roku 1944 uvažovalo o vytvoření samostatné francouzské stíhací divize. Zvažoval se dokonce už i její název. Myslím, že si všichni přáli „Paříž“, ale už se to nestihlo. Už to nebylo ani potřeba: konec války byl v dohledu, blížilo se její vítězné ukončení.

Naši stíhači uvítali hrstku odvážných synů Francie, jak se patří vítat kamarády ve zbrani. Toto přátelství, utužené v bojích, přineslo spoustu příkladů toho, jak si vojáci různých národností pomáhali navzájem ve společném zápase za uskutečnění ušlechtilého cíle.

Francouzští piloti žili a bojovali ve stejných podmínkách a se stejnými právy jako naši. Zpočátku jim bylo pravděpodobně trochu hůř. Z vlastní zkušenosti vím, že bojovat daleko od vlasti je vždycky těžší. Kromě toho tu byly i jiné rozdíly, jejichž podstatu bylo třeba hledat v odlišném pohledu na soudobou válku a v umění bojovat podle nejnovějších pravidel boje. Přestože Francouzi byli stateční bojovníci a měli výborný výcvik, museli se ještě lecčemu učit. Toto učení nebylo snadné a poměrně draze za ně platili. Viděl jsem, jakou námahu – zvlášť v létě třiačtyřicátého roku – dalo francouzským pilotům získat drsné válečné zkušenosti, ale jako velitel jsem jim nic neulehčoval, a ani nemohl ulehčovat.

Jednou – bylo to nejspíš v květnu nebo na samém začátku června – se skupina Francouzů vrátila z bojové akce, při které chránila pozemní vojska. Velitel skupiny ohlásil, že úkol byl splněn: let proběhl klidně, nepřítel se neukázal. Na zpáteční cestě objevili polní letiště nepřítele. Přitom velitel skupiny sdělil, kolik asi nepřátelských letounů tam je.

Byl jsem náhodou na letišti, když se francouzští piloti vrátili, a tak velitel skupiny podával hlášení mně.

„Když jste objevili nepřátelské letiště a bylo jasné, že nepřítel neočekává útok ze vzduchu, to jste je ani nenapadli?“ zeptal jsem se.

„Ne, pane generále.“

„Takže jste se vrátili s plnými zásobníky?“

„Ano, pane generále…“ odpověděl v rozpacích velitel skupiny Jean Tulasne.

Byl čas k obědu. Ve dnech intenzívní bojové činnosti jsme se ovšem na oběd nebo na snídani příliš neohlíželi, ale jinak je pro bojovníka na frontě doba oběda posvátný čas. Podíval jsem se na majora Tulasna a viděl jsem okamžitě, jak mu je.

„Jste bojoví letci a přijeli jste sem bojovat, že?“

„Ano, pane generále,“ odpověděl Tulasne.

„Okamžitě doplnit palivo a vzlétnout na zteč!“ nařídil jsem.

Za několik minut byla skupina ve vzduchu.

Vrátili se celí rozjaření a rozpálení. Když líčili podrobnosti náletu, rozháněli se rukama, smáli se, ukazovali, jak hořely nepřátelské stroje a jak vybuchovaly nádrže (zřejmě sklady benzínu nebo cisterny). Měli radost, že se jim tak podařilo splnit rozkaz. Z tohoto letu se nevrátil pilot Mahé. Byl zasažen palbou protiletadlové obrany a nouzově přistál na nepřátelském území.

Válka francouzské letce vůbec nešetřila. Z původního stavu letky Normandie přežili pouze tři: hrdina Sovětského svazu Marcel Albert, hrdina Sovětského svazu Rolland de la Poype a nynější generálmajor francouzského letectva Joseph Risso.

V létě 1943 prošla Normandie tvrdou školou. Když později Marcel Albert vzpomínal na boje s fašisty nad Francií ve čtyřicátém roce, řekl: „Kdybychom byli bojovali tak organizovaně jako později v ‚Normandii‘, byli bychom se mohli bít s luftwaffe úspěšně. Vzlétali jsme proti ní jednou denně, a bylo potřeba vzlétat pětkrát.“

Mnoho let po válce jsem se ve Francii zúčastnil televizního pořadu o historii pluku Normandie-Němen. Pořad trval skoro čtyři hodiny a sledovala ho celá Francie. Nejdřív promítali film „Normandie-Němen“, potom zůstali na obrazovce veteráni pluku a začala jakási tisková konference: diváci ze všech koutů Francie mohli zatelefonovat do studia a zeptat se kteréhokoli účastníka besedy na to, co ho zajímalo. Televizní tisková konference se konala v roce 1968, a co se mi z ní nejtrvaleji vrylo do paměti, bylo překvapivé poznání, že málokdo ve Francii vůbec věděl, že pluk Normandie-Němen existoval.

Druhý den přinesly zprávu o vysílání všechny francouzské deníky, ale lidé volali do studia dál: Francie objevovala po pětadvaceti letech své hrdiny.

Za čas jsem se dověděl i o veřejném vystoupení bývalého velitele pluku Normandie-Němen Louise Delfina (byl třetím velitelem po Jeanu Tulasnovi a Pierru Pouyadovi). Bylo to v jednom z období, kdy se ve Francii aktivizovaly síly nepřející sblížení Francie se SSSR. Louis Delfino byl tehdy generálporučíkem a zaujímal funkci hlavního inspektora francouzského vojenského letectva. Svůj projev zakončil slovy: „Před svým pobytem v Sovětském svazu jsem smýšlel jako mnozí z vás. Byl jsem tam však, poznal jsem sovětské lidi, sílu jejich zbraní a prožil jsem spolu s nimi boj proti fašismu. A přísahám vám před Bohem, že nikdy nepozvednu zbraň proti Sovětskému svazu. A vyzývám k tomu i vás.“

Svou přísahu dodržel.

Dvacátého šestého května třiačtyřicátého roku byla Normandie doplněna lidmi i letouny. Do té doby letka absolvovala už 15 vzdušných bojů, sestřelila 9 nepřátelských letounů a sama ztratila pět pilotů.

Po doplnění měla letka 14 bojových strojů, počet pilotů se zvýšil na 21. Normandie se přemístila na letiště Kozelsk a po několika dnech – 2. června – na letiště Chatěnki, odkud operovala do konce srpna 1943.

V druhé polovině dubna, v květnu a začátkem června chránili letci Normandie divizní letiště, blokovali nepřátelské letiště v Sešči, doprovázeli bombardéry 204. divize, prováděli hlídkování nad linií fronty a často vzlétali k přepadům nepřátelských průzkumných letounů.

Například 2. května odstartovali proti průzkumníkovi do prostoru Miljatino francouzští piloti Lefèvre a de la Poype, přičemž první z nich nepřátelský stroj sestřelil. 3. května stejná dvojice narazila na dva Me 109 a čtyři Fw 190. Focke-wulfy se držely stranou, zatímco messerschmitty vyrazily na zteč. Stíhačky kolem sebe kroužily a Lefèvre se svým jakem se dostal jednomu messerschmittu za ocas. De la Poype sledoval druhého „mezka“ a nedovolil mu, aby zaútočil na Lefèvra. Ten pak dotáhl souboj do úspěšného konce.

Týž den francouzský roj vedený zástupcem velitele letky kapitánem Littolffem sestřelil německý průzkumný letoun v prostoru Juchnova.

Letka Normandie soustavně zvyšovala své bojové konto.

V průběhu a zejména pak na konci jara třiačtyřicátého roku soustředili Němci na letištích v brjanském výběžku velké množství letectva. Nepočetné skupiny stíhaček a bombardérů, které se občas objevovaly nad naším předním okrajem, neodrážely reálnou sílu nepřítele. Měli jsme zprávy, že nepřítel stahuje do uvedeného prostoru velké letecké svazky, a bylo nám jasné, že za linií fronty probíhají rozsáhlé přípravy k útočným operacím.

Náš vzdušný průzkum pracoval na plné obrátky. Byla zjištěna místa soustřeďování nepřátelských letounů. Na letišti v Sešči, staženém do hloubky brjanského výběžku, bylo rozmístěno půldruhé až dvě stovky bombardérů a stíhaček. Na ostatních letištích a přistávacích plochách, kterých bylo v brjanském výběžku nejméně deset, se rovněž shromažďovaly velké síly. Podle údajů průzkumu stáhli Němci v létě 1943 na brjanský letištní uzel kolem 800 letounů. Na tato letiště provedly údery petljakovy a ily 1. letecké armády. 303. stíhací divize měla v těch dnech za úkol doprovázet úderné skupiny bombardérů a bitevníků.

Několikrát se nám podařilo zasadit nepříteli údery zcela nečekaně. Značnou měrou k tomu přispěla energická činnost letců 18. gardového pluku a pochopitelně pečlivá příprava akcí.

Obyčejně jsme posílali napřed silnou skupinu gardových letců, aby vyčistili vzduch a blokovali letiště. Rozehnat vzdušné hlídky nebylo pro dvanáct až čtrnáct jaků nic těžkého. Blokovat letiště však bylo obtížnější. Na letišti stály desítky stíhaček, které okamžitě vzlétaly, ačkoliv jim hrozilo nebezpečí, že budou sestřeleny přímo nad startovací dráhou, a snažily se nálet odrazit. I za nejdůkladnější blokády bylo možné dosáhnout požadované bezpečnosti jen na několik minut, protože nepřítel žádal okamžitou pomoc ze sousedních letišť. Právě v této době musely petljakovy stihnout svrhnout pumy a ily provést zteč. Na cíl nalétávaly zpravidla dvakrát a pak se obrátily na zpáteční cestu. Naši stíhači, kteří blokovali letiště nebo doprovázeli bombardéry a bitevníky, se pouštěli do zdlouhavých bojů se stíhačkami nepřítele, které spěchaly napadenému letišti na pomoc. A byly to velmi urputné srážky.

Po našich prvních úspěšných úderech na Sešči byl nepřítel opatrnější. Nějaký čas jsme ještě dosahovali dobrých výsledků, protože jsme měnili objekty úderů. Stále častěji přitom hrála důležitou úlohu rychlost rozhodnutí a přesnost akcí. Náš průzkumník často ještě ve vzduchu hlásil rádiem, že na tom nebo onom nepřátelském letišti je třeba na padesát bombardérů a stíhaček. Okamžitě vzlétala skupina bitevníků, k nim se připojily stíhačky a celá skupina překvapivě zaútočila na letiště. Dopřát nepříteli jenom čtvrthodinku by znamenalo odsoudit nálet k nezdaru – Němci by se stačili připravit a rozptýlit letouny na jiná letiště.

Devátého června jsem se vrátil ze štábu letecké armády v mizerné náladě. Odletěl jsem tam hned ráno pro pokyny nového velitele armády M. M. Gromova, který v této funkci vystřídal S. A. Chuďakova (ten byl přeložen na funkci náčelníka štábu letectva). Zároveň se mnou byli k veliteli pozváni velitelé bombardovací a bitevní divize. Na poradě se upřesňovaly podrobnosti připravovaného úderu na hlavní nepřátelská letiště. Museli jsme změnit taktiku: v poslední době jsme operovali menšími skupinami a nepřítel nikdy přesně nevěděl, kde udeříme. To nám umožňovalo dosahovat úspěchu při poměrně nízkých ztrátách. Jestliže jsme na deset až dvanáct zničených nepřátelských letounů ztráceli jeden až dva vlastní, daly se takové ztráty považovat za minimální. Současný úder několika skupinami na několik letišť by ve vzniklé situaci nevyhnutelně vedl k větším ztrátám na naší straně a efekt úderu by byl menší. Němci totiž na začátku června soustředili na svých letištích velké množství stíhaček. Podle údajů našeho vzdušného průzkumu jich měli v prostoru brjanského letištního uzlu už sto padesát až dvě stě. Velitelé, kteří se porady účastnili, to dobře věděli, a proto tak dlouho a důkladně zvažovali detaily připravovaného náletu.

Na divizi mě uvítal náčelník štábu:

„Máte hosta,“ hlásil mi. „Čeká na vás už přes hodinu.“

Byl bych v tom okamžiku čekal kohokoli jiného, jenom ne Romana Karmena.

Od té doby, co jsme se spřátelili ve Španělsku, jsem se s ním setkával za nejroztodivnějších okolností. Tak třeba ke mně vrazil v Nan-čchangu nečekaně uprostřed noci a stejně tak jsem k němu mohl vtrhnout v kteroukoli denní i noční dobu já, když jsem byl služebně v Moskvě. Můj neklidný přítel pořád někam se svou filmovou kamerou spěchal, jezdil, létal a vždycky neomylně věděl, kde musí právě být a co nafilmovat. Pro něj snad neexistovaly vzdálenosti ani hranice. Španělsko, Čína, fronty Velké vlastenecké války, potom Vietnam, Kuba, Chile…

Když Karmen odjížděl začátkem června k 1. letecké armádě, netušil, že se tam setká se mnou. Jakmile se však dověděl, že 303. stíhací divizi velím já, pospíšil si k nám, ačkoliv byl vyslán k bombardérům. Tak jsme se opět setkali – už ve třetí válce!

„To je pro mě dobré znamení,“ pochvaloval si Roman. „Vždycky, když jsme se setkali, se mi všecko dařilo. To bude tím, že jsi dítko Štěstěny.“

„Kampak máš namířeno?“ zajímal jsem se.

„Bombardovat letiště!“

Roman vykládal, jaké jedinečné záběry tady pořídí, vzpomínal na své dávné tvůrčí úspěchy, a já ho poslouchal a neposlouchal – myslel jsem na totéž, o čem mluvil můj dávný přítel kameraman, jenomže s daleko menším nadšením.

Byl jsem totiž přesvědčen, že jsme čas pro překvapivý úder propásli, že naše přípravy už nejsou pro nepřítele žádným tajemstvím. Mělo to několik příčin.

Operace se už několikrát odkládala kvůli zhoršenému počasí. Ve dnech 5., 6., 7. a 8. června jsme byli nuceni provést další průzkum. Přitom byl jeden náš průzkumník sestřelen a druhý zasažen. Poněvadž jsme se zvýšenou měrou zajímali o to, co se děje na německých letištích, udržovali jsme nepřítele v neustálém napětí, a tím jsme mu vlastně napověděli, že připravujeme úder. Podle některých údajů, které jsme měli k dispozici, Němci podstatně zesílili nejen protiletadlovou obranu letišť, ale i – což bylo důležité – radiolokační ochranu. Stáhli k největším letištím radiolokátory, které měly zachytit naše kompaktní letecké skupiny již několik desítek kilometrů před nimi. Podle zpráv průzkumu zesílil nepřítel citelně i hlídkování ve vzduchu. Teď měli němečtí stíhači pod kontrolou nejen blízké, ale i vzdálené přístupy ke svým objektům, takže se dalo čekat, že velká skupina bombardérů a bitevníků se k nim bude probíjet obtížněji. A konečně to hlavní: několik dní předtím lilo jako z konve. Hliněné vzletové a přistávací dráhy, které měly k dispozici naše pluky, byly rozbahněné. Z některých letišť se vůbec vzlétnout nedalo. Prostě řečeno, 303. divize se operace nemohla zúčastnit se všemi svými silami. A to znamenalo, že blokáda nepřátelských letišť nebude úplná a že skupiny přímé ochrany bombardérů a bitevníků nebudou tak silné jako v předešlých operacích. Vyložil jsem ve štábu armády své názory a navrhl jsem provedení úderu odložit na dobu, kdy letiště vyschnou. Pak se bude moci divize operace účastnit svými hlavními silami. Štáb však už, jak jsem pochopil, nemohl termín úderu posunout, a proto mi bylo navrženo působit aspoň omezenými silami. Nálet petljakovů a ilů na brjanské letiště a celý uzel byl stanoven na 10. června. (CAMO, f. 303 iad, op. 524356, d.1)

Nepřítel náš úder skutečně očekával. Naše letouny narazily už na přístupech k letištím na nepřátelské stíhačky. Těch bylo víc než našich, a když se rozpoutal nevyhnutelný vzdušný boj, Němci zasadili další skupiny stíhačů. Tato druhá vlna se vrhla na bombardéry a bitevníky. Petljakovy a ily se však přece jen probily touto clonou a úder provedly, ale za příliš velkou cenu. Už podle toho, co se dělo v éteru, jsem poznal, že naše skupiny se dostaly do složité situace, ale svou jedinou velitelskou zálohu – letku Normandii – jsem stále nenasazoval. Do boje jsem ji poslal až o něco později, aby odřízla nepřátelské stíhačky, které pronásledovaly vracející se ily a petljakovy.

Piloti 18. gardového pluku přistávali s prázdnými nádržemi a vystřílenými zásobníky. Ještě rozpálení bojem vzrušeně vyprávěli, že proti našim bombardérům a bitevníkům vzlétla mračna focke-wulfů a messerschmittů a že nastala taková mela, že nebylo možné petljakovy a ily uhlídat. Těžké Il-2 se od cílů vzdalovaly přízemním letem, doslova se tiskly k zemi. Letěly nad brjanskými lesy a bažinami a skoro za každým se hnal stíhač nebo dokonce dvojice stíhačů. Zasažené bitevníky padaly, nebo nouzově přistávaly v zapadlých lesních masívech. Deset francouzských pilotů, kteří dorazili na místo boje v jeho závěrečné fázi, zachránilo ještě několik petljakovů a iljušinů vracejících se po náletu k linii fronty.

Rozbor operace jsme vyslechli vstoje a mlčky – jako rozsudek. Vedoucí komise vyslané z Moskvy byl otřesen ztrátami. Nejvíc zahynulo bitevních letců. Za tyto ztráty jsem měl odpovídat především já jako velitel divize zabezpečující ochranu a doprovod a velitelé těch mých pluků, které se operace zúčastnily.

Avšak ani mně, ani velitelům pluků zpočátku vůbec nedali možnost, abychom vysvětlili, jak ke všemu došlo. To bylo koneckonců pochopitelné: nezdar byl jasný a koho pak zajímalo nějaké zdůvodňování? Kdyby šlo o výsledky vzdušných bojů, které jsme toho dne svedli, mohli bychom se považovat za vítěze: bojů se zúčastnily všechny stíhací skupiny bez výjimky a sestřelili jsme víc letounů, než jsme ztratili. Ale bombardéry a bitevníky byly vystaveny nepřátelskému úderu, takže svůj hlavní úkol – zabezpečit jejich spolehlivou ochranu – jsme nesplnili.

Uznával jsem, že jsme se dopustili taktické chyby, ale nemohl jsem připustit, aby se veškerá vina za neúspěch operace svalovala na divizi. A všecko k tomu směřovalo. Teprve když jeden z důstojníků štábu letecké armády poznamenal, že ode mě přišel předešlého dne telegram, předseda komise se zamračil:

„Jakýpak telegram?“

Telegram našli a přinesli. Ležel na hromadě papírů – hlášení, která došla na štáb za uplynulý den. Než ho našli, byla ve mně malá dušička.

Nemyslel jsem si, že sehraje roli ospravedlňujícího dokumentu.

Včera jsem nedokázal najít východisko ze svých pochybností, a tak jsem se rozhodl ještě jednou vyjádřit svůj názor v telegramu.

„V souvislosti s tím,“ četl důstojník, „že plánovaná operace se několikrát odkládala, že byly sestřeleny naše osádky, letiště rozmokla a není proto možno zasadit všechny stíhačky, pokládám za účelné akci odložit a nepřítele uspat, uklidnit.“

Vina byla z 303. divize sňata.

To byl snad náš největší nezdar. Na druhý takový případ si až do konce války nevzpomínám.

„LÉTALI JSME JENOM NA NEBESÍCH…“

Normandie dostala začátkem června další posily: přišli piloti Pouyade, Léon, de Forges, de Tedesco, Brihay, Vermeil, Mathis a Bernavon. Bylo to opravdu jak na zavolanou. Letka – i když zesílená – je pořád jenom letka. Ztratit ji celou není v boji nic těžkého. Válka je válka – lidé odcházejí, noví přicházejí, zvlášť v období častých a vleklých bojů. Avšak ztratit takovou letku, jako byla Normandie, jsme neměli právo. Doplnit ale tento jediný francouzský útvar na sovětsko-německé frontě nebylo za tehdejších podmínek nijak jednoduché.

Když říkám „neměli právo ztratit“, mám na mysli především morální stránku odpovědnosti, která spočívala na velitelství naší divize. Byla to složitá situace: na jedné straně museli francouzští piloti bojovat s úsilím a obětavostí, které se vyžadovaly od každého vojáka, a na druhé straně měli být co nejopatrnější.

Na opatrnost kašlali naši kamarádi ve zbrani hned od začátku, to je třeba říci. A v polovině června Normandie podstatně rozšířila seznam svých vítězství. Kapitán Préziosi a poručík Albert sestřelili rám. Další rám sestřelila osvědčená dvojice Lefèvre – de la Poype. Dva tři dny nato narazili Tulasne s Béguinem rovněž na rám, ale ten už byl pod ochranou focke-wulfů. Velitel Normandie se pustil do boje se dvěma focke-wulfy a rám přenechal Béguinovi. Zatímco Béguin útočil na průzkumníka, sám sestřelil jeden Fw 190. Rám zasažený Béguinem však přece unikl přízemním letem.

V červnu třiačtyřicátého roku bylo však ve vzduchu poměrně klidně, na rozdíl od července, kdy se rozpoutala bitva na kurském oblouku.

„Byli jsme tenkrát v Chatěnkách,“ vzpomínal později Pierre Pouyade, „dvacet strojů na patnáct pilotů. 10. července v deset hodin večer začala na naší frontě silná kanonáda. Trvala noc, den a ještě další noc. Bombardéry létaly bez ustání. Oblohu nepřetržitě ozařovaly světlice. Stěny v naší chalupě se otřásaly.

Dvanáctého července jsme vzlétli, abychom doprovázeli 28 bombardérů Pe-2. Celý čas pokračovala dělostřelecká palba. Německé zákopy, osvětlované výbuchy granátů, byly zahalené dýmem a prachem. Bylo to hotové peklo.

Po náletu bitevníků a bombardérů kanonáda umlkla a vyrazila pěchota. Do 20. července jsme létali nepřetržitě s 18. gardovým plukem. 12. července se Němci ve vzduchu skoro neukázali. 13. července jsme sestřelili dva messerschmitty 110. V následujících čtyřech dnech jsme sundali dalších sedmnáct letounů, hlavně stíhaček, které jsme napadli, když se pokoušely dostat k našim Pe-2. Béguin byl raněn do stehna. De Tedesco zmizel beze stopy. Littolff, Castelain, Bernavon zahynuli šestnáctého, 17. července se nevrátili Tulasne a Vermeil. 18. července jsem převzal velení skupině. Zůstalo devět letců: Préziosi, Risso, Albert, Durand, Mathis, Bon, de Forges, Léon a já. De la Poype se léčil, Lefèvre byl nemocný.

Každý usínal vedle prázdného lůžka.

Když jsme se na štábu divize dověděli o Tulasnově smrti, odjel jsem k letce Normandie. Z rozboru boje, který provedli sami francouzští piloti, vyplývalo, že velitel letky zahynul zbytečně. Ve snaze vysvětlit jim přímo z chodu, co mně samému bylo naprosto jasné – totiž že hlavní zásadou soudobého vzdušného boje je kolektivnost a vzájemná pomoc – jsem se neprojevil jako příliš dobrý metodik. Míchal jsem přitom ruská slova s francouzskými a dodával jsem jim důraz zuřivou gestikulací.

Individualismus ve vzduchu bránil pilotům Normandie, aby plně využili své umění a bojové mistrovství. Letecký boj chápali po svém – jako živel, ve kterém si může každý vytáhnout neblahý los. Jestliže tě stihl malér, můžeš si za to sám. Takový přístup jsme pokládali za veskrze nesprávný: vždyť Tulasne i Littolff byli znamenití piloti, žádní outsideři.

Měl jsem na situaci jiný názor: jenom díky vynikající individuální letecké průpravě francouzských pilotů se v létě a na podzim udržela Normandie jako bojeschopný útvar. Avšak první vážné boje ukázaly, že francouzští letci budou muset radikálně změnit své názory a co nejrychleji si osvojit taktiku skupinového boje. Pokoušel jsem se jim dokázat, že několik průměrných nebo dokonce slabých letců může vždycky sestřelit jednoho vynikajícího, i když bude zpočátku v sebevýhodnějším postavení. A dál jsem jim řekl, že vyřadí-li dobrý letec slabého, který letí ve skupině, vždycky na to doplatí svou hlavou – a to je pro nás příliš vysoká cena.

Francouzští piloti mi naslouchali pozorně, ale měl jsem dojem, že spíš jen ze zdvořilostí. Nebyl jsem příliš přesvědčen, že chápou oprávněnost mých výtek v čistě profesionálním smyslu. Tu mi padl zrak na březové koště, které se válelo po zemi. Zvedl jsem ho, vytrhl z něj proutek a v polovině ho zlomil. Zírali na mě nechápavě. Pak jsem podal jednomu z nich koště a vyzval ho, aby ho zlomil. Ať se namáhal, jak se namáhal, nic s ním nesvedl. Francouzům přelétl po tvářích úsměv: příklad vzatý ze staré ruské pohádky byl opravdu názorný.

Po Jeanu Tulasnovi se stal velitelem Normandie jeho přítel Pierre Pouyade. Už v červenci jsme dostali směrnici o převedení Normandie na stupeň pluku. Tulasne se o tom už nedověděl. Od srpna byla Normandie uváděna ve všech zprávách a hlášeních jako První samostatný stíhací pluk.

Pierre Pouyade převzal velení v době, kdy Normandie prožívala kruté dny. Byl to výborný bojový letec, neobyčejně energický a cílevědomý člověk. Na frontu se dostal fantasticky složitou cestou. Jak se dostávali francouzští letci do Normandie, to by byly vůbec náměty pro celý dobrodružný seriál. Pouyadův příběh by byl určitě nejsenzačnější. A sotva začal bojovat, musel vystřídat na velitelském postu padlého kamaráda. Byla to velká odpovědnost. Nahradit Jeana Tulasna nebylo snadné.

Tulasne byl stíhač zcela mimořádných kvalit. Získával si lidi svým osobním kouzlem, svou láskou k létání a nezkrotnou bojovností. Létání a stroje znamenaly pro něj všecko. Byl celým svým založením letec, létání byl vlastně jeho život. „Když jsem se s ním setkal v Chatěnkách,“ napsal o svém kamarádu Pierre Pouyade, „byl stále tím člověkem ušlechtilého ducha a rozeným stíhačem. Nedovedl jsem si ho představit v jiné roli. Dokázal nakazit svým bojovým zápalem celou naši malou skupinu. Svou dobrou pověst jsme si vysloužili hlavně jeho zásluhou.“

Nebydlel v Chatěnkách, ale přímo na letišti, dvacet metrů od svého jaka. Když nás ve tři hodiny ráno přiváželi k letounům, už nás tam vítal svěží, odpočatý, trochu nachlazený, ale plný energie. Při návratu z letu vyzařoval radost a sílu. Člověk měl dojem, že by chtěl okamžitě zase vzlétnout.

Když byl útok v plném proudu, záviděl všem, kdo se ho mohli zúčastnit, a vypadal nešťastně, když boje utichaly. Hned se mu však zlepšila nálada, jestliže musel vzlétat třikrát čtyřikrát za den. Dokonce žádal, aby ho převedli na jiný sektor, když se boj přenesl jinam a u nás byl klid. Můžeme se pak divit, že padl? Měl pověst šíleně odvážného a úspěšného pilota, ale to nemohlo trvat věčně. Jeho hvězda byla takové svítivosti, že nemohla hořet dlouho. 17. července u Orla ho jeho anděl strážný opustil. Dočkal se však ještě toho potěšení, že viděl, jak byla prolomena německá fronta. Naposled jsem ho viděl poté, kdy mi oznámil, že se na něj vrhl houf Focke-wulfů 190. Na skoro jasném nebi přeběhl mezi námi bílý obláček prozářený sluncem, a ten mi jej skryl navždy. Mimo de Forgese, kterému bylo stejně jako mně dvaatřicet let (ale jako stíhač neměl příliš velké zkušenosti a kromě toho trpěl následky zranění na noze – G. Z.), nebylo u nás letce, který by se mohl postavit do čela Normandie. Všem ostatním bylo kolem dvaadvaceti, třiadvaceti let.

Dobře létali, ale na velitele ještě nedorostli. Generál mě upozornil, abych si vždycky od něho vyžádal povolení, budu-li chtít letět sám. Řekl, že útok se blíží svému konci a že nám chce dát několik dní odpočinku, dokud nedostaneme doplňky, o kterých už byl informován.

Kapitán Paul de Forges se na pohled velmi lišil od svých kamarádů – byl vysoký, světlovlasý, pomalý v chůzi i gestech, zatímco ostatní byli ve všech ohledech temperamentnější a také bezprostřednější. To, jak se choval k lidem, jak myslel, jej charakterizovalo jako člověka vědeckého typu, jako člověka s filozofickým způsobem myšlení. Moc málo se podobal stíhači. Měl jsem dojem, že k rozhodnutí stát se stíhacím letcem se dopracoval rozumem, a tomuto rozhodnutí pak podřídil celou svou povahu. Ještě před příjezdem do Sovětského svazu byl raněn. Od té doby lehce napadal na nohu a po letišti chodil o holi.

De Forges hodně četl, přestože pro to neměl nejlepší podmínky. Čtení bylo pro něj životní potřebou. Nic bych se nedivil, dokonce bych to pokládal za zcela zákonité, kdyby po válce – jestli ji přežil – napsal seriózní knihu o boji s fašisty na sovětsko-německé frontě, o svých kamarádech – francouzských a sovětských letcích. Když jsem býval u Normandie, často jsme spolu debatovali a já jsem přitom obdivoval šíři jeho názorů a témat, o která se zajímal. De Forges ve svých úvahách překračoval rámec doby, díval se dopředu a pokoušel se předpovědět, jak se změní svět po válce.

Z pochopitelných důvodů jsme francouzským kolegům nevnucovali své politické názory. Naše vztahy spočívaly na vzájemné důvěře a úctě, vznikající mezi spolubojovníky.

Při rozhovorech s francouzskými letci mě často napadalo: jak krásný a vnitřně osvobozený je člověk, který ví, že se bije za spravedlivou věc! Tato osvobozenost ducha, tato morální čistota, kterou si všichni příslušníci Normandie dennodenně uvědomovali, probouzela v nich síly, jež jim pomáhaly překonávat nebezpečí a snášet tíživé myšlenky na porobenou zemi. Jako by se do nich vlévala část síly, která učinila neporazitelným náš lid. Myslím si, že část této síly vydrží těm, kteří přežili, do konce jejich dní.

Dvacátý stíhací pluk se stal součástí 303. letecké divize v březnu třiačtyřicátého roku.

Můžeme se donekonečna dohadovat, čím se liší dobře připravený pluk od špatně připraveného, v čem tkví síla pluku, atakdále, ale ve válce stačí, aby si zkušený velitel všiml jednoho, dvou důležitých detailů, a okamžitě ví, jaký útvar mu je podřízen.

Když mi oznámili, že divizi byl přidělen 20. stíhací pluk, věděl jsem hned, že dostala silný bojový útvar. Vyznamenal se ještě ve finské válce. Patřil k těm několika útvarům, které byly ještě před Velkou vlasteneckou válkou vyzbrojeny stíhačkami Jak-1.

Stíhací pluk, to nejsou jenom dvě tři desítky pilotů a letadel. Jsou to stovky lidí, nejrůznější služby, jednotky – těžkopádný a členitý systém, který se musí po přemístění složitě rozvinovat na novém místě, organizovat život, opravárenské a technické zabezpečení, spojení, maskování, zásobování a spoustu jiných věcí. Prostě začínat život úplně znovu. Za hodinu potom, co letci 20. stíhacího pluku přeletěli na letiště poblíž vesnice Vasiljevskoje, přišlo do štábu divize hlášení: Pluk je připraven k plnění bojových úkolů.

Zpočátku velel pluku bývalý účastník bojů ve Španělsku, major Alexej Starikov. Jako mnozí velitelé, kteří se zúčastnili bojů hned od prvních dnů války, napsal první stránky bojového životopisu pluku. Do poloviny srpna jedenačtyřicátého roku letci 20. stíhacího pluku sestřelili a zničili na zemi 72 nepřátelské letouny. Polovina z nich byly bombardéry. Starikov v těch prvních, nejtěžších měsících války nepřetržitě létal a sám vodil své piloty do boje. 2. července jedenačtyřicátého roku při odrážení náletu nepřátelských bombardérů na letiště odstartoval v čele skupiny a před očima celého pluku sestřelil vedoucí Ju 88. Bombardér ani nestačil svrhnout pumy a roztrhl se ve vzduchu. Morální cena takovýchto činů byla v prvních dnech války, velmi vysoká. Každý letec, ať později sestřelil sebevíc nepřátelských letounů, ať zažil sebevětší šlamastyky, vždycky vzpomínal na to, jak jeho velitel v prvních dnech války rozstřílel nepřátelský bombardér, protože bojové účty se začaly vést právě od těchto nejkrutějších dní.

Major Starikov zahynul ve vzdušném boji u Kalugy v lednu 1942. Od srpna dvaačtyřicátého roku velel 20. stíhacímu pluku major Ivan Kunin. Byl to zkušený stíhací pilot, kterého milovali všichni letci útvaru. Pod jeho velením se pluk účastnil srpnových bojů u Rževa v roce 1942, v únoru 1943 zaměřoval svou činnost hlavně na Suchiniči a Spas-Děmensk. Pluk chránil pozemní vojska. Doprovázely ho ily 224. bitevní divize. Na jaře třiačtyřicátého roku se octl v sousedství naší formující se 303. stíhací divize a stal se její součástí.

V březnu musela divize svoji činnost omezit pro špatné počasí. Při nízké oblačnosti byly bombardéry nasazovány jen zřídka, většinou se využívalo bitevních letounů. Tito dělníci války ve čtveřicích, šesticích, méně často v devítkách, proklouzávali v nízkém letu přes čáru fronty a zpracovávali palbou a bombardováním přední okraj i týlové objekty nepřítele. Letci 20. stíhacího pluku, kteří měli velké zkušenosti z doprovázení bitevníků, se ihned zapojili do bojové činnosti a přes špatné počasí je chránili, přičemž často podstupovali boj v nevýhodných podmínkách.

Podporučík Anatolij Maškin, nyní generál, byl 8. března při odrážení zteče nepřátelských stíhačů zasažen. Nepodařilo se mu stroj dotáhnout až na letiště a přistál na trup jihovýchodně od Suchiničů. K pluku se vrátil v pořádku, ale několik dní byl „opěšalý“. Jeho letoun opravili a Maškin znovu vzlétl do akce. Byl však opět zasažen, tentokrát protiletadlovou obranou. Musel vyskočit, protože stroj hořel. Den předtím vedl Ivan Kukin na svém jaku boj s dvěma focke-wulfy. Jeden nepřátelský letoun zasáhl, ale také jeho stroj byl poškozen. V téže době byl ve vzdušném boji zasažen letoun podporučíka Mjasnikova a rovněž přistál „na břicho“.

Na začátku třiačtyřicátého roku nebyl už v 20. stíhacím pluku skoro nikdo z letců, kteří začali válčit u Kyjeva. V prvomájovém plukovním rozkaze se uvádělo: „Nejlepší synové lidu, podplukovník Starikov, nadporučík Fedoza, nadporučík Ivan Trojan a další položili v urputných vzdušných bojích své životy za vlast.“ Jejich činy se staly legendou pluku.

Trojan bojoval hned od prvních dnů války. Soudě podle jednoho detailu, bojoval hned od prvních hodin. Detail to byl pro Trojana velmi příznačný: Ivan spal, když zazněl bojový poplach. Do letounu skočil tak, jak vyskočil z postele, a jenom v trenýrkách i odstartoval.

V tomto „úboru“ se pustil do boje a sestřelil dva junkersy! Brzo nato byl se svým přítelem Konstantinem Něstěrenkem převelen k 20. stíhacímu pluku a už za několik dní tam nikdo nepochyboval, že Trojan dokáže přijmout boj na čemkoli a za jakýchkoli podmínek.

Bojoval velmi intenzívně. Třikrát byl sestřelen: patřil k těm pilotům, kteří se na letiště vraceli jen s vystřílenými zásobníky. Když nebyl nepřítel ve vzduchu, napadal pozemní cíle. Letouny vyhledával s neobyčejnou vytrvalostí. Měl pro to své zdůvodnění: „Čím víc jich shoří na zemi, tím míň se jich bude motat ve vzduchu.“ Často si při bojových letech zaznamenával v paměti polohu nepřátelských letišť, která cestou spatřil, a pak, když si doplnil střelivo a pohonné hmoty, je „navštěvoval“. Zapálil jeden dva stroje a odletěl. Tak to ovšem nemohlo trvat věčně: při jednom náletu na pozemní cíl byl sestřelen. Jeho ztrátu nesli v pluku těžce. Za několik dní se však Trojan vrátil, jako by se nechumelilo. Přijel na ukořistěném motocyklu – a v přívěsném vozíku seděl s rukama i nohama svázanýma statný Němec. Přes ten triumfální návrat musel do basy za porušení kázně, protože se odtrhl od skupiny.

S osobním spisem, ve kterém bylo uvedeno několik sestřelených bombardérů, zajatý hitlerovec a „basa“, se Ivan objevil v 20. stíhacím pluku. Byl všemi přijat okamžitě a bez výhrad.

Trojan se vyznamenal v podzimních a zimních bojích u Moskvy. Bojoval jako vždycky – na nic se neohlížel, riskoval. A znovu byl sestřelen. I tentokrát se však vrátil. A tak když ho sestřelili potřetí, nikdo si neuměl představit, že by se nevrátil. Dlouho na něj čekali, déle, než se obvykle v takových případech čeká. Uplynuly dny, uplynuly týdny, ale piloti měli stále dojem, že se musí každým okamžikem objevit, že se prostě najednou odněkud vynoří tak, jak to už několikrát dokázal. Nakonec však přece jenom přišel čas, kdy se museli rozloučit i s tou nejmenší nadějí.

Pluk pokračoval v intenzivních bojích. Přicházeli noví piloti a poslouchali vyprávění o veliteli letky Ivanu Trojanovi už jako historii pluku. Historii blízkou, ale přece jen už historii. A tak nadešel První máj třiačtyřicátého roku. Před nastoupeným plukem se čte rozkaz: „Nejlepší synové lidu… v urputných vzdušných bojích… položili svůj život…“ Krátké májové oslavy: vyznamenávání, slavnostní oběd a znova do boje. A za nějaký čas přišlo neštěstí: ztráta velitele pluku.

Ivana Kukina usmrtila mina, když prozkoumával terén pro nové letiště. Němci při svém ústupu nastražili v trávě, pod keři, i jinde, poměrně malé protipěchotní miny, které při dotyku „vyskakovaly“ a vybuchovaly ve vzduchu. Proto jim naši vojáci říkali „žabky“. A střepinami takové „žabky“ byl těžce raněn Ivan Kukin.

„Musíme vyřešit otázku velitele dvacátého pluku,“ řekl mi velitel armády při našem nejbližším setkání. „Máš někoho, kdo by se na to hodil? Jestli nemáš, můžu ti někoho poslat.“

„To není potřeba,“ odpověděl jsem rychle. „Mám v divizi výborného velitele pluku.“

„Kdo je to?“

„Petrovec.“

Velitel armády nic nenamítal.

Tak dostal dvacátý stíhací pluk svého čtvrtého velitele od začátku války, a ten už mu velel až do vítězství.

Znal jsem Alexandra Petrovce ještě před válkou. Sloužili jsme spolu v kyjevské brigádě. Petrovec byl zkušený, inteligentní velitel. Bojoval od prvních dnů války a pluku už velel. V jednom vzdušném boji byl sestřelen a padl do zajetí. Když Němci převáželi zajatce po železnici, rozebral spolu s několika dalšími podlahu vagónu a otvorem se spustili pod jedoucí vlak.

Po návratu k bojující armádě působil Petrovec nějaký čas ve funkci náčelníka výcvikového střediska 303. divize. Svými leteckými a velitelskými zkušenostmi se významně zasloužil o rychlou přípravu mladých pilotů, kteří přicházeli na frontu z učilišť. Dostat Alexandra Petrovce zpátky na funkci velitele pluku se nepodařilo hned, avšak velitel naší armády S. Chuďakov mě podpořil.

Alexandr Petrovec býval někdy drsný, ale vždycky smělý a iniciativní a jako bojový velitel měl u podřízených nespornou autoritu. Pod jeho velením dostal 20. stíhací pluk čestný název „Smolenský“ ještě dříve, než jej dostala celá 303. divize, a v roce 1944 se stal 139. gardovým plukem. Své úkoly plnil spolehlivě a nejednou se mu dostalo pochval a poděkování od bombardovacího a bitevního letectva.

Dvacátý stíhací pluk se vlastně na doprovázení bombardérů a bitevníků specializoval. Tahle práce jim mnoho hlučné slávy nepřinášela. Nijak zvlášť je nechválili za sestřelení nepřátelských letounů, ale tvrdě je kritizovali za ztráty vlastních. Neměli ve vzduchu takovou volnost, jakou potřebuje každý stíhač v otevřeném boji, nemohli opustit petljakovy nebo ily a vrhnout se hlava nehlava na nepřátelské letouny. Byli v plném slova smyslu jejich tělesnými strážci a jenom letci z bombardérů a bitevních letounů mohli v plné míře ocenit jejich práci, když sami dostávali pochvaly za úspěšné bombardování a zteče pozemních cílů.

Jako velitel divize jsem věděl, jak těžký úkol 20. pluku připadl. Sváděl boje pro stíhací letectvo poněkud netypické a v něčem dokonce odporující samému charakteru stíhače – boje obranné. Ne každý stíhač mohl doprovázet bombardéry a bitevníky s takovou chladnokrevností a vytrvalostí, jako to dokázali piloti 20. pluku. Ne náhodou mu byl udělen čestný název gardový, i když měl méně sestřelů než třeba 18. gardový pluk nebo pluk Normandie. Plnil své úkoly vzorně a v této činnosti neměl v divizi sobě rovného.

V červenci, kdy začaly boje na orelském směru, si letci 20. pluku už neodpočinuli. V čele se svým velitelem A. Petrovcem a vedoucími skupin Jakovém Udovickým, Michailem Točkovem, Jurijem Maximovem, Anatolijem Pestrjakovem a dalšími byli od rána do večera ve vzduchu a spolehlivě chránili svěřené pešky a ily. Avšak ani v noci neustávala intenzívní činnost. Letiště se proměnilo v dílnu – do práce nastoupili mechanici. Za rozbřesku zaujímali piloti svá místa v letounech a všecko začínalo znova.

Když stíhači odlétli na bojovou akci, nad letištěm jako by se rozprostřela prázdnota očekávání. Letiště vypadalo jako vymetené, i když na zemi bylo vždycky víc lidí než ve vzduchu. Kdo trochu znal život na frontovém letišti, vždycky neomylně poznal, kdy jsou letouny v akci.

Inženýr pluku Zachar Kosickij byl na tento stav zvyklý a prožíval jej normálně, ale nikdy se nemohl zbavit vnitřního neklidu, dokud neviděl zas všechny letce na zemi. A stejně tak jejich nepřítomnost pociťovali všichni jeho podřízení, i když každý měl svou práci.

Mechanik roje, vždycky klidný a vyrovnaný Michail Voronin, za každý svůj stroj ručil – byl si jist, že neselže. Pracoval pomalu, ale vždycky všecko stihl včas a často i dříve. Obyčejně rozprostřel před letounem plachtu, vymontoval ze stíhačky všecko, co se dalo vymontovat, i když to na pohled často ani nebylo nutné. Ale Voronin byl už tak zvyklý pracovat. Potom všecko beze spěchu prohlížel, myl, čistil, mazal, stejně metodicky pak sestavoval jednotlivé uzly a montoval je na místo. Byl to rituál, který respektoval celý technický sbor, a když se Voronin oddával této bohulibé činnosti, nikdo se neodvážil ho přitom rušit. Potom přejel stroj hodnotícím pohledem a nahlas uzavřel svou práci slovy: „No, teď bude lítat.“ Tahle věta zněla vždycky jako magické zaklínadlo. A mašina skutečně létala tak, jako by se bála ho neposlechnout.

Velmi známý byl v pluku technik Michail Mikloševskij. Jednou se s parťákem zavázali, že vymění motor na stíhačce za pět hodin, ačkoliv na to byl v našich podmínkách normálně potřeba den a noc, někdy i víc. Mikloševskij zkonstruoval speciální kozy a s pomocí soustavy kladek na ně umístil motor. Zatímco stíhací stroj létal ve vzduchu, dole už bylo všechno připraveno k výměně. Letoun přistál, popojel k Mikloševského soustavě a výměna mohla začít. Tak vznikla proudová metoda, která byla inženýrem divize B. Tolstychem schválena a moc se nám hodila, když nám začali dodávat nové motory VK-107A. Byly to motory s dobrými parametry, ale náladové, prostě nedotažené. Mechanici se s nimi dost natrápili. Obrazně řečeno, svou obětavou bezchybnou prací vlévali pluku sílu, protože každý letec bojuje dobře jenom tenkrát, když důvěřuje svému stroji, síle své zbraně. A mechanici pochopitelně čekali na návrat pilotů z bojové akce nejnetrpělivěji.

Jednoho červencového dne vzlétlo šest pilotů 20. pluku, aby doprovázeli bitevní letouny. Měli se přiblížit k čáře fronty a tam vystřídat skupinu, která byla spolu s ily už nějaký čas ve vzduchu. Skupinu vedl nadporučík Michail Točkov.

Když se piloti usadili ve strojích, inženýr pluku zpozoroval už z dálky postavu Nikolaje Svitčenka, nejmenšího letce v pluku. Se svým malým vzrůstem měl neustále potíže. Trápení s ním měli i intendanti, když mu vybírali oblečení – všecko na něm viselo jak na strašáku. Najít pro něj boty sedmatřicítky byl neřešitelný problém, a tak obyčejně nosil obuv o jedno nebo dvě čísla větší. Letecké pouzdro na mapy div za sebou necoural po zemi, ale Svitčenko si takových detailů nevšímal a vůbec ho nezajímalo, jak se na něj kdo dívá. Horší bylo něco jiného: Jak-9 byl na Svitčenka příliš velký. Tady Fomič – tak mu všichni v pluku říkali – prožíval přímo muka, když se celou věčnost usazoval v kabině stíhačky.

Před vzletem k doprovázení ilů se Fomič taky zdlouhavě uveleboval v letounu, ale pořád se mu něco nelíbilo. Rozhlédl se kolem, a když uviděl inženýra, pozval ho k sobě rukou. Kosickij pak zasunoval mezi Fomičova záda a opěradlo složenou plachtu, ale Svitčenko se mračil, smutně hleděl, jak piloti jeden za druhým pojíždějí na start, a jenom drmolil:

„Nedošáhnu… Stejně nedošáhnu, inženýre!“

Kosickij se tedy vykašlal na plachtu a připevnil mu k pedálům dřevěné špalíky. Fomič je našmátral špičkou boty a nakonec prohlásil:

„To je ono, inženýre. V pořádku. Teď je to v cajku.“

A než přiklopil kryt kabiny, poprosil inženýra:

„Popřej mi, abych dneska něco sundal…“

Kosickij, kterého to „něco“ poněkud znepokojilo – a jeho vždycky znepokojovalo všecko, co prozrazovalo, že pilot má před vzletem starosti – pocítil zvláštní neklid a popřál mu úspěch tak procítěně, že Svitčenko se pojednou usmál, přimhouřil oči a zavřel kryt. Za chvilku viděl inženýr už jenom maličký bod ztrácející se v oparu…

„Inženýre,“ řekl Svitčenko, když asi za čtyřicet minut zajel se svým strojem na stojánku, „mám to u tebe!“

„No ták!“ zaradoval se Kosickij, když viděl, že Fomič je živ a zdráv a že se jeho předtucha nevyplnila. „Tak kolik?“

Zeptal se jen tak ze zvědavosti, aby něco řekl. Nemyslel přitom nic jiného, než že se Svitčenko vrátil a nic se mu nestalo.

„Moc,“ řekl věcně Fomič. „Zbankrotuješ.“

„No prosím!“ usmál se inženýr sebevědomé odpovědi.

„Je to tak,“ vážně potvrdil Svitčenko, „sestřelil jsem dva junkersy.“

Byla to pravda.

Fomič, kterého považovali ostatní letci za trochu svérázného, až podivínského, byl ve vzduchu rozhodný a vynalézavý. Patřil beze sporu mezi nejlepší piloty, ale do určité doby si toho jaksi nikdo nevšímal – každý toho měl sám až dost.

Když ten den Fomič doprovázel vracející se ily, uslyšel ve sluchátkách hlas naváděcí rádiové stanice. „Útes“ volal stíhače:

„‚Lasa‘!,Lasa‘! Napravo od vás junkersy!“

‚Lasa‘ se rychle zorientovala: Velká skupina Ju 88, která se odtrhla od doprovodných stíhaček, se přibližovala k postavením našich pozemních vojsk. Fw 190 sváděly trochu stranou rozhořčený boj se dvěma dvojicemi našich stíhačů, ale nemohly se k nim dostat. Upoutaly však na sebe celou ochranu a dvaadvacet hitlerovských strojů letělo v sevřeném tvaru bez doprovodu.

Michail Točkov pospíšil se svým číslem na pomoc našim stíhačům a upoutal bojem čtyři Fw 190, které se přece jen snažily bombardéry dohonit. Druhá dvojice jaků – podporučík Zverev s číslem – vedla dál šestici Il-2. Úlohy se rozdělily tak, že na Fomiče a jeho číslo, podporučíka Stěbljanka, zbylo dvaadvacet junkersů!

Na nějaké uvažování nebyl čas: bombardéry se blížily k přednímu okraji. Fomič zalitoval, že tu s ním není ještě aspoň jeden pár stíhačů. A zalitoval ještě mockrát, když si vzpomněl později na ten boj. On sám však udělal všecko, co bylo v jeho silách.

Při rozboru boje se ukázalo, že dva naši stíhači podnikli patnáct ztečí. Fomič přes prudkou palbu střelců napadl podle všech pravidel taktiky vzdušného boje vedoucího čelního roje Ju 88 a sestřelil ho. Podporučík Stěbljanko sestřelil letoun na čísle. Fomič potom sundal vedoucího druhého roje. Sestava Němců se pochopitelně rozbila, vznikl zmatek a bombardování bylo zmařeno.

Tři bombardéry, sestřelené dvěma stíhači v jednom boji, to byl skvělý výsledek! V oficiálním hlášení se kromě toho oznamovalo: „… je možno předpokládat, že bylo poškozeno několik dalších Ju 88, protože oba letci viděli jasně, jak z nich odlétají kusy duralového potahu“. Tohleto „možno předpokládat“ ještě dlouho Fomiče mrzelo. Byl přesvědčen, že ty pocuchané bombardéry se nemohly podít nikam jinam než dolů, na zem. Avšak pro evidenci sestřelů se požadovalo nesporné potvrzení, a to se vždycky nepodařilo opatřit.

A Zachar Kosickij, inženýr pluku, svůj slib splnil. Dověděl jsem se o tom až dlouho po válce. Toho červencového večera převzal Fomič z inženýrových rukou cosi baňatého, pozval kamarády, a tak částečně kompenzoval nepřesnosti v plukovní aritmetice. Potom se pohodlně uložil do šťavnaté voňavé trávy, rozložil si pracovní mapu a v nastalé tmě po ní šátral paprskem kapesní svítilny a pokoušel se zjistit směr, kterým se dát, aby trefil do své zemljanky…

Brzo ráno byl už zas Fomič upravený a svěží. Věcně pozdravil inženýra pluku, a jako by se nic nestalo, začal se klidně usalašovat ve svém jaku, který už byl připraven k dalšímu letu.

Ráno příštího dne začalo pro piloty jako obvykle – sotva se stačili nasnídat, nad hlavami se jim rozeřval hukot motorů. To přilétla osmička petljakovů. K jejich ochraně vzlétlo osm jaků, kterým velel zkušený velitel letky J. Udovickij.

Ten doprovázel bombardéry a bitevníky velmi často a mnohé letce z jejich osádek znal osobně. Před zvlášť důležitými akcemi se s nimi domlouval o součinnosti a všechno pak proběhlo bez nějakých nepříjemných překvapení. Velitel letky znal i některé jejich slabůstky. Například osádky petljakovů se po svržení pum snažily co nejrychleji vzdálit od cíle, spoléhajíce se přitom spíš na svou rychlost než na ochranu našich stíhaček. Psychologicky si to bylo možno vysvětlit nejspíš tím, že svou vůli, pozornost a výdrž koncentrovaly na první polovinu akce – úspěšně svrhnout pumy. Avšak stejně důležité bylo vzdálit se chytře od cíle a bez pohromy se vrátit. Tady rozhodovala soustředěnost a kázeň. Osádky bombardérů však přitom někdy porušovaly nejzákladnější pravidla bezpečnosti: rozházely svůj kompaktní tvar a při odletu od cíle se roztáhly na několik kilometrů. Pro stíhače pak bylo nesmírně obtížné bombardéry chránit. A spoléhat se na rychlost Pe-2 bylo také ošidné: na bombardéry měly sice slušnou rychlost, ale s rychlostí stíhaček se vůbec nedala srovnávat. Nebylo tedy náhodou, že opozdilé bombardéry se stávaly snadno obětí focke-wulfů.

To se přihodilo i toho dne.

Bombardéry svrhly náklad pum úspěšně. Vedoucí Pe-2 vyrazil nato kupředu a ostatní za ním, takže skupina se roztáhla asi na pět kilometrů.

Udovickij, který byl o hodně výš než obvykle, dával pozor na opozdilé. Počínání bombardérů ho rozčililo a už si říkal, že bude muset znovu dojet na jejich letiště a promluvit jim do duše. Vtom se však objevilo osm Fw 190. Velitel letky spatřil nejdřív tři dvojice a trochu stranou další focke-wulf. Bezděčně se znepokojil: někde přece musí být osmý! Ohlédl se a zjistil, že ten pohřešovaný fokouš se přibližuje k Pe-2, který se opozdil. Na úvahy nezbyl čas, rozhodovaly vteřiny. Udovickij využil toho, že měl dostatečnou výšku, zaútočil na focke-wulf střemhlav a rozstřílel ho ze vzdálenosti maximálně padesáti metrů. Shora se však na něho přilepil další focke-wulf a velitel letky by byl za záchranu opozdilého Pe-2 zaplatil životem, kdyby se byl vedle něho neobjevil stejně zkušený pilot Maškin. Když Anatolij viděl, že velitel letky jde na zteč, trochu se vzdálil od Pe-2, a když už měl Němec Udovického na mušce, prošil ho přesnou dávkou. Když velitel letky nabíral po zteči zase výšku, uviděl stranou od svého letounu závoj kouře a všecko pochopil.

Oba jaky dohonily skupinu petljakovů: osmička střemhlavých bombardérů byla kompletní. Všecko nakonec dobře dopadlo.

Letci 20. pluku v těch dnech nedoprovázeli jen bombardéry a bitevníky, létali i na ochranu vojsk, posilovali skupiny 18. gardového pluku a Normandie, které sváděly s nepřítelem nekonečné boje.

V pásmu kontrolovaném skupinou podporučíka J. Maximova se objevilo dvanáct střemhlavých bombardérů Ju 87, které chránilo osm Fw 190. Maximov nařídil jedné ze dvou šestek zaútočit na bombardéry a sám v čele druhé šestky upoutal doprovodné stíhačky bojem. Když osádky bombardérů viděly, že začíná být zle, svrhly pumy nazdařbůh a daly se na útěk. Focke-wulfy však výzvu přijaly a došlo k rozhořčenému boji.

Je dávno známá pravda, že v boji nerozhoduje ani tak počet, jako chytrost a umění. Ve vzdušném boji proto záleží hodně na tom, na jaké letce narazíš. To ovšem nemůže nikdo vědět předem. Až v boji poznáš, s kým máš tu čest: podle taktiky soupeře, podle toho, jak si vybírá postavení ke zteči, jak využívá možností svého stroje.

Maximov okamžitě poznal, že v těch osmi fokouších sedí zkušení piloti. Především nedovolili našim stíhačům, aby jejich skupinu rozrazili, a drželi se jako klíšťata ve dvojicích, které se navzájem chránily. Bylo naprosto zřejmé, že Němci chtějí našim vnutit boj na vertikálách, protože si uvědomují, že v zatáčkách náš jak jejich focke-wulf předčí. Avšak Maximov, který zaútočil z chodu, přece jen přinutil jeden Fw 190 k boji na horizontále, ale přitom se poněkud vzdálil od ostatních. Teď všechno záleželo na tom, kdo komu dřív přijde na pomoc – zda to bude dvojice Fw 190, která se blížila k Maximovovi shora, nebo někdo z našich, kteří byli výš, ale poněkud stranou.

Dopadlo to tak, že v okamžiku, kdy se Maximov dostal za protivníka a zasáhl ho, vedoucí dvojice focke-wulfů zahájil palbu na Maximova. Našemu letci však přispěchal na pomoc podporučík Mjasnikov, přestože se musel prodrat nepřátelskou clonou. Dvě dvojice focke-wulfů do něj začaly prát, ale tak prudký manévr neočekávaly, takže jejich dávky šly mimo. Mjasnikov vypálil na Němce dlouhou dávku, ale i on chybil. Focke-wulf, který se držel Maximovovi za chvostem, se nebezpečně přibližoval. Mjasnikov však měl velkou rychlost, Němce dohonil a vypálil dříve než on.

Když nad ním přelétal, ucítil kratičký slabý náraz, ale neuvědomil si, co to může být. První jeho reakce byla: kde je nepřítel? Spatřil, že čtveřice Fw 190 se zoufale brání dotírajícím jakům – sotva si ho tedy všimnou. A letoun poslouchá, nic nenasvědčuje tomu, že by byl poškozený. Maximo v je celý a zdravý – letí vedle něj. Ze země stoupá sloup dýmu – to hoří focke-wulf sestřelený Maximovem. A další focke-wulf, napohled nepochroumaný, vrávoravě padá k zemi, nehoří ani nedýmá.

Boj končil. Němci po ztrátě dvou focke-wulfů se raději dali na útěk.

Jurij Maximov přivedl celou skupinu domů v plném počtu. Šťastně přistáli, přistál bez problémů i Mjasnikov. Mechanici se jako obyčejně pustili okamžitě do prohlídky strojů, ale za chvíli se jako na znamení shlukli u Mjasnikovova letounu. Něco takového neviděli, i když už zažili leccos: z dolní části lehce pomačkaného trupu trčel úlomek vrtule z focke-wulfu!

Přišli i piloti a kroutili nad tím hlavou.

„Prima suvenýr…“

„Jak se ti to povedlo, upálit mu vrtuli? Přímo v letu, jo?“

Ohromený Mjasnikov přikývl.

„No, ale jak lítá bez vrtule?“

Jeden z účastníků boje předvedl názorně, jak létá focke-wulf bez vrtule, a vyvolal tím salvu smíchu. Smál se i Mjasnikov. Teprve teď všechno pochopil, všecko do sebe zapadalo: krátká dávka, páku k sobě – stíhačka sotva zvedla nos, a nepochopitelný, slabý, ale přesto citelný náraz… jeho stroj prostě přejel po focke-wulfu, doslova ho přežehlil. A samozřejmě rozdrtil pilotní kabinu.

NA CESTĚ KE SMOLENSKU

Nikolaj Danilenko, Vasilij Barsukov a Nikolaj Pinčuk – tři budoucí hrdinové Sovětského svazu – přišli k 18. gardovému pluku v dvaačtyřicátém roce jako poddůstojníci. Svými povahami se hodně lišili, ale jejich cesta k leteckému mistrovství byla podivuhodně shodná. Chlapci měli štěstí – dostali se k vynikajícím velitelům, nejlepším pilotům pluku: Pinčuk do první letky k Semjonu Sibirnovi, Danilenko a Barsukov do druhé, kde převzal velení Ivan Zamorin, jenž se vrátil právě z nemocnice.

Nejlíp na tom byl Barsukov – stal se pilotem na čísle u velitele letky. Danilenko byl určen do dvojice s pilotem Čorným.

Nikolaj létal klidně, sílu nabíral nepozorovaně. Projevovalo se to tím, že ve vzduchu neměl strach a nedělal tedy chyby. To je pro mladého letce důležitější než náhodný úspěch v boji. Pinčuk a Barsukov byli o něco nápadnější. Sestřelit Němce se jim podařilo dřív.

Barsukov, který nakonec sundal nejméně dvacet nepřátelských letounů, měl obdivuhodnou reakci. Ale zpočátku měl i trochu štěstí.

Jednou odletěl Vasilij se Zamorinem k letišti v prostoru Suchiničů, kde měli provést cvičný boj s lavočkiny. Když se pak odtud vraceli, spatřili nad předním okrajem šest Ju 87. Štuky, jak se jim říkalo, letěly bez ochrany. Zamorin šel z chodu na zteč, Barsukov se vrhl za ním. A sestřelili dva junkersy – jednoho Zamorin, druhého Barsukov. Danilov rovněž létal do cvičného pásma, ale aby takhle narazil cestou na junkersy, to se mu jaktěživo nepodařilo. A později, u Jelně, když Barsukov při jednom letu chránil Zamorina, zaútočil hned po svém vedoucím a oba sestřelili zase po jednom junkersu. Když po zdařilé zteči nabírali výšku, pohrozil Zamorin svému číslu pěstí: Vasilij se totiž dal strhnout útočením, a zatím se objevily focke-wulfy. Ještě že se opozdily.

Nikolaji Danilenkovi se obzvlášť vryl do paměti jeden z červencových bojů. Všecko mu v tom boji vycházelo na jedničku. Dostal se jaksi nepozorovaně do takového stavu, kdy letec neomylně vnímá dynamiku boje a bleskově reaguje na nejmenší změny situace. Rozumem se to vysvětlit nedá. To se prostě musí cítit. Danilenko v tom boji dvakrát napadl nepřátelské bombardéry – postupně na ně vypálil z bezprostřední blízkosti. Byl přesvědčen, že je sestřelil, ale když se shrnovaly výsledky boje, ukázalo se, že nemůže říct najisto, že byly zničeny. Neviděl, jak padaly. Věděl, že je zasáhl, ale pak už je nesledoval, a na rozboru to neuvedl. Potom přišlo hlášení ze země, že se tam válejí dva sestřelené bombardéry. Nikdo z dotázaných účastníků boje se k nim nehlásil. A Danilenkovi se zdálo hloupé mluvit o tom dodatečně. A tak byly oba bombardéry připsány skupině. Brzo nato však Danilenko sestřelil focke-wulf. Tentokrát si však dal tu práci, přesvědčil se o tom, a po návratu ohlásil sestřel Zamorinovi.

Velitel letky přijal jeho hlášení klidně. Při večeři však zvedl sklenku a jakoby mimochodem utrousil:

„Tak na toho focke-wulfa, co jsi možná sestřelil.“

To „možná“ Danilenka ranilo. Druhý den se však sestřel potvrdil a pilot se zaradoval: tak už je snad konec těm „možná“!

Ve vzduchu bylo čím dál víc horko. Danilenko, který létal dál na čísle u Čorného, svému vedoucímu sotva stačil. Únava se hlásila. Jednoho dne vzlétal v devět ráno do akce už podruhé. Skupinu vedl jako obvykle Ivan Zamorin. Spolu s letci 18. pluku šli do akce i Francouzi. Asi třicet jaků se utkalo s několika desítkami nepřátelských bombardérů a stíhaček. Danilenko měl dojem, že ve vzduchu je nejméně stovka německých letadel. Na víc už asi nestačil pomyslet, protože se rozpoutal divoký boj a on ztratil z očí Zamorina a později i Čorného.

Na obou stranách se do boje postupně zapojovaly další a další skupiny. Danilenko útočil, uhýbal úderům, znovu se vrhal do útoku, a když ho napadlo podívat se na přístroje, s hrůzou zjistil, že mu dochází palivo. Odpoutat se z boje nemohl: zavěsily se na něj dva focke-wulfy. Nakonec se mu přece jen podařilo na chvilku se Němců zbavit a nad čárou fronty si s ulehčením vydechl: focke-wulfy ho sice dál pronásledovaly, ale Danilenko viděl, že proti němu letí čtyři stíhačky. Z dálky se mu zdálo, že jsou to lavočkiny. Ještě si řekl, že focke-wulfy, které se na něj přilepily, budou teď mít jiné starosti. Ty čtyři stíhačky se rychle přibližovaly a Danilenko brzo zjistil, že to jsou – další focke-wulfy!

Ze zasaženého jaku vyskakoval už nad vlastním územím. K pluku se dostal až navečer. Když jej Zamorin uviděl, jenom se usmál očima: je živ!

„Teď už ho nikdo nesestřelí,“ prohlásil Boris Ljapunov, když Danilenko skončil své vyprávění.

Nikolaj unaveně pokrčil rameny.

„Já to cítím, že už tě nesestřelí!“ nepřestával tvrdit Ljapunov.

Ve válce nikdo nepředpovídal budoucnost, ale Boris Ljapunov měl nakonec pravdu. Danilenka nikdo nesestřelil. Zažil ve vzduchu ještě všelijaké mely, prodělal boje, o kterých později nerad vyprávěl, a na všecky otázky odpovídal stále stejně: dostal jsem se z toho jenom zázrakem. A teprve dlouho po válce s údivem zjistil, že všecky jeho vítězné boje – a nebylo jich málo – byly v jeho paměti jaksi překryty těmi, o kterých říkával – „dostal jsem se z toho jenom zázrakem“. Většinu z nich absolvoval v létě třiačtyřicátého roku.

Někdo by si mohl myslet, že dostat se v boji do prekérní situace se člověk může jenom vlastní chybou, nebo chybou jiného. To je ale zásadní omyl. Vzdušný boj má sice své zákonitosti, které musí stíhač znát, ale v mnoha ohledech je to nevyzpytatelný živel. Neznám nic, co by se mu mohlo rovnat svou dynamikou a rychlostí, s níž se mění situace. Považovat jej pouze za soubor taktických manévrů, které se dají matematicky vyjádřit, znamená vědomě zjednodušovat problém.

Jeden takový složitý boj prodělal Nikolaj Danilenko nad Jelní. Přestože se ho zúčastnili i Zamorin, Ljapunov a Čornyj, trvalou vzpomínku má na něj jenom Danilenko.

Ze začátku probíhalo všecko jako jindy: čtyři jaky doprovázely petljakovy. Jejich osádky tvořili zkušení piloti – roj s takovým obsazením měl hodnotu dvou jiných.

Když se na roj vrhla první skupina focke-wulfů, Zamorin a Ljapunov upoutali německé stíhače bojem a odlákali je od bombardérů. Čornyj s Danilenkem u petljakovů zůstali. Byla to naprosto stereotypní situace: předpokládalo se, že velitel se svým číslem se pokusí odpoutat od focke-wulfů a skupinu dohoní, avšak němečtí stíhači byli najednou velmi dotěrní, měli početní převahu a boj se protahoval. Danilenkovi došlo, že budou muset s Čorným spoléhat jen na vlastní síly. A vtom i je napadla dvojice focke-wulfů. Danilenko jeden sestřelil a pospíšil si za petljakovy – k bombardérům se přibližovala další dvojice hitlerovských stíhačů, a tak se z chodu pustil s nimi do boje. Neviděl ani Čorného, ani Zamorina s Ljapunovem. Focke-wulfy ho sevřely do kleští, ať dělal co dělal, zbavit se jich nedokázal. Obrátil tedy stroj a zamířil čelně proti nejbližšímu Fw 190. Druhý Němec, jako by jen čekal na ten okamžik, se v tu ránu zavěsil za něj. Vtom se však stalo něco neočekávaného: první Němec uhnul – s tím Danilenko počítal – ale druhý, který se chystal zaútočit zezadu, z neznámých důvodů nestřílel. Nakonec ho nechali úplně na pokoji.

Nevěděl, jak si to vysvětlit, napadlo ho, že to bude nejspíš nějaký nový trik. Rozhlédl se, ale nic podezřelého nezpozoroval – focke-wulfy se vzdalovaly. Když se obrátil na zpáteční cestu, všecko pochopil: k místu boje se blížila další skupina petljakovů se silným doprovodem jaků. O takové setkání Němci ovšem nestáli a dali se na ústup.

Uplynulo několik dní. Při jednom vzletu – byl to už druhý toho dne – vedl skupinu místo Zamorina Ljapunov.

Byl to těžký boj. Ljapunov sám se bil se čtyřmi focke-wulfy. Dostal se z toho s poškozeným letounem, ale Němci dotírali dál, aby ho dobili. Několik střel proděravělo kabinu. Střepina roztříštila Borisovi rameno. Těžce raněný stíhač dovedl stroj přes linii fronty a vyskočil s padákem. Hned po přistání však zemřel.

Nejobjektivněji odrážejí tehdejší situaci bojová hlášení a souhrnné zprávy. Uvedu jen několik epizod, které se časově vztahují k posledním srpnovým dnům. Podle mého mínění ukazují dost názorně napjatost atmosféry, v níž žili letci 303. stíhací divize koncem léta třiačtyřicátého roku.

Dvacátého devátého srpna navečer vzlétlo osm jaků 18. gardového pluku pod velením kapitána Sibirina na volání z předního okraje, aby odrazily nálet nepřátelských bombardérů. V prostoru osady Byvalki narazily na skupinu 36 heinkelů. Sibirin na ně se svou osmičkou energicky zaútočil. Heinkely svrhly pumy nazdařbůh a daly se na útěk. Poručík Lobašov jeden z nich napadl a sestřelil. Druhý sundal poručík Pinčuk, třetí podporučík Stoljarov. Nadporučík Zapaskin dostal čtvrtý. Naši stíhači se vrátili beze ztrát.

Druhý den chránil roj pod velením kapitána Sibirina a šestka stíhačů z Normandie pod velením nadporučíka Béguina naše vojska v prostoru Jelně. Narazili na téměř 40 junkersů pod ochranou stíhaček Fw 190. Deset jaků obrátilo tuto skupinu na útěk a nedovolilo jim svrhnout pumy. Piloti Normandie Béguin, Bon a Mathis a letci 18. pluku Pinčuk a Arseňjev sestřelili v tomto boji po jednom junkersu. Kapitán Sibirin si připsal jeden junkers a jeden focke-wulf a poručík Lobašov dva junkersy. Naši letci neměli žádné ztráty.

Jedenatřicátého srpna v osm hodin ráno doprovázela čtveřice stíhačů 20. pluku pod velením velitele letky Udovického devítku bombardérů Pe-2. Při návratu z akce byly petljakovy napadeny čtyřmi Fw 190. Naši stíhači všechny jejich útoky odrazili a poručík Židkov jeden focke-wulf sestřelil.

Téhož dne se nad Jelní 12 osádek Normandie, kterým velel poručík Albert, utkalo se 17 junkersy a 8 focke-wulfy. Poručíci Albert, de la Poype, Barbier, Lefèvre a Risso sestřelili po jednom Ju 87. Po jednom bombardéru zničili nadporučík Béguin a podporučík Mathis.

Jiná skupina, skládající se z devíti stíhačů Normandie, které velel poručík Durand, se střetla se stovkou bombardérů Heinkel 111, doprovázených dvaceti stíhačkami Fw 190. Hned při první zteči sestřelil Durand jeden heinkel, avšak doprovodné stíhačky kladly tuhý odpor a upoutaly francouzské piloty bojem. Nadporučík Léon a podporučík Foucaud sváděli boj na horizontále – každý s jednou dvojicí focke-wulfů. Oba vyřadili po jednom stroji. Poručík Risso a podporučík Mathis napadli jeden focke-wulf a Mathis ho sestřelil.

V tomto boji však zahynuli kapitán de Forges a podporučík de Sibour.

To zdaleka není úplná kronika pouhých tří posledních dnů srpna roku 1943. V té době – nebo snad už na začátku září – svedl památný boj pilot 18. gardového pluku poručík Nikolaj Pinčuk. Sestřelil tehdy jeden nepřátelský bombardér a srazil taranem další. Jakmile se nad Pinčukem rozevřela kupole padáku, vrhly se na něj focke-wulfy. Zdálo se, že jeho osud je zpečetěn, ale v tom okamžiku mu přispěchal na pomoc Durand.

Po návratu k pluku Pinčuk svého spolubojovníka z Normandie bratrsky objal. A za několik dní, v září, jeden z nejlepších francouzských letců zahynul. V té době měl na svém kontě jedenáct vítězství ve vzduchu.

Srpnové boje byly velmi těžké, ale měli jsme před sebou neméně těžké září – vojska frontu postupovala ke Smolensku.

Už jsem se zmínil, že v rámci 303. stíhací divize kromě 18. gardového pluku, 20. pluku a 1. samostatného stíhacího pluku Normandie bojovaly ještě dva letecké pluky – 168. a 523.

O 168. pluku musím říci alespoň několik slov, už proto, že jeho bojová historie se nakonec velmi těsně spojila s bojovou historií 523. stíhacího pluku.

168. pluk byl útvarem průzkumným. Jedna letka, které velel Mitrofan Anufrijev, létala na jacích vybavených speciální aparaturou pro fotografování, jiná zabezpečovala doprovod průzkumníků. V pluku bylo i dost zdatných profesionálů vzdušného boje, mezi nimiž chci jmenovat především letovoda pluku kapitána Titareva a velitele letky nadporučíka Serjogina. Specifický ráz udávala však pluku přece jenom průzkumná letka Mitrofana Anufrijeva.

Leteckým průzkumem se na frontě obvykle zabývaly speciálně vycvičené osádky a letky Il-2 a Pe-2. Nemám teď na mysli průzkumné lety, které jsme normálně podnikali v divizi a které znali všichni frontoví letci. Mluvím o profesionální práci leteckých průzkumníků. Mezi piloty létajícími na stíhačkách jich bylo daleko méně než mezi těmi, kteří pilotovali ily nebo petljakovy. Bylo to podle mého názoru dáno jak takticko-technickými vlastnostmi letounů, tak i některými psychologickými momenty. Vzdušný průzkum není stíhači už v principu příliš blízký. V divizi jsme měli trvale celý pluk vzdušných průzkumníků. Ti se u nás těšili neobyčejné autoritě. Někteří výjimeční odborníci (jako například Mitrofan Anufrijev) dostávali osobní úkoly přímo od velitele letecké armády. V bojové praxi se něco takového nestávalo často.

V polovině září za útoku na smolenském směru objevil velitel letky na dvou letištích v prostoru Borovskoje a Šatalovo velké nahromadění nepřátelského letectva. Mitrofan o tom okamžitě podal rádiem zprávu štábu.

Jeho autorita byla tak velká, že po jeho ústním hlášení byl dán okamžitě rozkaz bombardérům 204. bombardovací divize a na uvedená letiště brzo na to zaútočily skupiny Pe-2, doprovázené stíhači 20. a 523. pluku. Letci 18. gardového pluku a pluku Normandie preventivně obě nepřátelská letiště zablokovali, takže v době příletu Pe-2 nestačil odstartovat ani jeden letoun nepřítele.

Velení letecké armády se tehdy rozhodlo úspěch upevnit a vydalo rozkaz úder opakovat. Úkol jsme splnili, ale na opakovaný úder už byli Němci připraveni. Piloti, kteří jejich letiště blokovali, museli proto před příletem Pe-2 s nimi svádět urputné vzdušné boje.

Za dva dny, 14. a 15. září, sestřelili letci 303. divize ve vzdušných bojích 20 nepřátelských letounů. Ještě víc letadel bylo zničeno na zemi údery bombardérů. Když pluky divize zaujaly polní letiště Šatalovo a Borovskoje, mohli jsme se přesvědčit o účincích úderu 14. září. Dlouhá řada čerstvých hrobů svědčila o tom, že kromě ztrát na technice, které byly větší, než jsme předpokládali, utrpěl nepřítel i značné ztráty na lidech, mezi nimiž byly desítky důstojníků i jeden generál letectva. Byl v podstatě zničen jeden velký letecký útvar.

Během vzdušných bojů v srpnu a v září sestřelili letci naší divize 188 nepřátelských letounů a 24 jich poškodili. My jsme v těchto bojích ztratili 53 letouny. (CAMO, f. 303 iad, op. 524356, d.1) O intenzitě vzdušných bojů koncem léta a začátku podzimu třiačtyřicátého roku svědčí prosté srovnání: za dva měsíce bylo sestřeleno 188 nepřátelských letadel, zatímco v následujících osmi měsících, tj. od počátku října třiačtyřicátého roku do května čtyřiačtyřicátého, pouze 72. (Tamtéž, d. 2)

Za úspěšnou bojovou činnost byl 303. stíhací divizi udělen čestný název „Smolenská“.

Tak pro nás skončilo letní tažení roku devatenáct set čtyřicet tři.

PŘED NÁMI BĚLORUSKO

Na podzim třiačtyřicátého roku přesunuli hitlerovci na náš úsek fronty několik leteckých útvarů z Francie. V září a říjnu vyvíjeli ještě aktivitu, objevovali se ve velkých skupinách, ale ze všeho bylo vidět, že jejich síly ochably.

Naši letci, kteří prošli tvrdými letními boji, okamžitě podrobili tyto posily zkoušce zdatnosti. A přestože si bojů užili až dost, došli v plucích k jednomu závěru: opravdových vojáků u Němců ubylo. Praxe podzimních bojů ukázala, že nepřítel má na našem úseku pro boj ve vzduchu tak dvacet, třicet silných dvojic. S těmi jsme museli počítat. Ale do konce války jsme už byli neomezenými pány ve vzduchu.

V říjnu probíhaly několik dní úporné vzdušné boje nad osadou Lenino a jejím okolím. Když nám poprvé nařídili poskytnout ochranu pozemním vojskům v tomto prostoru, svěřil jsem tento úkol letcům z Normandie a z 18. gardového pluku. Za tři dni – 12., 13. a 14. listopadu – sestřelili naši letci nad Leninem 19 nepřátelských strojů! O něco později jsem se dověděl, že na tomto úseku byla poprvé zasazena do boje Kosciuszkova polská divize.

Z Francouzů, kteří přišli k divizi na jaře, zbylo v Normandii už jen málo pilotů. Někdy zde byla situace opravdu kritická: v tomto nevelkém leteckém útvaru zůstávalo bojeschopných jen několik letců. Normandie však vydržela! Žil a aktivně pracoval její odvážný velitel Pierre Pouyade. Žili nejlepší piloti pluku Marcel Albert, Roland de la Poype, Marcel Lefèvre. Nadále zvyšovali své bojové konto neúnavní poručíci Risso a Béguin. A přestože se na podzim pluk Normandie svým počtem rovnal zesílené letce, bojeschopnost francouzských letců byla nadále na vysokém stupni.

Na sklonku podzimu byl francouzský pluk vyčleněn z 303. stíhací divize a stažen do týlu. Několik měsíců pobyl v jednom výcvikovém středisku, kde se doplnil a naučil nováčky létat na sovětských stíhačkách. Veteráni pluku předávali svým novým kamarádům bohaté bojové zkušenosti.

Po říjnových bojích nastal u nás poměrný klid. Několik dní za sebou nebylo letové počasí. Nepřítel neprojevoval ve vzduchu žádnou aktivitu. Přesto letci 20. pluku vyvíjeli intenzívní činnost. Pracovalo bombardovací a bitevní letectvo, takže musel pracovat i 20. stíhací pluk. Za to, že se tak vyznamenal ve smolenské operaci, dostal jako první v divizi čestný název – „Smolenský“. Stejně jako v ostatních plucích se toto období vtisklo do paměti všech jeho příslušníků jako čas těžkých ztrát.

Při odvážné čelní zteči taranem na focke-wulf zahynul podporučík Gavrikov, který chránil před nepřátelskými útoky bitevní Il-2. Krátce před dobytím Smolenska byl v boji zasažen Nikolaj Svitčenko. Se zraněním vyskočil s padákem nad územím obsazeným nepřítelem a dostal se do zajateckého lazaretu. Odtud se mu podařilo za několik dní utéci, přešel frontovou linii a vrátil se k pluku. V boji se čtyřmi focke-wulfy byl raněn velitel letky Anatolij Pestrjakov. Vrátil se rovněž k pluku, ale s lékařským vysvědčením, že už nesmí létat na stíhačkách. Pestrjakov však zprávu z nemocnice neukázal a začal znovu létat, znovu se zapojil do frontového života, znovu doprovázel petljakovy a ily. O svém zranění se vůbec nezmínil.

Na jaře čtyřiačtyřicátého roku se 20. pluk stal 139. gardovým plukem. Tento čestný název si pluk vysloužil vynikající účastí v bojích, svou obětavou, bezchybnou a spolehlivou činností při doprovázení bitevníků a bombardérů.

Na přesné práci stíhačů 139. gardového pluku měla spolu s jinými morálně psychologickými faktory zásluhu i vysoká odpovědnost a kázeň osádek ve vzduchu. Její význam si velmi dobře uvědomoval velitel pluku A. Petrovec, který sám často létal v čele pluku na zvlášť důležité akce a pěstoval v pilotech úctu k letové kázni. Frajeřina při plnění bojového úkolu, bravura, zbytečné riskování, všecko, co mohlo nakonec být na překážku splnění rozkazu, se v pluku přísně odsuzovalo.

Vzpomínám si na jeden příklad, který dostatečně výmluvně ukazuje vztah letců k narušování kázně ve vzduchu. Příhoda je spojena s bitevním letcem Charitonovem, na kterého v pluku dlouho a v dobrém vzpomínali.

V době příprav na běloruskou operaci, na jaře roku 1944, byl zvláště důležitý vzdušný průzkum. Stíhači 139. gardového pluku v těch dnech často doprovázeli bitevník, který se na jejich letišti cítil jako doma. Na tomto Il-2 létal pilot Charitonov a bojový rozkaz „připravit skupinu k doprovodu Charitonova“ byl pro stíhače 139. gardového pluku běžnou věcí.

Charitonov byl šíleně odvážný a neúnavný chlapík a zřejmě i výborný průzkumník, protože mu velení svěřovalo ty nejsložitější úkoly. V podtextu každého rozkazu k zabezpečení doprovodu Charitonova zaznívala výzva: Chránit Charitonova tak, aby se mu nezkřivil ani vlásek na hlavě. Proto jeho bitevník doprovázela aspoň šestice, ale i osmička a někdy dokonce celá letka stíhačů. Nejčastěji byla tato práce svěřována první letce, které velel Jakov Udovickij. Jeho zástupcem byl Jurij Maximov. Oba letci měli už z této činnosti velké zkušenosti, a tak nebylo divu, že na ty nejsložitější akce zpravidla doprovázela Charitonova právě první letka.

Toho dne, kdy se Charitonov vypravil fotografovat štáb německého svazku daleko za čárou fronty, vzlétla Udovického letka téměř v plném počtu. Způsob ochrany průzkumníka promysleli stíhači důkladně předem, takže o nějakých svévolných odchylkách od stanoveného plánu nemohla být ani řeč.

Skupina byla už skoro u cíle, když se v jejím zorném poli objevil německý průzkumný letoun Henschel 126. Hs 126 byl pro stíhače lákavým soustem, a tento je přitahoval zvlášť: bloumal po obloze sám, bez ochrany. Stačilo jen nepatrně změnit kurs a osud hitlerovského průzkumníka by byl zpečetěn. Avšak stíhači 139. pluku, zvyklí přísné disciplíně, pokračovali v letu na daném kursu. Ani jeden z nich se nepokusil zvýšit své bojové konto.

Tu se však ze sestavy utrhl Charitonov. Za minutu měl henschela na mušce a jednou salvou z kanonů ho sestřelil. Smetl ho jako mouchu a odtáhl za sebou i ochranu. Avšak ve vzduchu mohou dvě tři minuty hodně změnit. Charitonov svým neuváženým kouskem ohrozil splnění úkolu – mohli teď očekával, že se každým okamžikem objeví německé stíhačky. Zahajovat boj před tím, než se provede snímkování, znamenalo zkomplikování úkolu, nebo dokonce jeho zmaření.

Velitel letky byl vzteky bez sebe. Rozhodl se v letu k cíli nepokračovat. Obrátit na zpáteční cestu musel i Charitonov, protože bez ochrany stíhačů se úkol prakticky nedal splnit.

Když se skupina vrátila na letiště, byl Charitonov důrazně pokárán. Letci pak akci opakovali a odvážný bitevní pilot se při ní choval ukázněně a svůj úkol splnil skvěle.

Tento incident nenarušil jeho přátelství se stíhači a brzo se na věc zapomnělo. Naši piloti si na Charitonova zvykli a oblíbili si ho. Ještě mockrát ho doprovázeli na jeho riskantních letech a za tuto nebezpečnou práci dostali řadu pochval jak od vyššího velitelství, tak i od bitevních letců.

Později se cesty bitevního pluku, ve kterém sloužil průzkumník Charitonov, a 139. gardového pluku rozdělily. Nikdo ze stíhačů neví, kam osud odvážného rozvědčíka zanesl. Ale vzpomínka na něj žila v pluku dál.

Na podzim třiačtyřicátého roku se velení letecké armády rozhodlo přeměnit celý jeden pluk na průzkumný. Ne náhodou padla volba na 523. pluk naší divize. Do jeho složení byla v té době převedena ze 168. stíhacího pluku průzkumná letka. Kromě toho v 523. pluku bylo lépe než kde jinde zorganizováno spojení, což mělo pro přeorientování útvaru na průzkumnou činnost mimořádnou důležitost. A konečně, piloti 523. pluku létali na lavočkinech, které měly silnou kanonovou výzbroj a motory chlazené vzduchem. To byla jejich velká přednost před jaky: průzkumníci létají hlavně nad územím obsazeným nepřítelem a životnost motorů se vzduchovým chlazením je vyšší než životnost motorů chlazených vodou.

Když bylo třeba, provázely osádky tohoto pluku bombardovací a bitevní letectvo, podporovaly ve vzdušných bojích gardové letce z 18. pluku a z pluku Normandie, ale hlavní jejich činností se stal průzkum. V tom se pilotům 523. pluku nikdo nevyrovnal. A úkoly ukládal pluku nejen štáb naší divize, ale i štáb letecké armády a prostřednictvím štábu armády i štáb frontu.

Historie 523. oršského stíhacího pluku, nositele čtyř řádů, je vůbec velmi zajímavá. Je v ní mnoho dramatických událostí, což je ostatně charakteristické pro každý bojující pluk.

V 523. pluku bojovalo hodně letců z bývalého 160. stíhacího pluku, který byl postaven ve čtyřicátém roce a válku začal v rámci 43. stíhací divize. V roce 1943 se jeho velitelem stal podplukovník Konstantin Pilščikov. S jeho jménem je spojen velký počet bojových akcí, jimiž si kolektiv pluku získal zaslouženou frontovou slávu. Pilščikov, který dřív velel v 303. divizi 168. stíhacímu pluku, přebíral 523. pluk ve velmi těžké době. Pluk byl nekonečnými boji vyčerpán a téměř vybit. Přesto však nepřetržitě létal, přičemž hlavně zabezpečoval ochranný doprovod bombardovacího a bitevního letectva. V létě a na podzim třiačtyřicátého roku zahynuli v těžkých bojích letovod pluku major Dmitrij Simonov, jeden z nejlepších letců, a velitel letky kapitán Stěpan Charčenko. Zůstalo žalostně málo pilotů, kteří by mohli vést do boje skupiny. A tak velitel pluku Pilščikov sám létal neustále do bojových akcí a pracoval soustavně i v těchto svízelných podmínkách s mládeží. Mladí letci prodělávali drsný bojový křest.

Veteránům 523. pluku se vryl do paměti první boj poručíka Smorčkova. Mladý letec nepůsobil špatným dojmem, už napohled upoutával na sebe pozornost a byl klidné, vyrovnané povahy. V pluku si však o nikom nedělali konečný úsudek dřív, než ho vyzkoušeli v boji.

Poručík Smorčkov přišel k pluku v září z letecké školy, ve které byl nějaký čas instruktorem. Měl tedy slušnou leteckou průpravu.

Svůj první bojový let absolvoval v dvojici s velitelem pluku. Ten den 523. pluk doprovázel bitevní letouny, které měly napadnout nepřátelská postavení v prostoru Smolenska. Když ily začaly plnit svůj úkol, zpozoroval Pilščikov, že se tři focke-wulfy chystají zaútočit na bitevníky. Dal znamení Smorčkovovi a oba lavočkiny dál nabíraly výšku, ale zatím se k nim nepozorovaně blížila dvojice focke-wulfů z jiné skupiny. Pilščikov si všiml, že se přikradly na nebezpečnou vzdálenost k jeho číslu, a vydal krátký povel: „Točit!“ Smorčkov zareagoval bleskurychle, oba letci provedli přesný manévr a sami nenadále zaútočili na Němce. Ti, když viděli, že jsou v nevýhodném postavení, vzali do zaječích.

Pilščikov byl s pilotem na čísle spokojený: Smorčkov ve svém prvním boji neztratil hlavu, včas reagoval na všechny manévry vedoucího, držel se dobře ve vzduchu a spolehlivě chránil velitele.

Když přistáli a poručík přistoupil k veliteli, aby mu podal hlášení o splnění bojového úkolu, poznamenal Smorčkovův mechanik:

„Soudruhu poručíku, máte na tváři krev.“

„To nic…“ upadl do rozpaků Smorčkov.

„Proč jste mi ve vzduchu nehlásil zranění?“ otázal se ho přísně Pilščikov.

„Necítil jsem zvláštní bolest, soudruhu veliteli. A kromě toho jste mi řekl, že si to po návratu rozdáme v cvičném boji. Nechtěl jsem propást příležitost.“

Tak začal svou bojovou činnost v 523. pluku budoucí hrdina Sovětského svazu, poručík A. Smorčkov.

Mladý pilot Viktor Timofejev neměl své letecké začátky u tohoto pluku snadné. První bojový let absolvoval koncem srpna u Jelně, kde probíhaly nepřetržité těžké boje. Za první tři čtyři dni vykonal Timofejev přes deset bojových vzletů. To byl na nováčka výkon.

V jednom z těch letů byl Timofejevův stroj zasažen. Pilot si ani neuvědomoval, jak se to stalo: celou dobu se držel vedle velitele letky kapitána A. Jeličeva, svědomitě dával pozor, aby nepřátelské stíhačky Jeličeva nenapadly. Zdálo se mu, že let je velmi klidný: nebe bylo čisté, nepřátelské stíhačky žádné neviděl, a proto když lavočkinem něco zatřáslo a cosi odlétlo od křídla, pomyslel si, že stroj byl zasažen protiletadlovým granátem. Letoun přestal pilota poslouchat, Timofejev nestačil vedoucímu a brzo se musel z boje odpoutat.

Na zemi objevili mechanici průstřely v nádrži. Podle jejich charakteru usoudili, že stroj byl napaden focke-wulfem, který Timofejev ani nezahlédl – tak překvapivá to byla zteč. Mladý letec se z toho podle názoru všech dostal tentokrát se štěstím.

Kapitán Jeličev zatím sváděl těžký boj se dvěma Fw 190. Jednoho sestřelil, ale hned nato ho napadla další dvojice. Jeličevovi se podařilo poškodit druhý focke-wulf. Když Němec viděl, že je bez parťáka, pokusil se uprchnout, ale Jeličev měl výhodné postavení a rozhodl se na něj zaútočit. Už sáhl po plynové páce…

V boji probíhá všecko daleko rychleji, než se to dá potom vypovědět. Když kapitán udělal navyklý pohyb levou rukou a viděl, že letoun nezrychlil, řekl si v zápalu boje, že je poškozena plynová páka a že musí přerušit zteč, protože bojovat s takovou poruchou se nedá. Kapitán se však mýlil: plynová páka byla v naprostém pořádku. Jemu se totiž jenom zdálo, že udělal automatický pohyb rukou, jenom to tak cítil – ve skutečnosti měl ruku přeraženou…

Musel řídit stroj jednou rukou. Brzo zahlédl úzký proužek země podél železniční tratě. Sem, na ten spásný pruh země, který byl už v našich rukách, směřovaly většinou bombardéry, bitevníky i stíhačky poškozené v bojích. Tady přistál se svým lavočkinem i statečný velitel letky Jeličev.

Ruku mu museli amputovat, ale za nic na světě se nechtěl rozloučit se svým plukem. Po několikaměsíčním pobytu v nemocnici se vrátil. Sloužil pak dál v 523. pluku, i když už nelétal.

V zářijových bojích západně od Jelně se nepřítel snažil zdržet postup našich vojsk na Smolensk, a proto zde vybudoval silná zemní opevnění.

Kapitán M. Anufrijev dostal v těch dnech přímo od velitele letecké armády rozkaz vyfotografovat nepřátelský opevněný prostor.

Počasí nestálo za nic – vytrvale lilo jako z konve. Průzkumník však pronikl k samému středu nepřátelských opevnění a skvěle splnil svůj úkol. Naše vojska na základě snímků pořízených Anufrijevem hned příští den prolomila čáru nepřátelských opevnění a otevřela si cestu na Smolensk.

V polovině září zasadilo naše letectvo zdrcující úder nepřátelským letištím Borovskoje a Šatalovo. Průzkumné údaje o těchto letištích dodal rovněž Anufrijev. Jenom v Borovském objevil 120 nepřátelských letadel. Naším úderem bylo zničeno a spáleno přibližně 45 letounů.

Každý průzkumník musí být dobrým pilotem, ale ne každý pilot může být dobrým průzkumníkem. Mitrofana Anufrijeva tímto talentem obdařila sama příroda, on jej jenom rozvinul, vybrousil a dovedl k vysokému mistrovství. Vzdušný průzkum byl celá věda – o tom, jak vést pozorování, jak být přitom sám neviditelný, jak rozpoznávat nebezpečí skrývající se ve zdánlivě pustém terénu.

Anufrijevovo mistrovství se projevovalo v nejrůznějších situacích. Dokázal přímo zázračně pronikat k nepřátelským letištím zajištěním stíhaček i zběsilou přehradnou palbou protiletadlového dělostřelectva. Bylo to neobyčejně riskantní zaměstnání. V 523. pluku bylo víc odvážlivců, kteří plnili podobné úkoly, Anufrijevovi bylo však dáno i něco jiného: uměl uhádnout, téměř intuitivně rozpoznat, co se nepřítel všemi silami snažil do poslední chvíle utajit. V tom se Anufrijevovi málokdo vyrovnal. Intuice mu napovídala, aby byl zvlášť pozorný tam, kde zdánlivě nic nevyvolávalo podezření. Neomylně rozpoznával prostory, které v sobě tajily potenciální nebezpečí. Někdy nejdřív jakoby bezcílně kroužil nad podezřelým místem a předstíral, že se tam objevil náhodou. Tím nepřítele ukonejšil a zároveň získával čas. Přitom se nenápadně přibližoval z velké vzdálenosti se pozorování dá těžko vést. Za jasného počasí jej samozřejmě zpozorovali dřív. Dělal, jako by o nepříteli nevěděl, kroužil a kroužil a zatím klesal krok za krokem níž a níž, dokud pohyb osamělého letounu nevzbudil podezření. Hitlerovci si nakonec uvědomili, že jsou odhaleni, a nezbývalo jim nic jiného, než průzkumníka sestřelit. Sestřelit ho, aby nemohl předat dál, co viděl.

Honili se za ním ve stíhačkách, pálili po něm z protiletadlových i polních děl, z tanků, kulometů a dokonce i z minometů. A průzkumník se dychtivě vpíjel očima do lesa, který se pojednou naježil hlavněmi děl. Jásal, když se jeho podezření potvrdilo náhlou prudkou palbou. A právě v tom byl smysl jeho práce.

Spočítat v takové situaci tanky, děla, automobily nebo letadla je neobyčejně obtížné. Nepředstavitelně obtížné. Všecko snímala zároveň kamera, ale Anufrijev okamžitě hlásil rádiem, co sám viděl, a to nejen počet tanků, letadel, vlaků, ale i jejich polohu. Měl úžasnou vizuální paměť – když po jeho návratu vyvolali film, všecko se obdivuhodně shodovalo s jeho hlášením.

Mitrofan Anufrijev létal za každého počasí. Nikdy nemohl vědět předem, jestli mu počasí úkol usnadní, nebo zkomplikuje. Za jasného počasí mohl fotografovat z větší výšky, nemusel přecházet do přízemního letu a vydávat se nebezpečí, že ho sestřelí ze země. Musel však někdy provádět dlouhé vyčkávací tahy, aby oklamal nepřátelské stíhače, a v takových případech byly jeho spojencem výška a slunce. Za špatného počasí se schovával v mračnech, jako se ukrývá pěšák v nerovnostech terénu, kradl se k objektu téměř poslepu a objevoval se nad nepřátelským letištěm nenadále, prolétl drze nad vzletovou dráhou a znovu se ponořil do mraků. Stíhači mu jeho práci nezáviděli: musel se vyhýbat boji, a přitom byl pro nepřítele návnadou. Tancoval doslova na ostří nože a přitom nesměl uklouznout, přičemž klouzáním dosahoval cíle. Toto své umění dovedl k absolutní dokonalosti. A když už se někdy dostal do svízelné situace, zasadil poslední obranný prostředek – svůj lavočkin s jeho kanony a smělost stíhače. Téměř všecky boje, které musel svést, byly vynucené, ale žádný z focke-wulfů, které sestřelil, neměl takovou cenu jako průzkumné údaje, které zachytil ve své paměti a předal.

Patřičně zhodnotit v oficiálním dokumentu hrdinství vzdušného průzkumníka je poněkud složitější než u stíhače. Když víme, že stíhač sestřelil patnáct, osmnáct, dvacet nepřátelských letounů, nepotřebuje to většinou už další komentáře, je to jasně hrdina. Ale jak například vyjádřit v krátké rubričce návrhu na udělení nejvyššího vyznamenání za statečnost zásluhy vzdušného průzkumníka? Copak je možné k jeho posudku přilepit desítky a stovky filmů a půdorysných leteckých snímků, podle kterých se korigovaly zámysly velitelů armád, podle kterých činili v průběhu bitev důležitá rozhodnutí velitelé divizí? Tisíce lidí na jejich rozkaz směřovaly na ty úseky nepřátelské obrany, kde byl největší předpoklad úspěchu, a tento pohyb vojsk byl často neviditelnou nití spojen s osobním hrdinstvím a maximální profesionalitou práce dvou tří leteckých průzkumníků, kteří byli očima armády i frontu.

Možná právě proto jsem v životě nepodepisoval delší hodnocení, než jaké vypracoval na svého průzkumníka velitel 523. pluku podplukovník Pilščikov, když navrhoval Anufrijeva na titul hrdiny Sovětského svazu.

V osobním spisu Mitrofana Anufrijeva se kromě jiného uvádí: „Zranění střelou 6. 7. 41. Popáleniny obličeje druhého stupně 30. 3. 42. Zranění střepinou 1. 9. 44. Za dobu své bojové činnosti provedl 310 úspěšných bojových vzletů k průzkumu nepřátelských vojsk.“

310 bojových průzkumných vzletů svědčí o mimořádné bojové aktivitě. Abych tuto činnost přiblížil konkrétněji, uvedu několik zajímavých zážitků Mitrofana Anufrijeva.

V listopadu dvaačtyřicátého roku se nepřítel upevnil v prostoru Juchnova. Na úseku Západního frontu probíhaly tuhé boje a nepřítel zřejmě využíval Juchnova jako přífrontového uzlu k hromadění sil. Bylo to však třeba ještě potvrdit přesnými údaji průzkumu. Tímto úkolem byl pověřen Mitrofan Anufrijev.

Anufrijev dlouho létal nad prostory kolem Juchnova, ale nic podezřelého nepozoroval. Pokračoval však trpělivě v pátrání, až kdesi zahlédl slaboučký kouř. Ten sám o sobě nemusel ještě nic znamenat. Mohl to být nějaký ohýnek, mohla to kouřit selská pec, ale Anufrijevovi se zdálo, že poloha kouře se mění. Ne rychle, ale mění. Tak mohla dýmat lokomotiva, ale v prostoru, nad kterým kroužil, žádná železnice nevedla. Anufrijev byl ve velké výšce, a tak, aby oklamal letecké hlídky nepřítele, se vnořil do mraků a pak rychle klesl dolů a přelétl nad lesem. Teď už jasně spatřil lokomotivu, která za sebou pomalu vlekla vagónky.

Tak byla objevena úzkokolejka Vjazma – Znamjonka – Juchnov, kterou Němci tajně postavili. Nepřítel po ní skrytě přisunoval vojska k frontě. Po Anufrijevově odhalení byla úzkokolejka několikrát bombardována naším letectvem.

V červenci třiačtyřicátého roku objevil Anufrijev velkou nepřátelskou kolonu v prostoru Žizdra – Ščigry. V proudu bylo na 120 aut a obrněných transportérů, které postupovaly k Orlu. Fotografické snímky potvrdily Anufrijevovo hlášení a z našeho letiště okamžitě vzlétla velká skupina bitevních letounů. Do Orla proud hitlerovců nedorazil – ily ho rozdrtily na přesunu…

V srpnu třiačtyřicátého roku prováděl Mitrofan Anufrijev průzkum nepřátelských letišť v prostoru Spas-Děmenska. V těch dnech se nebe hemžilo nepřátelskými stíhači, a proto naši letěli ve dvou dvojicích. Nad letištěm Lubinka napadly průzkumníky čtyři focke-wulfy. Jedna dvojice se se nimi na Anufrijevův rozkaz pustila do boje a sám Anufrijev pokračoval se svým číslem v průzkumu. Nato Němci vyslali proti nim přímo z letiště další dvojici focke-wulfů. Nezbývalo nic jiného, než aby se jim postavili všichni čtyři průzkumníci. Anufrijev v tomto boji sestřelil jednu stíhačku a druhou poškodil. Druhá dvojice rovněž sestřelila jeden focke-wulf. Po boji Anufrijev dokončil průzkum a celá čtveřice se vrátila na letiště s cennými poznatky.

Dvaadvacátého června 1944 prováděl Anufrijev průzkum v prostoru Orše a narazil na čtveřici messerschmittů. Chytrým manévrováním se mu podařilo dokončit průzkum, ale při odletu se na něj messerschmitty zavěsily. Průzkumník odtáhl Němce daleko nad naše území, přímo nad štábem naší divize se jim postavil na odpor a jednoho z nich sestřelil.

V 523. pluku vyrostla celá plejáda mistrů vzdušného průzkumu, jako byli například Smorčkov, Anufrijevovi spolubojovníci z letky Syčev, Suslov, Procenko a další letci. Vynikajícím vzdušným průzkumníkem byl i sám velitel pluku Konstantin Pilščikov. Nebylo náhodou, že mnoho letců z tohoto pluku mělo až sedm nebo osm řádů.

Pluk dostal první vojenský řád v létě čtyřiačtyřicátého roku a ke dni vítězství byl už nositelem čtyř řádů.

V zimě a na jaře čtyřiačtyřicátého roku vedlo bombardovací a bitevní letectvo 1. letecké armády údery především na boguševském směru.

Jakmile se počasí jen trochu umoudřilo, snažilo se německé letectvo bombardovat naše vojska. Údery zasazovalo skupinami po sedmi až pětatřiceti bombardérech Ju 87. Spolehlivou ochranu však už Němci svým bombardérům poskytnout nemohli, a tak většina pokusů o úder končila zpravidla nezdarem.

Hlavním nebezpečím pro nás byli tehdy němečtí stíhači provádějící volné stíhání. Byli to zkušení piloti, kteří obyčejně létali ve dvojicích, vzácněji samostatně. Ukrývali se v mracích, a pak se nečekaně objevovali nad našimi letišti, provedli jednu dvě zteče a odlétali. Letiště 303. divize byla rozmístěna podél čáry fronty. Některá z nich dokonce postřelovala nepřátelské dělostřelectvo, tak blízko jsme měli k předním postavením nepřítele.

Dvacátý stíhací pluk podplukovníka Petrovce seděl tehdy na polním letišti poblíž vesničky Litivlje. 6. ledna čtyřiačtyřicátého roku propilovával nadporučík Nikolaj Svitčenko slétanost se svým pilotem na čísle, nadporučíkem Kučkovem. Kučkov přišel k pluku teprve nedávno a Svitčenko dostal za úkol pocvičit ho ve vedení ztečí. Plnil tento úkol s vynalézavostí, která byla pro něj příznačná. Byl uznávaným mistrem nejrůznějších překvapivých manévrů a Kučkov měl co dělat, aby mu stačil. Přitom museli oba piloti dávat velký pozor – prováděli sice jen výcvik, ale fronta byla, co by kamenem dohodil.

V době, kdy Svitčenko a Kučkov sváděli spolu cvičný boj, vzlétl ze sousedního letiště Filaty velitel letky S. Sibirin. Už se přesně nepamatuji, proč šel tenkrát Semjon do vzduchu, nejspíš prostě proto, že přelétal z jednoho letiště na druhé. Byl to let na pár minut, a proto se Sibirin držel pod šesti sty metry a ani nezatáhl podvozek. Neočekávaně se objevily dva focke-wulfy. Jakmile Němci spatřili letoun s vytaženým podvozkem, zaujali okamžitě bojové postavení, aby jej napadli zepředu shora. A Sibirin už nestačil nabrat výšku ani nalétnout na přistání. Jediné, co mohl po výstraze z velitelského stanoviště pluku udělat, bylo zatáhnout podvozek a přejít do zatáčky.

Němci letěli přibližně ve výšce 1500 metrů. Zabránit jim ve zteči mohla jenom Svitčenkova dvojice, která byla v témže prostoru ve výšce 3000 metrů. Tak se také stalo. Když Svitčenko spatřil focke-wulfy, nařídil Kučkovovi, aby ho chránil, a levým polozvratem zaútočil shora na záď vedoucího focke-wulfu. Ten, jakmile Svitčenka zpozoroval, pokusil se uniknout zteči svíčkou. Neměl však dostatečnou rychlost, a proto se převrátil na křídlo, přešel do horizontálního letu a začal unikat hadovitým letem. Tím se však nemohl odpoutat – Svitčenko se mu zavěsil za ocas a zasahoval ho přesnou palbou. Nakonec z focke-wulfu vyšlehl sloup dýmu, pilot se ještě pokusil o vodorovný let, ale nakonec se stroj zřítil k zemi.

Když Svitčenko útočil na vedoucího, vůbec si druhého Fw 190 nevšímal – spoléhal se plně na nadporučíka Kučkova. A Kučkov ho nezklamal. Přesnými dávkami focke-wulf odřízl a ten koukal zmizet za linií fronty.

To všechno byly boje takříkajíc místního významu.

Začátkem února však vzdušný průzkum zjistil nahromadění vlaků ve stanici Kresťjanka. Měli jsme už zkušenost z organizování rychlých a silných úderů, takže brzo nato vzlétlo 50 bombardérů Pe-2 v doprovodu 18 jaků 20. stíhacího pluku a 16 strojů 18. gardového stíhacího pluku. „Pešky“ splnily svůj úkol znamenitě. Přitom nám nezpůsobili ztráty ani nepřátelští stíhači, ani prudká protiletadlová palba. Stanice byla celá zničena včetně všech vlakových souprav, které se v ní zdržovaly.

V zimě čtyřiačtyřicátého roku letci 20. stíhacího pluku poměrně dlouhou dobu zabezpečovali 32. samostatnou letku. Ta se specializovala na letecký průzkum, proto měli stíhači doprovodu velkou odpovědnost.

Koncem února doprovázela šestka jaků 20. stíhacího pluku dvojici Il-2. Ily prováděly fotografování nepřátelského předního okraje. Po celou dobu snímkování nedovolili stíhači, vedení kapitánem Točkovem, focke-wulfům přiblížit se k průzkumníkům, ale při odletu od cíle byla dvojice Anatolije Maškina napadena a rozpoutal se vzdušný boj. Pilot na čísle, poručík Kutňakov, sváděl boj se dvěma focke-wulfy na horizontále. Maškinův jak byl hned při první zteči zasažen a pilot byl těžce raněn. Kutňakov však na sebe upoutal oba nepřátelské stroje a nedovolil jim, aby na Maškina zaútočily podruhé. Sám se pak dostal jednomu focke-wulfu za ocas a sestřelil ho. Druhý focke-wulf se však zatím objevil za jeho zády, a nebýt jiné naší dvojice, která mu přispěchala na pomoc, kdo ví, jak by to s ním dopadlo.

Anatolij Maškin dotáhl stroj až na letiště a přistál na břicho stranou od přistávací dráhy. Hned po dosednutí letounu odvezli statečného letce do nemocnice.

Koncem května se k divizi vrátil pluk Normandie, odpočatý a dobře připravený na další boje.

Krátce předtím jsem odletěl do Tuly na inspekci přípravy francouzských letců. Pluk Normandie měl nyní čtyři letky – 61 letců. Svým početním stavem se Normandie rovnala fakticky dvěma plukům.

Před odesláním pluku na frontu přijeli do Tuly představitelé francouzské vojenské mise v čele s generálem Petitem a přehlídka pluku byla zakončena ukázkovými lety francouzských pilotů.

Úroveň letecké přípravy zanechala u všech dobrý dojem. Ačkoliv jsem mnoho z nových letců ještě neznal, udělal jsem si o některých velmi příznivý úsudek, když jsem je viděl ve vzduchu. Zvlášť na sebe upozorňovali Delfino, Marchi, André, Cuffaut, bratři Challové, Moynet, Sauvage, Taburet, Perrin a de Saint-Marceaux. Je zajímavé pozorovat, jak se v létání projevuje charakter člověka: na zemi se někdy můžeme v lidech mýlit, ale ve vzduchu se všecky skryté vlastnosti charakteru odhalí.

Velitel letky Louis Delfino létal s nápadnou ukázněností a přísností. Všecky figury, všechny prvky prováděl naprosto přesně a vyrovnaně. Žádné improvizace, žádné odchylky od předem stanoveného programu – nic, co by ukazovalo na emocionální stav pilota. Důsledná, chladná, dalo by se dokonce říci akademicky korektní pilotáž.

Tím se ve vzduchu lišil od většiny Francouzů, v jejichž létání se velmi zřetelně projevoval jejich národní charakter, jakýsi citový podtón.

Velitel Delfino se však i na zemi odlišoval od svých kamarádů zjevnou rezervovaností a navyklou sebekázní. A tu nekompromisně vyžadoval i od svých podřízených. Nebylo náhodou, že zpočátku vznikaly mezi ním a veterány Normandie, kteří prodělali boje v třiačtyřicátém roce, napjaté vztahy. Ale nakonec si svou chladnokrevností, zdrženlivostí, neohrožeností a odvahou získal u letců zaslouženou autoritu. Právě Louis Delfino vystřídal v pětačtyřicátém roce Pierra Pouyada ve funkci velitele pluku.

Mimořádnou chladnokrevností a odvahou vynikal i pilot Jacques André. Rychle se vyšvihl mezi nejlepší piloty Normandie a stal se jedním z nejschopnějších vedoucích skupin. Za rok války – od května čtyřiačtyřicátého roku do května pětačtyřicátého – sestřelil šestnáct nepřátelských letounů a stal se čtvrtým francouzským letcem (po Albertovi, de la Poypovi a Lefèvrovi), kterému byl udělen titul hrdiny Sovětského svazu.

S novými doplňky přišli do pluku i bratři Challovi. Sestřelili spolu kolem dvaceti nepřátelských letounů. Pocházeli ze slavné rodiny francouzských aviatiků. Nejstarší ze čtyř bratří Challových sloužil v bombardovacím letectvu a zahynul při letecké nehodě. Druhý bratr, generál, rovněž sloužil v letectvu, za války se zapojil do Hnutí odporu, dostal se do rukou gestapa a byl poslán do tábora smrti v Buchenwaldu. Dva nejmladší bratři, René a Maurice, přijeli do Sovětského svazu a bojovali proti Hitlerovi v pluku Normandie.

Za celou dobu své existence byl poručík Marchi beze sporu nejlepším pilotem v pluku. Na něj se beze zbytku hodila věta: „Narodil se, aby létal.“ Nebylo letounu, který by se nepoddal jeho pilotnímu umění, nebylo figury pilotáže, kterou by nezvládl s dokonalou přesností a krásou. Za dobu, co sloužil v Normandii, sestřelil třináct nepřátelských letounů.

Když se v červnu pětačtyřicátého roku shromáždily v Le Bourget tisíce Pařížanů, aby přivítaly tajemný, legendami opředený pluk, málokdo z nich si dokázal konkrétně představit letouny, piloty i sám pluk. Normandie se objevila v těsně sevřeném tvaru. Stíhači šli na přistání, když tu se od nich oddělil jeden Jak-3 a předvedl akrobacii tak vysoké třídy, že to udivilo i samotné příslušníky Normandie. Marchi překonal sám sebe. Na letišti byli přítomni i představitelé leteckých kruhů ze států protihitlerovské koalice. Podle dohody byl předveden cvičný vzdušný boj: Jak-3 se utkal s americkými a anglickými stíhači. V obou soubojích se Marchi rychle usadil soupeřům za zády a donutil je ke kapitulaci. Všichni francouzští letci naši stíhačku Jak-3 milovali, ale Marchi ji přímo zbožňoval. O mnoho let později mi veteráni Normandie vypravovali, že v Le Bourget tenkrát málem došlo k mimořádné události. Marchi se při ukázkovém vzdušném boji, aby dokázal vynikající kvality letounu Jak-3, tak rozpálil, že div nepřitlačil Američana k zemi. Po válce pracoval Marchi jako tovární letec a při jednom zkušebním letu zahynul.

Tenkrát na jaře čtyřiačtyřicátého roku si za svou pilotáž nad letištěm vysloužil nejvyšší uznání. Bylo naprosto jasné, že se mezi výbornými letci Normandie objevil stíhač mimořádných kvalit.

Hosté i naši vojenští představitelé, kteří je doprovázeli, i já sám jsme byli s úrovní přípravy pluku spokojeni. Veteráni Normandie – velitel pluku Pouyade, Albert, Lefèvre, de la Poype a Risso – se snažili nedat na sobě pocit hrdosti znát, ale bylo vidět, že je to stojí velkou námahu. Za uplynulou zimu vynaložili hodně sil, aby pluk vypadal tak, jak se nyní představil komisi na inspekční prověrce. Pierre Pouyade, kterého jsem si zamiloval jako skutečného bojovníka a nevšedního člověka, s nímž mě po mnoho let až do jeho smrti pojilo hluboké přátelství, jako by svým pohledem říkal:,Pane generále, jsem přesvědčen, že tito chlapci nebudou horší než veteráni!‘ Sám jsem viděl, že pluk je skvěle připraven.

Poděkoval jsem veliteli pluku, rozloučil jsem se s přítomnými a zamířil k té části letiště, kde stál osaměle a nenápadně můj lavočkin.

Mezi osobami, které přijely do Tuly spolu s generálem Petitem, byl postarší člověk, který si na první pohled získával sympatie svým zevnějškem i chováním. Měl otevřený, chytrý a energický obličej, vystupoval skromně, ale důstojně, i když bylo vidět, že ho všecko neobyčejně zajímá. S opravdovým zaujetím sledoval každého pilota, který byl ve vzduchu, prohlížel si naše jaky, přičemž mi nemohlo uniknout, že věci rozumí. Pozorně, zkoumavě se mi podíval do očí, když mě představoval hostům. Já jsem si s nemenší zvědavostí prohlížel člověka, který byl v třicátých letech francouzským ministrem letectví a ve čtyřicátých významným činitelem Hnutí odporu.

Přede mnou stál Pierre Cot. Ozvala se ve mně dávná vzpomínka. Jako z bezedné hlubiny času se vynořil rozmrzelý obličej Pavla Ryčagova, zamračený pohled velitele brigády Astachova, zjevil se v paměti malý sportovní jednoplošník, na kterém se nám lehce vzdaloval francouzský ministr letectví, i vlastní rozpaky – rozpaky velitele roje určeného k čestnému doprovodu vzácného hosta…

To bylo ve čtyřiatřicátém roce, a teď byl čtyřicátý čtvrtý. Měl jsem pocit, že od té doby neuplynulo deset let, ale celý věk. Samozřejmě jsem Pierru Cotovi nepřipomínal, že jsme se už v jistém smyslu seznámili, že jsem kdysi měl tu čest ho doprovázet… Zničehonic mě však napadlo, že mi vlastně osud dopřál příležitost oplatit mu tehdejší porážku. Hosté nešetřili chválou při prohlídce jaků, ale nikdo z nich, kromě veteránů Normandie, neviděl ještě v letu lavočkin. Přitom tento letoun důstojně reprezentoval úroveň moderní sovětské letecké techniky. Byl jsem na letišti jediným sovětským stíhačem, který mohl rozšířit program improvizované letecké přehlídky. Nasedl jsem do kabiny lavočkina a podle svých sil jsem tento program bez předchozího upozornění doplnil.

Měl jsem na svém lavočkinu speciální silný motor (s přímým vstřikováním paliva do válců), a proto jsem mohl předvést řadu figur pilotáže, které bylo obtížné nebo zcela nemožné zalétat na jaku.

Můj lavočkin si vedl znamenitě. Když jsem skončil akrobacii, zamával jsem křídly a v dobrém rozpoložení jsem odletěl směrem na západ.

Později jsem se dověděl, že moje nečekané vystoupení mimo program přijali Francouzi s nadšením. Role komentátora se ujal Pouyade. Ale ještě předtím jsem dostal možnost pohovořit si s velitelem letecké armády.

Sotva jsem totiž přistál, ohlásil mi, že mě volají ze štábu armády. Za chvíli jsem už hlásil veliteli příchod. Gromov se na mě podíval přimhouřenýma očima.

„Zatímcos lítal nad Tulou, přišel nám telegram. Týká se tebe. Přečti si to.“

Vzal jsem telegram do ruky.

Letěl jsem z Tuly rychle, ale telegram byl ještě rychlejší. Došlo mi, že francouzskou delegaci doprovázeli lidé, kteří měli k létání hodně daleko. V telegramu se zhruba říkalo, aby štáb se mnou probral moje nepřípustné chování ve vzduchu v přítomnosti zahraničních hostí a učinil příslušné opatření. Položil jsem telegram na stůl a čekal na to příslušné opatření.

„Cos tam vyváděl?“ zeptal se velitel.

„Dvakrát jsem prolétl v přízemním letu nad letištěm, soudruhu veliteli, na zádech.“

Michail Gromov se usmál. Potom rychle načmáral šikmo nad text telegramu rozhodnutí.

„Čti!“ řekl a postrčil papír ke mně.

Přečetl jsem si rozhodnutí. „Sekáč!“ stálo v horním rohu tiskopisu. „Učinil naprosto správně. Za úspěchy v ovládání bojové techniky, za letecké mistrovství uděluji Zacharovovi G. N. pochvalu.“ A podpis.

Stál jsem v rozpacích a nerozhodně držel telegram v ruce. Velitel se rozesmál:

„Můžeš jít!“

V polovině května se nepřátelské letectvo viditelně zaktivizovalo. Začaly se častěji objevovat skupiny bombardérů, hlavně Ju 87, a co zvlášť vzbudilo naši pozornost, byla skutečnost, že nepřítel zesílil vzdušný průzkum. Očekávání velké ofenzivy sovětských vojsk udržovalo německé velení v napětí. Proto měl pro nepřítele vzdušný průzkum v tom období nesmírný význam. To si dokonale uvědomoval velitel 1. letecké armády Gromov, ale ještě větší význam přikládal boji se vzdušným průzkumem generálplukovník T. Chrjukin, který v létě 1944 Gromova vystřídal. Když stanovil naší divizi úkoly, vždycky nám připomínal: „Jestli mi sem pustíte průzkumníka, hlavy vám utrhnu!“

V připravované útočné operaci, známé pod kódovým označením „Bagration“, se vojskům 3. běloruského frontu, rozvinutým ve směru Vitebsk – Orša, přikládala jedna z hlavních úloh. Příprava k operaci, přesuny vojsk – to všecko muselo zůstat před nepřítelem utajeno. Proto boj s nepřátelským vzdušným průzkumem byl pro nás úkolem číslo jedna.

Vzdušných bojů nebylo na tomto úseku do 20. června mnoho. Letci 18. gardového stíhacího pluku však koncem května přece jen absolvovali dva vítězné boje.

Čtveřice jaků pod velením kapitána Vasilije Serjogina vzlétla na volání z předního okraje, aby odrazila nálet bombardérů Ju 87. V uvedeném prostoru objevili naši stíhači kolem 20 junkersů pod ochranou 10-12 focke-wulfů. Serjogin z chodu napadl jeden Ju 87, když bombardér vybíral střemhlavý let. Junkers byl sestřelen, ale hned nato se musela Serjoginova dvojice bránit čtyřem focke-wulfům. Boj probíhal na horizontále, naši si počínali obezřetně a Serjoginovi se podařilo dlouhou dávkou jeden focke-wulf sestřelit. Po vystřílení munice se naši letci vrátili na letiště. Ztráty neměli.

Druhý boj svedla osmička pod velením kapitána Vladimíra Zapaskina. Jeho letci se bili s dvanácti messerschmitty.

V životě jsem měl možnost létat na nejrůznějších zahraničních strojích. Ve Španělsku jsem létal na fiatech, v Číně na japonském I-96, za Velké vlastenecké války jsem vyzkoušel Focke-wulf 190 i bombardér Heinkel 111. Německý bombardér nouzově přistál v prostoru naší divize. Ukořistěný nepřátelský letoun je pro stíhače neocenitelnou názornou pomůckou: je možné si ho dokonale prostudovat, poznat zranitelná místa, prověřit si z kabiny střelce postřelovaný prostor. Když jsem si letoun prohlédl a zjistil, že je v pořádku, rozhodl jsem se zkontrolovat jeho motory a trochu se s ním projet po vzletové dráze. Ukázalo se, že Heinkel 111 je poměrně jednoduchý stroj, a když už jsem byl na startovací dráze, řekl jsem si, že bych mohl zkusit vzletět a udělat si jeden okruh, abych poznal, jak se chová ve vzduchu. Potom jsem si však představil, jak by na to asi zareagovali naši protiletadlovci a rozhodl jsem se neriskovat.

Nezalétal jsem si pouze na messerschmittech. Koncem čtyřiačtyřicátého roku, když se už fronta přiblížila k Východnímu Prusku, přeletěli k nám tři němečtí piloti a vzdali se do zajetí. Přiletěli na messerschmittech, a tak jsem se mohl s tím strojem blíž seznámit. Došel jsem k závěru, že v rukou zkušeného pilota může být messerschmitt nebezpečnější než focke-wulf. Jeho předností proti Fw 190, který měl silnou výzbroj a méně zranitelný vzduchem chlazený motor, byla vysoká manévrovací schopnost. Ivan Zamorin, který si na jednom messerschmittu zalétal, byl téhož mínění – mnozí hitlerovští piloti prostě neuměli možnosti stroje využít. Ať tak nebo onak, v třiačtyřicátém roce, kdy Němci zavedli masovou výrobu Fw 190, setkávali jsme se nejčastěji právě s touto stíhačkou. Vladimír Zapaskin a jeho letci teď tedy svedli vzdušný boj s velkou skupinou messerschmittu. Naši přitom sestřelili dva hitlerovské letouny a sami žádné ztráty neutrpěli.

Začátkem června se na štábu divize ozvalo zvonění telefonu, které nás okamžitě donutilo zanechat běžné práce. Volali ze štábu 18. gardového stíhacího pluku.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se. Po hlasu jsem poznal náčelníka štábu pluku a začal jsem tušit něco neblahého.

„Francouz právě sestřelil Archipova,“ odpověděl náčelník štábu.

„Vážně?“

„Ano, soudruhu generále.“

„Jméno Francouze?“

„Ještě nevíme, soudruhu generále. Zjišťujeme to.“

„A není to omyl? Třeba to nebyl Francouz? Jak to víte, že ho sestřelil Francouz?“

„Hlásila to Archipovova dvojka, soudruhu generále.“

„Jakmile to zjistíte, okamžitě mi podejte hlášení!“

Za několik minut se ozval telefon z pluku Normandie. Nebyl to omyl. Nařídil jsem veliteli Normandie, aby neprodleně přijel a podal mi o tom hlášení. Brzy se událost plně vysvětlila.

Dva jaky 18. gardového pluku vzlétly, aby napadly dva focke-wulfy, které přeletěly čáru fronty a potulovaly se nad naším územím. Byli to bud volní stíhači, lovci, nebo průzkumníci. Ale spíš to druhé – už jsem se zmínil, že Němci tady prováděli zesílený vzdušný průzkum.

Nadporučík Archipov letěl jako vedoucí. Byl to veterán 18. pluku, klidný a zkušený stíhač, ještě na jaře třiačtyřicátého roku byl jedním z těch, co napadali rámy z vysunutého letiště. Spolu se svým přítelem Sokolovem sestřelil tehdy za necelý týden čtyři rámy, které korigovaly palbu nepřátelského dělostřelectva. Sokolov padl v letních bojích třiačtyřicátého roku, kdežto Archipov bojoval úspěšně dál a měl už na svém kontě kolem deseti sestřelů. 8. června vzlétl, aby napadl dvojici Fw 190, která prováděla průzkum.

Němci se však měli na pozoru. Jakmile spatřili blížící se dvojici, rychle otočili a odlétali na své území. Archipov se za nimi pustil, ale brzo seznal, že pronásledování je marné. Letci se obrátili nad linií fronty a zamířili ke svému letišti.

Přibližně ve stejnou dobu a se stejným cílem vzlétl z letiště Normandie roj stíhaček. Nadporučík Sauvage s pilotem na čísle podporučíkem Beyssadem a podporučík Maurice Challe se svou dvojkou podporučíkem Miquelem. Zamířili tam, kam předtím odletěly oba Fw 190 a za nimi dva jaky 18. gardového pluku.

Pro Maurice Challa to byl druhý nebo třetí bojový vzlet. Mladý letec se netajil svou netrpělivostí – byl na frontě, dostal skvělou stíhačku, ale možnost změřit své síly s fašisty se pořád nedostavovala. Veteráni Normandie ho s úsměvem chlácholili:

„Jen klid, Maurici, ještě si všeho užiješ!“

A teď najednou dostali bojový úkol: zadržet dvojici průzkumníků. Maurice dosáhl prostoru, který mu stanovila naváděcí stanice. Pilot se díval proti slunci, napínal zrak, až pojednou zpozoroval přibližující se dvojici letadel, která letěla vstřícným kursem – ze západu, a přešel z chodu do čelní zteče.

Zasáhnout hned první dávkou letoun, který letí proti tobě a ještě k tomu od slunce, se jen tak snadno nepodaří. To ani každý dobrý pilot nedokáže. Náhoda se samozřejmě nedá vyloučit. V praxi je však takový zásah velmi vzácný.

Maurice Challe byl dobrý letec – zasáhl… Měl se potom ohlédnout, zjistit, jak se chová napadený letoun.

Archipov viděl, že na něj útočí Normanďan! Ohlásil to rádiem svému číslu a pokoušel se kýváním křídel dát na srozuměnou, že je vlastní, ale Maurice Challe byl už v ráži a nalétl na druhou zteč.

Tak způsobila hloupá shoda okolností smrt Vasilije Archipova.

Byl to těžký den pro celou divizi, a zvlášť pro letce dvou bratrských pluků – 18. gardového a Normandie.

Pierre Pouyade nehledal žádné výmluvy. Když podal hlášení o události, zeptal se tiše, ale rozhodně: „Pane generále, co byste vy udělal v takové situaci se sovětským pilotem?“ Odpověděl jsem, že takové chyby sovětského důstojníka soudí tribunál a zpravidla ho pošle ke kázeňskému útvaru. Za války je trestný prapor mimořádné opatření. V tomto případě jsem však nemohl nepřihlédnout k nešťastné souhře náhod a ignorovat skutečnost, že chyby se dopustil mladý letec, který neměl bojové zkušenosti. Avšak ztráta byla příliš těžká a já jsem nemohl konečné rozhodnutí vyhlásit okamžitě. „Jenom ho, prosím vás, neposílejte zpátky do Francie s takovou hanbou,“ požádal mě Pierre Pouyade.

Po delších úvahách jsme se rozhodli ponechat Maurice Challa u pluku a dát mu možnost odčinit svou chybu v boji. Dokázal pak, že je jedním z nejlepších pilotů pluku – sestřelil deset nepřátelských letounů. Svou chybu vykoupil, ale morální vina na něm ležela stále. To jeho první a poslední nedopatření, které stálo život sovětského letce, bylo zřejmě nakonec příčinou smrti jeho samého. Do posledního dne vyhledával ty nejtěžší boje a vrhal se do nich jako posedlý. Byl skutečně dobrý letec – průměrného pilota by při té neustálé posedlosti, s jakou se vrhal do pekla bojů, sestřelili při druhém nebo třetím střetnutí. Ale on ze všech vycházel vítězně. Byl vyznamenám Řádem vlastenecké války II. stupně a později získal i I. stupeň tohoto řádu.

V bojích nad Východním Pruskem absolvoval Maurice Challe čtyři až pět vzletů denně. Žil jako ostatní a zároveň jakýmsi jiným, vnitřním životem. Už dávno si získal úctu kamarádů svou statečností a chladnokrevnou rozhodností. Za bojové zásluhy mu byl udělen Řád rudého praporu – vyznamenání, které frontoví vojáci nejvíc oceňovali a kterého si nejvíc vážili. A po každém vyznamenání bojoval Maurice ještě zuřivěji. Padl krátce před koncem války, kdy už jsme mívali ztráty jen vzácně. Nikdo neví, jak zahynul – nevrátil se z bojového letu a je veden mezi nezvěstnými. Jeho bratr René sestřelil sedm nepřátelských letounů, v zimě pětačtyřicátého roku byl těžce raněn a po vyléčení se vrátil do osvobozené Francie. Mauricův osud zůstal zahalen tajemstvím do dnešních dnů.

V červnu čtyřiačtyřicátého roku byl 18. gardový stíhací pluk rozmístěn u vesnice Zaolša, tedy blíž k čáře fronty než jiné pluky. Kousek od letiště probíhala železniční trať, a proto byl tento úsek považován za nejdůležitější. Sem, do prostoru rozmístění 18. pluku, jsme přesunuli pojízdnou radiolokační stanici RUS-2.

Byla to stanice pro kruhové pozorování, přepravovala se na dvou automobilech a její akční rádius dosahoval 110 kilometrů. Vzdušný prostor v uvedeném rozsahu propátrala za jednu minutu. Jestliže pluky divize byly rozmístěny ve vzdálenosti sedm až deset kilometrů od čáry fronty, je jasné, že tato stanice nám umožňovala „nahlížet“ do značné hloubky území obsazeného nepřítelem. Obyčejně jsme využívali obě stanice najednou. Jednu jsme umístili u samé čáry fronty v předních postaveních střeleckých útvarů a pracovala jako retranslátor, to znamená, že předávala údaje druhé stanici, která byla instalována přímo v divizi. Podstatným nedostatkem RUS-2 bylo, že měla mrtvá pásma, to znamená, že nezachycovala objekty letící níž než 500 metrů. Pracovala totiž účinně pod úhlem 30-45 stupňů, tj. od výšky 500 do 10 000 metrů včetně. Abychom alespoň zvýšili rozsah pozorování, umisťovali jsme stanici na dominujících výšinách.

Dnes si těžko dokážeme představit, jak významnou úlohu sehrály tehdy tyto celkem nedokonalé prostředky. Bez přehánění mohu říci, že objevení těchto stanic spolu se zdokonalením rádiových pojítek ve vzduchu znamenalo přímo revoluci v řízení vzdušného boje a pronikavě ovlivnilo metody vedení bojů a jejich výsledky. Byla to přece jen radiolokace!

Jestliže si připomeneme, že v jedenačtyřicátém roce se ještě letci naváděli na cíl vykládáním šipek z plátna na zemi, pochopíme, co pro nás znamenalo objevení radiolokátorů s akčním rádiem do 110 kilometrů. To nám například umožňovalo řídit ze země vzdušné hlídky. Dřív se často stávalo, že hlídka ze svého sektoru nezpozorovala nepřátelský letoun v sousedním sektoru, ačkoliv nepřítel byl od ní pár kilometrů. Právě proto jsem měl kdysi menší incident s představitelem jednoho pozemního útvaru.

Konala se porada, na které se několik velitelů pozemních svazků vyjadřovalo kriticky o činnosti stíhačů. Některé výtky byly řečeny takovou formou, že se mě musely dotknout.

„Vaši stíhači jsou někdy až příliš opatrní,“ poznamenal jeden z nich.

„Jak to, opatrní?“ zeptal jsem se.

„No, prostě opatrní,“ prohlásil plukovník, „bojí se Němců a vyhýbají se boji. Němci nás letí bombardovat, naši stíhači se promenují kolem a nic proti nim nepodnikají.“

„To není možné,“ namítl jsem.

„Už se to stalo mockrát!“ trval na svém plukovník.

Viděl jsem, že ostatní velitelé pozemních útvarů jsou stejného názoru.

„Mění naši letci kurs, když spatří Němce?“ začínám si věc upřesňovat.

„To je to, že nemění,“ ironicky odpověděl plukovník. „Letí si pěkně stranou a my máme Němce nad hlavou!“

„Třeba je vzdálenost mezi nimi a Němci příliš velká?“

„Možná, bývá to i pět kilometrů. Ale co je to pro letce? Třeba i deset? Je vidět oboje – je i naše!“ rozčiloval se plukovník.

„A bývají mezi nimi mraky?“

Kladl jsem nejrůznější otázky, ale měl jsem dojem, že tím jenom rozdmýchávám jejich zlost a přesvědčení, že se vyhýbám odpovědi. Musel jsem všecko podrobně rozebrat, abych mohl odpovědět na jejich neodůvodněné výtky. Sám jsem neznal jediný případ, že by stíhači 303. divize viděli bombardéry nad naším předním okrajem a nezaútočili na ně.

„No, sem tam se nějaký obláček mezi nimi nachomýtne,“ poznamenal plukovník, aniž si uvědomil závažnost tohoto detailu, „Ale my vidíme jak Němce, tak naše!“

„A jak je vidíte?“ položil jsem poslední otázku.

„Jak to, jak? Stačí zvednout hlavu a můžeš na ně koukat do omrzení! Jak zavyje (plukovník měl na mysli střemhlav útočící bombardér Ju 87), tak ho vidíš, i kdybys nechtěl. Slyším ho, zkurvysyna, už když startuje ze svýho letiště,“ usmál se smutně velitel pozemního útvaru.

„To znamená, že je nejdřív slyšíte a teprve potom vidíte?“

„Ovšem.“

„No prosím,“ řekl jsem vítězoslavně, „stíhač ale kromě hukotu svého motoru neslyší nic. Neslyší ani rozprasky granátů, když vybuchujou kolem jeho letounu!“

Bylo vidět, že to plukovníka nemálo udivilo. Náš rozhovor upoutal pozornost ostatních a tak jsem podrobně vysvětlil, co vidí pilot z kabiny svého letounu. Jenom vidí, ale neslyší. Vyložil jsem, čím je omezen sektor výhledu, a že když stroje letí na rovnoběžných kursech a ještě za špatného počasí a v různých výškách a přitom se mezi nimi „nachomýtne sem tam nějaký mráček“, bývá často nemožné nepřítele zpozorovat. I když ze země jsou vidět jak ti, tak oni. Připomněl jsem, kolikrát naši stíhači v jedenačtyřicátém hledali nepřítele ve vzduchu, zatímco rozmetával naše letiště. A my jsme téměř viděli ocas poslední vzlétnuvší stíhačky, a přesto jsme nemohli stíhače na Němce navést!

A nejen to – letci si tehdy natolik zvykli, že nic neslyší, že každá informace, kterou dostali zvukovými, nikoli zrakovými kanály, je rušila, vyváděla je z rovnováhy, rozptylovala jejich pozornost. Právě proto probíhal přechod letců na nepřetržité používání rádiového spojení dost pomalu a komplikovaně. Vyžadoval od všech leteckých velitelů spoustu námahy. Uskutečňoval se masově v polovině nebo spíš ve druhé polovině třiačtyřicátého roku. Do té doby jsme museli občas vyslechnout i bezdůvodné výtky, i když jsem dobře chápal pocity lidí, kteří viděli naše letouny ze země a nedokázali si vysvětlit, proč stíhači nezahajují boj.

S objevením stanic RUS-2 jsme doslova prohlédli. Už jsme nemuseli hledat nepřítele poslepu, nazdařbůh. I když se volné stíhání praktikovalo dál a v jednotlivých obdobích se všemožně podporovalo, bojová činnost letectva se koncem třiačtyřicátého roku, ale zejména pak ve čtyřiačtyřicátém a pětačtyřicátém roce, organizovala promyšleněji, takže metody řízení v té době odpovídaly úkolům a rozmachu bojové činnosti. Díky vyšší úrovni pojítek a radiotechniky se řízení a velení zpružnilo a stalo se operativnější, řekl bych ekonomičtější. Efektivnost bojových akcí se okamžitě zvýšila.

Radiolokační stanice zpočátku vzbuzovala nepokrytou zvědavost u důstojníků štábu i u velitelů pluků. Skoro každý stanici prověřoval a zkoušel, jako by si s ní hrál na schovávanou. Pořád se jim nechtělo věřit, že to vševidoucí radiolokační oko není možné oklamat ani tím nejrafinovanějším manévrem. Některé letce to dokonce deprimovalo: ať dělali ve vzduchu co chtěli, aby jak se říká „zametli stopu“ – měnili kurs, schovávali se v mracích, šplhali do výšky –, operátor vzrušeně hlásil: „Teď se nacházíte… změnil jste kurs… letíte směrem…“ atakdále.

Čtrnáctého června jsme ve dvojici s Ivanem Zamorinem vzlétli z Kazimírova, kde byl štáb naší divize. Zamorin v té době už zaujímal funkci letovoda divize a často jsme létali spolu.

Křižovali jsme chvíli nad čárou fronty, abychom si vyčíhali německého průzkumníka, ale nepřítel se v tomto prostoru neobjevoval, a tak jsme přistáli na letišti Zaolša. Velitel pluku S. Golubov byl právě ve vzduchu přímo nad letištěm ve dvojici s majorem Vasilijem Brykem. Golubov udržoval spojení s důstojníkem, který měl službu u radiolokační stanice. Na stole vedle zemljanky stál reproduktor a všechny hovory s operátorem šly přes něj. Operátor hlásil Golubovovi souřadnice místa, kde se právě se svým letounem nacházel, a ten je srovnával se svou mapou. Byl to obyčejný hlídkový let, ale současně se provádělo i „připojení“ radiolokační stanice. Golubov prudce změnil směr a odlétal do jiného kvadrantu, přičemž zkoušel operátora:

„Povězte, kde jsem teď?“

Ze země přišla odpověď.

„Správně!“ zahřměl v reproduktoru burácivý bas velitele pluku.

„A teď?… Správně!!“ halekal Golubov.

Už si nevzpomínám, proč pilot na čísle přistál a Golubov pokračoval v hlídkování sám. Vtom však operátor spatřil na stínítku radiolokátoru kromě Golubovovy stíhačky další dva pohybující se body.

„Obraťte… Prověřte sektor… Obraťte…“ poplašeně ho vyzýval operátor.

„Vidím,“ ohlásil s ledovým klidem velitel pluku.

Z nepřátelské strany směřovaly přes frontu nad naše území dvě stíhačky.

Golubov využil momentu překvapení i výšky a přesně, řekl bych ukázkově přesně, zaútočil. Německý pilot na čísle se zřítil k zemi. Druhý messerschmitt obrátil a unikl za čáru fronty. Za několik minut se však objevil nový cíl – tentokrát to byl průzkumný letoun Ju 88. Golubov junkers napadl a zapálil mu motor. Němec však dál směřoval nad vlastní území a Golubov ho sestřelil až za čárou fronty.

Z messerschmittu, který velitel pluku sestřelil předtím, vyskočil mezitím letec. Vítr jej unášel na pole vzdálené několik kilometrů od našeho letiště. Dál pak začínal les a pár kroků odtud se táhla čára fronty. Němec mohl uniknout. Skočili jsme se Zamorinem do Po-2, který stál kousek od nás, a vzlétli jsme.

Němec se ještě vznášel ve vzduchu, když jsme k němu doletěli. Udělal jsem okruh kolem něho. Visel v popruzích nějak podivně: natažený jako svíčka, s hlavou pokleslou. Vypadalo to, jako by se na padáku snášela mrtvola. Sotva se však nohy dotkly země, mrtvola ožila, vyskočila a upalovala k lesu. Museli jsme mu pohrozit pistolí, teprve pak se poslušně zastavil a počkal, až náš Po-2 přistane. Vyskočili jsme z letounu a odzbrojili ho. Němec nebyl už nijak mladý a měl, myslím, hodnost kapitána. O odpor se nepokoušel a zdálo se, že na něj ani nepomýšlí.

Přistát, to jsme přistáli, ale vzlétnout se ukázalo daleko obtížnější. Museli jsme Po-2 odtlačit na rovnou plošinku – tam, kde jsme dosedli, byla nablízku bažinka a na rozjezd tam nebylo dost místa. Rukama jsme Němci naznačili, co od něj chceme. Díval se na nás nerozhodně – buď nám nerozuměl, nebo byl vystrašený. Zamorin mu ukázal na záď letadla a stručně mu nařídil: „Do toho! Pracovat!“ Němec přitom spatřil na Ivanových rukách stopy po popáleninách, píchl prstem do nebe a podíval se na něj tázavě.

„Jo, tam…“ odpověděl chápavě Zamorin.

„Ó-o!“ protáhl vyčouhlý Němec s respektem a bez odmluvy si hodil záď trupu na ramena. Zamorin a já jsme vlezli pod křídla a tak jsme letoun odtáhli. Zamorin se se zajatcem vtiskl na jedno sedadlo a brzo nato jsme přiletěli k pluku s „jazykem“.

Golubov mezitím už přistál. Přistoupil ke mně a jasně, podle předpisu ohlásil splnění bojového úkolu, v jehož průběhu absolvoval vzdušný boj a sestřelil dva nepřátelské letouny. Zajatý Němec poslouchal s otevřenými ústy. Zřejmě si něco domyslel – z očí mu bylo možno vyčíst potěšení, že ho nesestřelil řadový letec, ale velitel pluku.

Období poměrného klidu končilo. 23. června čtyřiačtyřicátého roku přešla vojska 3. běloruského frontu do útoku.

Začala běloruská operace. Třetí běloruský front útočil v pásmu Vitebsk – Orša. U těchto měst soustředil nepřítel velké síly a vybudoval tu mohutné obranné čáry. Velitel fronty generálplukovník I. Čerňachovskij stanovil před zahájením operace 1. letecké armádě řadu konkrétních úkolů. 303. smolenská stíhací divize se na jejich řešení významným způsobem podílela.

Pluky naší divize vykonaly v těch dnech mnoho bojových vzletů k průzkumu, k doprovodu bombardérů a bitevních letounů. Bombardéry a bitevníky létaly ve velkých skupinách a 303. stíhací divize je zabezpečovala všemi svými pluky. Uvedu několik čísel:

24. června byl zabezpečen doprovod 54 bombardérů Pe-2.

25. června jsme doprovázeli 99 Pe-2, které provedly mohutný úder na letiště Sokolka.

26. června doprovázel 18. gardový pluk, operující z letiště Dubrovka, 72 bombardéry Pe-2. Téhož dne provedli letci Normandie 77 bojových vzletů k ochraně 117 bombardérů Pe-2 a svedli čtyři vzdušné boje.

Boje ve dne skončily beze ztrát, avšak večer téhož dne ztratili francouzští letci jednoho svého kamaráda.

Stalo se to tak:

Dvacet jaků pluku Normandie vzlétlo přibližně v 8 hodin večer. Měly zablokovat nepřátelské letiště Dokudovo. Dva piloti – Gaston a Lemare – se opozdili za skupinou. Oba, stejně jako jejich kamarádi ze skupiny, se dopustili neopatrnosti a byli nenadále napadeni shora dvěma focke-wulfy. Gaston byl sestřelen a Lemarův letoun byl těžce poškozen. Lemare stěží přeletěl frontu a přistál na vlastním letišti. Nadporučík Moynet a podporučík Taburet zteč focke-wulfů zpozorovali, i když opožděně, a napadli německé stíhače shora. Po krátkém pronásledování sestřelil každý po jednom nepřátelském stroji. Avšak nabrat znovu výšku a připojit se ke skupině už nedokázali – spatřili dvanáct focke-wulfů, které zaujaly výhodné postavení ke zteči. Moynet a Taburet proto přešli do přízemního letu a šťastně se vrátili na letiště.

Ze vzduchu vypadá ofenziva jako řeka rozlévající se při povodni. Zášlehy výbuchů vyznačují přední okraj. Je vidět, jak se do průlomu nepřátelské obrany valí nezadržitelný proud pěchoty. Všecko je vidět.

Pode mnou je letiště. Před námi naše tanky. Objely letiště a bez zastávky se řítí dál. Pěchota ještě nedorazila: letiště je prázdné, jenom několik lidí se motá po vzletové dráze. Jsou to Němci, nebo naši?

Jsem nad Balbasovem. Před třemi lety, v noci na 22. června, jsem se kodrcal v pick-upu na polní letiště, abych nějak utišil nejasný nepokoj. A k ránu byl sestřelen německý průzkumník – první nepřátelský letoun, který jsme sundali a který jsem v této válce viděl… Tři roky byly potřeba k tomu, abych se sem vrátil. V posledním půlroce před ofenzivou jsme vynaložili tolik sil na průzkum tohoto letiště, tolikrát jsme ho bombardovali a drtili z palubních zbraní, tolik bojů jsme svedli s nepřátelskými stíhači, kteří tu měli základnu, že jsem ho už přestal vnímat jako vlastní. Někdejší letiště Balbasovo, které patřilo slavným letcům 43. divize, a toto, na kterém skoro tři roky seděli Němci, jako by spolu neměla nic společného.

Kroužím nad letištěm a vyhlížím místo, kde bych mohl přistát. Sedáme se Zamorinem vedle přistávací dráhy. Všude pusto. Na dráze se válejí bomby – německé trhací skupiny je nestačily přivést k výbuchu. Asi je vyplašily tanky.

Rozhlížíme se. Otvírám příklop kabiny a slézám ze své stíhačky. Ivan pro každý případ zůstává v kabině a nevypíná motor. Na kraji letiště postává několik lidí. Nejspíš ti, které jsem viděl ze vzduchu. Dívají se na naše letouny.

Ukázalo se, že to jsou naši vojáci. Ženisté. Odminovávali letiště a ničili letecké pumy. Zřejmě je tu nechali tankisté. Pěchota sem ještě nedorazila.

Chodím po vzletové dráze a prohlížím si pumy. Některé jsou spojeny zápalnicemi. Kdyby se bylo Němcům podařilo je odpálit, mohly tady nadělat paseku. Dráha byla i tak dost poškozená – naše letectvo tu odvedlo dobrou práci.

Odkudsi se vynořila skupina žen. Asi se tu někde poschovávaly, když jsme se Zamorinem přistávali. Dívaly se na dvě sovětské stíhačky nesměle a nerozhodně.

„Buďte zdrávy!“

„Buďte zdrávi…“ odpověděly tiše. Jen jako by nějaký šelest přeběhl po jejich rtech.

„Co se tváříte jak na funuse?“ ptám se. „Jsme konečně tady!“

Kývl jsem hlavou k letadlům. Některé ženské se rozplakaly. „Němci říkali, že i když odejdou, Rusové se sem na letiště stejně už nevrátí!“

„Jak to, proč?“ podivil jsem se.

„Protože prý všecky letce pobili.“

„A kdo je tedy před dvěma dny bombardoval? Nebo jste bombardování neslyšely?“

„Slyšely…“ A po tvářích jim přelétl slaboučký úsměv.

„Pravda… jsou to přece jen tři roky…“

Přistoupil k nám Ivan Zamorin, i on má v očích smutek a bolest. „Jsou mezi vámi místní, starousedlíci?“

„My jsme skoro všecky místní.“

„Možná si pamatujete, kdo tu byl před válkou posádkou?“ ptám se.

Jedna se osmělila a odpověděla:

„Jak bych se nepamatovala – generál Zacharov.“

Rozepnul jsem si koženou blůzu a sundal kuklu.

„To jsem se opravdu tak změnil?“ zeptal jsem se s úsměvem. Zadívala se na mě upřeně a pak šeptem pronesla:

„Je to on…“ A hned přesvědčeně opakovala: „Je to skutečně on!“ A pak se rozhovořily jedna přes druhou, plakaly a smály se…

Potom jsme zašli se Zamorinem do leteckého sídliště a já jsem se podíval do domu, kde jsem bydlel před válkou.

Nic mě tu neoslovilo. Všecko jako by se podobalo něčemu, co bylo kdysi moje, ale zároveň to bylo jaksi vzdálené a cizí. Stál jsem tu, poněkud zmatený tou rozporností pocitů. Odcizený vztah k mé vlastní minulosti, který jsem v sobě najednou zjistil, mě samotného překvapil. Mezi mou minulost a přítomnost se násilně vklínily tři roky války, tři roky pobytu nepřátel v tomto domě. Zbavit se toho nepříjemného pocitu, který se mě zmocnil, když jsem stál na prahu vlastního bytu, jsem nedokázal.

Vrátili jsme se k letadlům. S pocitem náhlé úlevy jsem odlepil stroj od země. Všecko zas stanulo na svém místě, sotva se můj lavočkin obrátil svým ostrým, neústupným čelem k západu.

Červen čtyřiačtyřicátého roku se pro 18. gardový pluk neobešel beze ztrát: byl sestřelen velitel pluku Anatolij Golubov.

Golubov vzlétl na průzkum. V těch dnech létali na průzkum piloti ze všech pluků – nepřetržitě se zpřesňovala čára fronty. Fronta byla v pohybu, každý den se všechno měnilo a bylo nutno neustále něco korigovat a upravovat.

Golubovův letoun byl zasažen granátem protiletadlového děla a pilot se snažil dotáhnout stroj na vlastní letiště. Výška stále klesala, ale čáru fronty měl už za sebou, a proto se rozhodl nouzově přistát. Potřeboval si jen vyhlédnout vhodnou plochu. Když letoun ztrácel poslední metry výšky a pilot se užuž chystal přistát, rozlehl se výbuch a letec byl vymrštěn z kabiny.

Pro člověka, který padá, je každá výška stejně smrtelná – ať padá z tisíce metrů nebo z pětadvaceti tisíc. Slyšel jsem ale za války o jednom zázračném případu, kdy letec padal z velké výšky bez padáku, a přesto zůstal na živu. Dá se říci, že podruhé se to stalo Golubovovi.

Velitele pluku našli v lese vojáci ze střeleckého útvaru. Byl celý rozmlácený, zpřelámaný, ztratil spoustu krve, ale žil! Nedaleko místa, kde spadl, byl letecký útvar, a tak Golubova okamžitě dopravili k pluku. Odtud ho letecky odtransportovali do Moskvy. Všichni, kdo byli na letišti – letci 18. pluku, letci Normandie, mechanici – všichni se seběhli k místnosti, odkud vynášeli velitele pluku k letadlu. Když ho nesli špalírem lidí, našel v sobě ještě tolik sil, aby zašeptal: „Já se k vám ještě vrátím kamarádi!“

Velení pluku převzal major Semjon Sibirin.

Uběhlo půl roku. Anatolij Golubov četná zranění přežil, vrátil se k pluku a brzo byl ustanoven zástupcem velitele divize.

Patnáctého a šestnáctého července jsme se přesunovali na nová letiště. Po několikaměsíčním pobytu ve Smolenské oblasti se divize přemístila na západ, na osvobozenou běloruskou zemi.

Průzkumný 523. pluk a pluk Normandie přelétaly na polní letiště Mikuntany. Po hodině letu se mohly začít zabydlovat na novém místě. Každý přelet na nové letiště je událost radostná, skoro sváteční. Nové letiště znamená nový život. Nadlouho? Kdo to mohl tenkrát vědět? Hlavní bylo, že válka zase ustoupila o kus dál, že jsme na ní zas dobyli stovky kilometrů naší zmučené země, které byly ještě před několika týdny v rukou nepřítele.

Avšak hrozivé frontové nebe, ohnivé výšiny války, v sobě stále ještě skrývaly nebezpečí. Při přeletu do Mikuntan jsme ztratili dva své spolubojovníky. Francouzský letec de Faletans a mechanik Astachov vzlétli na cvičném jaku. Ten však do Mikuntan nedoletěl a my se už nikdy nedovíme, k jaké tragédii cestou došlo. Vynořily se různé dohady, ale ty nic objasnit nedokázaly. Letci mohli narazit na volně lovícího nepřátelského stíhače, avšak letoun, na kterém letěli de Faletans s Astachovem, nebylo tak snadné sestřelit. Byl to odlehčený stroj s velkou manévrovací schopností a velmi rychlý, a i když nebyl ozbrojený, v rukou zkušeného letce nebyl jen bezmocným objektem. Cvičný jak mohl uniknout kterékoli stíhačce, jestliže ovšem pilot včas zpozoroval nebezpečí. Mohli ho také sestřelit ze země pěchotní zbraní – přelétali jsme totiž obyčejně v nevelké výšce a v lesích bylo tenkrát ještě hodně Němců. Zdržovaly se tam i velké skupiny, nebo dokonce celé útvary, které mohly spustit palbu na nízko letící stíhačku.

Nic z toho nemůžeme tvrdit s jistotou – od chvíle, kdy de Faletans a Astachov odletěli z Dubrovky, nikdo už je nespatřil.

Mnozí však viděli Francouze de Seynese. Mechanik jeho letounu Vladimír Belozub – „můj anděl strážný“, jak psal de Seynes domů matce – se nemohl změny místa dočkat. Vlezl si do trupu stíhačky a netrpělivě čekal, až se stroj odlepí od země.

Letoun se vznesl do vzduchu, ale asi za pět minut se objevil znovu nad vzletovou dráhou. Jako by zkoušel nahmatat zemi, pak ho to strhlo stranou a vyneslo nahoru a zas jako by hledal poslepu zemi…

„Haló, de Seynesi, slyšíš mě? Co se stalo, Maurici?“

„De Seynesi, odpovězte. Odpovězte, de Seynesi!“

„Co se stalo, de Seynesi? Slyšíte mě? Co se stalo?!“

Do éteru letěla znepokojená ruská i francouzská slova.

De Seynes slyšel. De Seynes odpovídal. Měl popálené ruce i obličej. Nic neviděl. Nad hlavami lidí, kteří se na letiště seběhli, se zmítala stíhačka s osleplým pilotem. Pokoušeli se ho navést na přistávací dráhu. Když ale bylo jasné, že posadit stíhačku na zem nebude možné, dali de Seynesovi rozkaz, aby nabral výšku a letoun opustil.

To však byl jediný rozkaz, který Maurice de Seynes odmítl splnit. Jako každý vojenský letec měl padák, avšak za jeho zády ležel v trupu skrčený jeho kamarád Vladimír Belozub. Nikdo ho v tom okamžiku nemohl donutit, aby opustil svého ruského mechanika a sám si zachránil život.

Zahynuli společně před očima celého pluku. Neznám v historii bojového přátelství mezi Francouzi a Rusy druhý takový příklad, v němž by se ryzost lidské duše projevila v takové mravní velikosti.

Po mnoha letech jsem se setkal s matkou tohoto statečného francouzského letce. „Pane generále, byl to můj jediný syn,“ pronesla tiše a pomalu paní de Seynesová, „a měl možnost se zachránit. Ano,“ opakovala, „mohl se zachránit…“

Dovedl jsem si představit, kolikrát asi se v těch uplynulých letech vracela v mysli k situaci, v níž její syn učinil svou volbu. „Tenkrát by však na celou naši rodinu padla hanba,“ pokračovala. „Můj syn se zachoval ušlechtile.“

Tak to viděla jeho matka.

Na letiště Dubrovka mám mnoho ne zrovna příjemných vzpomínek. Bylo to snad naše nejnešťastnější letiště. Nad ním zahynuli de Seynes a Belozub, odtud naposled vzlétal na průzkum a byl zasažen Golubov, zde se zřítil velitel pluku, hrdina Sovětského svazu Petr Ševcov, vynikající pilot, kterého jsem znal ještě ze Španělska, tady přistával s hořící stíhačkou Marcel Lefèvre.

Lefèvre k nám přišel s první skupinou a byl jedním z nejschopnějších a nejváženějších pilotů v pluku Normandie. Po jeho útěku ze Severní Afriky do Anglie, kde pak bojoval v de Gaullově armádě, odsoudila ho vláda ve Vichy k trestu smrti. Když přišel do Sovětského svazu, naučil se rychle rusky a zamiloval si naše letce, naučil se chápat náš lid a vážit si jeho úspěchů. Moskevské mládeži těch let se vryla hluboko do paměti jeho vášnivá vystoupení na protifašistických mítincích.

Lefèvre byl nejen neohroženým stíhačem (sestřelil 10 nepřátelských letounů), ale i výtečným instruktorem. V zimě 1943-1944 přeškolil v Tule na stíhačku Jak-9 osmnáct francouzských letců, kteří krátce předtím posílili pluk Normandie. Jeho letka byla v Normandii jednou z nejsilnějších a skládala se z pilotů, které připravil on.

Marcel Lefèvre se nedožil osvobození Paříže. Asi dva měsíce předtím, 5. června 1944, zemřel na popáleniny v moskevské nemocnici. Posmrtně mu byl udělen titul hrdiny Sovětského svazu.

Po Durandovi, který padl v září třiačtyřicátého roku, to byl druhý pilot z nejlepší francouzské trojice, ze „tří mušketýrů“, jak jim všichni říkali. V létě čtyřiačtyřicátého roku byl ze tří mušketýrů naživu už jenom Marcel Albert.

Za úspěšnou bojovou činnost v běloruské operaci, za statečnost a hrdinství, které letci projevili při dobývání města Moloděčno, byla naše 303. smolenská stíhací divize koncem července 1944 vyznamenána Řádem rudého praporu.

V průběhu srpna a částečně i září vedla divize bojovou činnost v podstatě dvěma pluky – 523. a Normandií. Oba pluky byly rozmístěny blízko města Alitus na Němenu. 18. a 139. gardový pluk se zabývaly bojovou přípravou – zařazovaly nové mladé letce a osvojovaly si novou techniku.

Bez oddechu pracovali průzkumníci 523. pluku. Měli teď před sebou Východní Prusko – jako první překročili jeho hranici. Takový už byl osud průzkumníků: sotva skončila jedna operace, už bylo potřeba informace o nepříteli v dalším prostoru. A jestliže jiné pluky mohly po skončení bojů omezit svou činnost nebo přejít do zálohy, pro průzkumníky 523. pluku to neplatilo. Povinnosti intenzívně shromažďovat informace o nepříteli se nikdy nezbavili, měnily se jen prostory bojové činnosti.

Legendární průzkumník Mitrofan Anufrijev fotografoval už nepřátelská letiště v prostoru Minska a Vilniusu, a když naše vojska pronikla k Němenu, začal se objevovat nad Východním Pruskem. Druhého srpna pak zjistil na železniční stanici Stallupenen více než deset vlakových souprav. Z paluby letadla ohlásil údaje, nečekal, až na něj zaútočí stíhačky střežící nádraží, napadl nejbližší focke-wulf a sestřelil ho před očima zkoprnělých Němců.

Anufrijev by byl rád zaletěl dál do nitra Východního Pruska, kde se nepřítel cítil ještě v poměrném bezpečí, ale dosud to bylo těžko uskutečnitelné. Teď k tomu dostal přímý rozkaz. Na průzkum se Mitrofan vydal ve dvojici se svým spolubojovníkem Valentinem Syčovem. Vzhledem k délce letu použili průzkumníci ke splnění úkolu stíhačky Jak-9, které měly přídavné palivové nádrže.

Nad Tylží se naši letci objevili tak neočekávaně, že mohli nerušeně vyslat rádiem údaje o situaci ve městě i na železniční stanici. Jakmile však skončili hlášení, museli se pustit do boje se dvěma focke-wulfy. Boj probíhal na horizontále nad hlubokým nepřátelským týlem. Brzo se k oběma focke-wulfům přidala další dvojice a doslova za několik minut se objevilo ještě šest německých stíhaček. Na dva naše průzkumníky tak nad Tylží útočilo deset stíhačů.

Našim letcům to však nevzalo kuráž. Drželi se neustále spolu a úspěšně odráželi všechny zteče, až se jim nakonec podařilo odpoutat se od dotírajících Němců. Oba se vrátili v pořádku na vlastní letiště. Anufrijev sestřelil v boji jeden focke-wulf.

Koncem srpna vzlétl Anufrijev do akce ve dvojici s velitelem pluku. Tentokrát měli prozkoumat letiště ve střední části Východního Pruska u města Insterburgu.

„Objevil se nad letištěm nečekaně a rychle spočítal letouny,“ vyprávěl později velitel pluku Pilščikov. „Ohlásil rádiem, že na letišti je sto dvacet letounů, z nich dva dvoumotorové, na nádraží třicet vlakových souprav, asi půldruhého tisíce vagónů. To všechno proběhlo rychle. A pak jsme objevili ještě asi desítku letadel na letišti Trempenen.“

Podle těchto údajů pak celou noc pracovalo naše bombardovací letectvo. Kapitánu Anufrijevovi bylo za tyto lety uděleno čtvrté vyznamenání – Řád Alexandra Něvského.

Několik dní po letu na Insterburg, 1. září, zjistil kapitán Anufrijev při průzkumu proud nepřátelských tanků. Okamžitě sestoupil, spočítal tanky a ukázal našim vojskům směr jejich pohybu. Němci zahájili na jeho letoun zběsilou palbu. Granát z protiletadlového kanonu prorazil bok letounu a roztrhl se v kabině. Pilot druhého letounu podporučík Kornějev uslyšel hned nato klidný hlas vedoucího: „Končíme práci, letíme domů.“

Když přistáli, předal Anufrijev nejdříve výsledky průzkumu a teprve potom dovolil, aby ho dopravili do nemocnice. Byl raněn do ramene, do stehna a střepina zřejmě škrábla i obličej, protože ho měl celý zakrvácený.

Na stojánce osiřel Anufrijevův stroj s kabinou pošramocenou výbuchem.

V srpnu a září si úspěšně počínali i Anufrijevovi spolubojovníci – Tolkačov, Anisimov, Syčov, Suslov, Rakov, Dorošenko, Makogonenko, Kornějev a Svitčenko. Ten byl v květnu přeložen ze 139. gardového pluku do 523. pluku a získal si tam nové přátele.

V této době byl 523. pluk průzkumníků vyznamenán Řádem Alexandra Něvského.

V září přelétli piloti 18. gardového pluku k divizi se stíhačkami Jak-3 pro svůj pluk a Normandii. Rozloučil jsem se se svým starým lavočkinem. Podle mého názoru se nové stíhačce žádný stíhací stroj nevyrovnal. Škoda jen, že se v letectvu na frontě objevila až ve čtyřiačtyřicátém roce.

Vztah k letounu je vždycky velmi subjektivní. Proto mohou někteří moji přátelé z řad bývalých stíhačů považovat mé hodnocení letounu Jak-3 za přehnané. Letci 139. gardového pluku, kteří tehdy létali na Jak-9U, přednosti Jak-3 uznávali, ale nepokládali je zdaleka za absolutní. Rozhodně byli toho názoru, že silný motor Jak-9U a jeho kanon dostatečně kompenzují lehkost a manévrovací schopnost Jak-3. A zastánci lavočkina, zvláště jeho posledních modifikací La-7 a La-9, v životě nepřipustí, že by byl v něčem horší než jaky.

Jak-3 byl, jak tvrdili jeho ctitelé, hračka, kdežto v lavočkinu, v Jak-9U i v některých jiných strojích cítili jistou masivnost – pilot si připadal jako v pevnosti. Ty stroje byly trochu těžké, ani ne tak z hlediska hmotnosti, jako spíš ovladatelnosti, manévrovací schopnosti, schopnosti podřídit se pilotu. V tomto ohledu byl Jak-3 jasně lepší. Manévrovací schopnost, lehkost, s jakou reagoval na každý pohyb pákou, mu víc než nahrazovaly pancíř. Tyto jeho vlastnosti se pojila s vysokou rychlostí.

Za nedostatek této stíhačky bylo možno považovat pouze jediné: nebyla tak pevná jako – dejme tomu – lavočkin. Zvlášť při vysokých rychlostech. Při střemhlavém letu dosahovala rychlosti až 700 kilometrů za hodinu, i vyšší. Umožňovala to její dokonalá aerodynamika. Avšak při dalším zvyšování rychlosti se začalo u letounu nepříznivě projevovat přetížení, na které nebyl stavěn. Stávalo se, že odlétal potah křídel, nebo se utrhávalo rovnou celé křídlo. Letci to znali, a proto si dávali při střemhlavém letu pozor – když se Jak-3 hnal příliš rychle, bylo nutno ho krotit. Úroveň technologie v našich leteckých továrnách tehdy ještě nedovolovala realizovat ve výrobě všechno, co konstruktér vymyslel a vložil do projektu letounu.

Třicet let po tom, co jsem získal první zkušenosti s Jak-3, jsem v archívu našel hodnocení, které jsem o tomto stroji napsal na frontě na podzim čtyřiačtyřicátého roku. „Než útvary 303. divize dostaly letoun typu Jak-3,“ uváděl jsem tehdy, „létal jsem na všech stíhačkách, počínaje I-2bis, až po Jak-1, Jak-7b, Jak-9 (všech variant), i na řadě zahraničních. V poslední době jsem létal na letounu La-5FN a považoval jsem ho za nejlepší.

Když jsme dostali Jak-3, absolvoval jsem na něm čtyřicet letů. Došel jsem k tomuto závěru: Tato stíhačka nemá konkurenci. Údržba Jak-3 je jednoduchá a leteckým mechanikům nedělá potíže; stroj je stabilní při vzletu i při přistání; pilotovat jej může každý letec, což se nedá říct o letounu La-5FN.

Piloti 18. gardového pluku a samostatného stíhacího pluku Normandie si letoun Jak-3 osvojili po 3-5 nalétaných hodinách. Jak-3 nabírá velmi rychle výšku, má veliký rozsah rychlostí (od 200 do 600 kilometrů za hodinu). Všecky figury vysoké pilotáže – jak na horizontále, tak po vertikále – se na něm provádějí výtečně. Letoun má dobrý výhled a pohodlnou, dobře zařízenou kabinu.“

A dál: „… na letounu Jak-3 jsem provedl cvičné vzdušné boje proti letounům typu Jak-9 a La-5 a ve všech jsem zvítězil. Na bojišti jsem se utkal s nepřátelskými letouny typu Me 109, přičemž Jak-3 prokázal absolutní převahu v horizontální rychlosti, v zatáčkách a zejména na vertikálách.

Z rozhovorů s letci, kteří absolvovali na Jak-3 několik vzdušných bojů s Fw 190, je možno vyvodit závěr, že do výšky 4 000 metrů (od země) převyšuje rychlost Jak-3 rychlost Fw 190 o 20-30 kilometrů.

Je si jen přát, aby se těchto letounů vyrábělo víc a vyzbrojilo se jimi naše letectvo tak, abychom co nejdříve dosáhli naprosté nadvlády ve vzduchu.“ (CAMO, f. 303 iad, op. 524357, d. 3)

Čas tu a tam měnívá naše někdejší názory a představy. Míváme někdy sklon posuzovat minulost shovívavěji, i když ne všecko z minulosti si tuto shovívavost zasluhuje. Ale taková už je naše paměť, že nám čas od času připomene nezvratnost a nenavratitelnost prožitého. V určitém kontextu jsem například ještě dnes ochoten hájit naše čajky a i-šestnáctky, které byly ve třicátých letech nejlepší, ale do začátku války notně zastaraly.

My jsme však v jedenačtyřicátém a dvaačtyřicátém roce museli na těchto zastaralých strojích válčit nejméně osm až deset měsíců a vytrpět si svoje. Svůj vztah k Jak-3 jsem však nikdy nezměnil. Jsem přesvědčen, že tato stíhačka byla jednou z nejlepších v celém světovém letectvu předreaktivní epochy.

Měl jsem svůj jak ještě dlouho po válce. Byl jsem pověřován novými a novými funkcemi, stěhoval jsem se z jednoho konce naší nesmírné země na druhý – a všude mě můj jak následoval. Začalo zavádění proudových stíhaček do výzbroje letectva, stroje z válečného období chátraly, byly odpisovány a šly do šrotu, ale svého jaku jsem se nevzdával. Čas ho šetřil: ještě v padesátých letech byl v bezvadném stavu a pořád jsem z něj při střemhlavém letu vymačkal jeho sedm set kilometrů.

Od války uteklo už víc než čtyřicet let – neobyčejně mnoho času na naše překotné století. Letíme v proudovém dopravním letadle a téměř lhostejně posloucháme informaci letušky: „Výška osm tisíc metrů, rychlost letu devět set kilometrů za hodinu.“ Jak-3 mohl vést boj ve stejné výšce už v roce 1944 a letět téměř reaktivní rychlostí – více než sedm set kilometrů za hodinu.

Kdybych byl v padesátých letech tušil, že za nějakých pár roků nezůstane u nás jediný exemplář Jak-3, kdybych byl věděl, že nebudu moci zajít do muzea a chvíli u toho nádherného stroje postát, byl bych udělal všechno, aby se má stíhačka zachovala. I tak o hodně přežila své sestry a nakonec byla předána školní jednotce. Zachoval se pouze jeden Jak-3 s palubním číslem 18. Létali na něm kdysi francouzští piloti. Viděl jsem jej s poznávacím znakem 303. stíhací divize – lomenou šipkou podél trupu – v leteckém muzeu v Paříži. Letoun byl zvednut a umístěn v prostoru tak, jako by měl v každém okamžiku vyrazit na zteč.

Ale tenkrát na podzim čtyřiaačtyřicátého roku, brzy po tom, co jsem Jak-3 dostal, se mi naskytla příležitost vyzkoušet jej v boji. A zkoušku jsem absolvoval podle všech pravidel – byl to dost těžký boj. Vzlétli jsme tenkrát ve dvojici s Ivanem Zamorinem k volnému stíhání a někde v prostoru Tylže jsme narazili na messerschmitt. Rozhodli jsme se napadnout ho z chodu, ale sotva boj začal, přiřítila se na nás shora další dvojice messerschmittů.

Musím poznamenat, že se nikdy z pouhého číselného poměru sil nedá předvídat, jak bude boj těžký. Naši piloti, pokud to byla slétaná dvojice, si dovedli poradit i se čtyřmi nepřátelskými letci a často i s početnějšími skupinami. Krátce předtím jsme spolu se Zamorinem svedli boj se čtveřicí nepřátel bez nějakých komplikací – napadli jsme Němce tak energicky, že se rozprchli a vůbec se do boje s námi nepustili. Tentokrát jsme se však dostali do svízelné situace: už jenom podle toho, jak manévrovala první dvojice, jsme usoudili, že to nejsou žádní nováčci. A když se přiblížil další pár, bylo nám jasné, že půjde do tuhého. Bili jsme se s přibližně stejně silnými letci, ale jich bylo dvakrát víc.

Tehdy právě jsem mohl ocenit všechny přednosti Jak-3. Dalo mi hodně práce, než se mi podařilo po několika závratných manévrech dotáhnout se na jeden messerschmitt. Ale dokonce i v nevýhodné, předem prohrané situaci, si německý pilot počínal neobyčejně chladnokrevně a obratně a bylo velmi obtížné dostat ho do zaměřovače. Němec byl podle všeho fyzicky velmi zdatný a vytrénovaný – cítil jsem to na sobě, i když jsem si tehdy na zdraví stěžovat nemohl. Možná, že by se bylo tenkrát Němci podařilo upláchnout, ale měl jsem s sebou Ivana Zamorina, prvotřídního pilota. Ivan mě nejen spolehlivě chránil, ale v příhodném okamžiku odřízl hitlerovci cestu přehradnou dávkou a messerschmitt se mi dostal na mušku.

Situace se rázem změnila. Druhý messer, když zůstal bez parťáka, polevil v aktivitě a brzo se odpoutal. Síly se téměř vyrovnaly, ale morální a psychologická převaha byla na naší straně. Tato změna v poměru morálních sil je často nepostižitelná, ačkoli má na výsledek souboje většinou obrovský vliv. Němci už si nepočínali tak útočně, přešli rychle k obraně a brzy opustili bojiště.

Nám už docházelo palivo a co chvíli se mohla objevit nová skupina německých stíhačů – vždyť jsme byli nad územím protivníka. Proto jsme se nepouštěli do pronásledování a zamířili jsme domů. Když jsme přistáli a vylezli z kabin letounů, mohli na nás blůzy ždímat… Upřímně řečeno, od španělské války jsem nedostal ve vzdušném boji tak zabrat, jako v tomto střetnutí s messerschmitty. Kdyby nebylo Ivana a jeho obdivuhodné reakce i bojových zkušeností, nemusel ten boj dopadnout tak šťastně.

139. gardový stíhací pluk přebíral novou techniku dřív než 18. gardový a Normandie. Po osvobození Minska začátkem července čtyřiačtyřicátého roku, byl totiž přesunut k Moskvě, kde měl dostat nové letouny Jak-9u. Piloti ten stroj dobře znali, ale shledali u něj nedostatky a vady, a přejímka se protáhla. Proto se stalo, že u 18. gardového pluku a pluku Normandie začaly sice přezbrojovat letouny Jak-3 o něco později, ale ukončily je dřív než 139. gardový pluk.

Ten byl doplněn i novými letci. Tak například ze 168. pluku přišel podporučík Michejev, skromný, nenápadný chlapec. Neměl ještě zvláštní zkušenosti, ale v boji si vedl přes své mládí inteligentně a statečně. Brzy si ho v pluku oblíbili a jaksi nepozorovaně ho přijali za svého. Jeho skromnost a spolehlivost z něj udělaly ideálního pilota na čísle. To neušlo zkušenému veliteli roje Sergeji Dolgolevovi. Na rozdíl od Michejeva byl Oděsan Dolgolev v gardovém pluku dost známý. Letci měli rádi jeho nakažlivý humor, lásku k životu i prudký temperament. Dolgoleva si zamiloval i Michejev. Stala se z nich nerozlučná dvojice na zemi i ve vzduchu.

Ze školy vzdušného boje – „školy es“, jak se jí za války říkalo – přišla k pluku dobře vycvičená dvojice Gračov a Lizin. Oba se ukázali v nejlepším světle za běloruské operace a rovněž výborně zapadli do družné rodiny pluku.

O něco později se k pluku vrátil nadporučík Ivan Židkov s Alexandrem Stulovem, kterého si Ivan vybral už ve škole jako pilota na čísle a sám ho připravil na příští boje.

Vrátit se k pluku nebylo pro Židkova snadné. Velení školy si zkušeného frontového letce záhy všimlo, a to nejen proto, že měl na svém kontě pět nebo šest sestřelů – takových bylo na škole vzdušného boje až dost – jako spíš proto, že se u něj brzy projevil přirozený instruktorský talent. Toto nadání ve spojení s bojovými zkušenostmi mohlo být pro školu velmi užitečné. Proto velitel Židkova hned tak na frontu nepustil. Přestože si Ivan horoucně přál vrátit se k pluku, pracoval ještě nějaký čas ve škole jako instruktor. A byl to pro velitelství školy nepohodlný podřízený – svou práci sice dělal dobře, ale pravidelně psal žádosti, aby ho pustili k pluku. Žádosti mu zamítali, přidávali k tomu domluvy a přesvědčování, ale on je podával vytrvale dál. Prostě padla kosa na kámen. Jiný velitel by nad tím mávl rukou a letce pustil, ale škole nevelel nikdo jiný než Anatolij Žukov, bývalý velitel 32. stíhacího pluku, který v jedenačtyřicátém roce bojoval hrdinsky v rámci 43. stíhací divize.

Židkov by byl možná přes svou vytrvalost zůstal instruktorem ve škole a připravoval dál dokonale slétané dvojce, kdyby na něj u jeho pluku zapomněli. Tam však stále čekali na jeho návrat, ačkoliv od jeho odchodu uplynulo už mnoho měsíců. Sám velitel pluku A. Petrovec Ivanovi slíbil, že se za něho přimluví, a na svůj slib nezapomněl. V pracovně velitele školy se několikrát objevil klidný a vyrovnaný major, vyslaný z fronty, a žádal naléhavě, aby byl nadporučík Židkov vrácen pluku. Když byl odmítnut, přišel za nějaký čas znova. Byl to náčelník štábu 139. gardového pluku Vasilij Savčenkov, který sice přišel k pluku až během války, ale brzo se s ním sžil a spojil svůj osud až do konce života s osudem pluku jako letopisec jeho bojové slávy.

Anatolij Žukov nakonec tomuto tlaku ustoupil. Jako nikdo jiný uměl ocenit sílu frontového přátelství a lásku letce ke svému pluku. Proto v čtyřiačtyřicátém roce ztratila škola vzdušného boje jednoho zkušeného instruktora a 139. gardový pluk uvítal ve svých řadách svého někdejšího spolubojovníka.

Ke 139. gardovému stíhacímu pluku se však nevrátil jenom Ivan Židkov.

3. srpna 1944 nastoupil pluk k slavnostní příležitosti: jeho příslušníkům měla být předána vyznamenání.

Upřímně řečeno, v druhé polovině čtyřiačtyřicátého roku bylo sice dekorování slavnostní událostí, ale už ne tak vzácnou. V té době měl už každý zkušený letec tři čtyři bojové řády, někdo i víc. Vyznamenání se v pluku předávala pravidelně, takže ceremoniál vyznamenávání se už těžko dal považovat za výjimečný. Ale den 3. srpna byl v tom směru přece jen jiný: téměř po třech letech měla být příslušníkům pluku předána medaile Za obranu Moskvy. Bylo to vyznamenání získané v těch nejkrutějších bojích na podzim a v zimě jedenačtyřicátého roku a bylo vojákům nejdražší.

Piloti, inženýři, technici a mechanici pluku nastoupili před plukovní zástavou. Medaile Za obranu Moskvy dostávají v podstatě jen inženýři, technici a mechanici. Letci, kteří se bili s nebezpečným nepřítelem před Moskvou, v pluku už nebyli. Paměť nemnoha veteránů pluku se v těch chvílích bezděčně vracela do minulosti. A najednou mezi jmény inženýrů, techniků, mechaniků a spojařů, která byla čtena v abecedním pořádku, zaznělo:

„Medailí Za obranu Moskvy se vyznamenává letec nadporučík Ivan Stěpanovič Trojan!“

Z tvaru vystoupil nadporučík, převzal vyznamenání a do mrtvého ticha pronesl klidným a jasným hlasem: „Sloužím Sovětskému svazu!“ Pak se beze spěchu zařadil.

Byl to týž Ivan Trojan, o kterém se v pluku vyprávěly legendy, týž Trojan, o kterém starousedlíci tvrdili mladým, že se dokáže vrátit třeba i z onoho světa. A on se skutečně vrátil!

Uprchl ze zajetí s napolo amputovaným chodidlem. Jinak se vůbec nezměnil: uchoval si svou lásku k životu, svůj temperament, svou touhu usednout znovu do bojového letounu.

Zpočátku chodil v gymnasťorce prostého vojáka – po jeho návratu ze zajetí se hned nepodařilo vrátit mu důstojnickou hodnost. To však Ivana nijak zvlášť netrápilo: hlavní pro něj bylo, že zas mohl létat do bojových akcí. Zachovala se fotografie ze čtyřiačtyřicátého roku, na které je skupina letců ze 139. gardového pluku a uprostřed člověk v obyčejné vojenské gymnasťorce – znovunarozený Trojan. Brzo mu byla hodnost vrácena a stal se opět velitelem letky.

Pluk se v říjnu 1944 přemístil na přífrontové letiště Šostakovo (na kaunaském směru) a zahájil zde okamžitě bojovou činnost.

Pro naši 303. stíhací divizi začala mimořádně významná etapa bojové činnosti: měli jsme drtit silné nepřátelské uskupení ve Východním Prusku.

VE VÝCHODNÍM PRUSKU

NAD CIZÍ ZEMÍ

Letečtí průzkumníci z 523. pluku pracovali začátkem října na plné obrátky. Údaje, které získali, se nepřetržitě zpracovávaly ve štábu divize i letecké armády a podle nich operovalo bitevní a bombardovací letectvo 3. běloruského frontu. Údery ze vzduchu byly vedeny nejen na opevnění na předním okraji, ale i na velké opěrné uzly v nitru východního Pruska. 139. gardový stíhací pluk plnil jako vždy mimořádně přesně své úkoly při doprovázení Pe-2 a Il-2, ale zátěž jeho pilotů už byla tak velká, že k plnění těchto úkolů byly určeny ještě 18. gardový pluk a pluk Normandie. Nad východním Pruskem jsme v podzimních a zimních bojích definitivně rozdrtili leteckou eskadru „Mölders“, ve kterém hitlerovci soustředili výkvět svého stíhacího letectva.

Do 20. října probíhaly ve vzduchu nepřetržitě boje. Počasí umožňovalo činnost bombardovacímu i bitevnímu letectvu, které v průběhu celé východopruské operace sehrálo velmi významnou úlohu. Naše stíhací letectvo si vydobylo nadvládu ve vzduchu, takže bombardéry a bitevníky mohly létat ve velkých skupinách, zasazovat mohutné údery nepřátelským opevněním, tankovým proudům a týlovým opěrným bodům, odkud nepřítel přisunoval na frontu posily.

Přesto nepřátelští stíhači vynakládali všechny síly, aby neutralizovali činnost našich Pe-2 a Il-2. To se jim však nepodařilo. Piloti 303. stíhací divize prokázali v plné míře své letecké schopnosti, zkušenosti a umění vítězit.

Den 16. října 1944 si budu pamatovat do konce života. Byl to nejúspěšnější den naší bojové činnosti za celou dobu války. Vyprávět o všech bojích, které jsme toho dne svedli, není možné – bylo jich prostě příliš mnoho. Letci naší divize tehdy sestřelili téměř padesát nepřátelských letounů a neztratili ani jeden vlastní! Nedalo by velkou práci osvěžit si v paměti jména všech, kteří se toho památného říjnového dne vyznamenali – stačilo by podívat se na hlášení uložené v archívu. Ale to bych musel uvést aspoň polovinu příslušníků 18. gardového pluku a pluku Normandie. Gardoví letci 18. pluku totiž sestřelili 19 letounů a francouzští piloti 29. Přitom stíhači Repichov a de la Poype sestřelili po třech nepřátelských strojích, piloti Serjogin, Pinčuk, Barsukov, Barachtajev a Francouzi Challe, Albert, Carbon a Perrin po dvou. (CAMO. f. 303 iad, op. 524357, d. 4)

Rozhořčené boje pokračovaly i druhý den. 17. října sestřelili příslušníci divize dalších 34 letounů. Opět se vyznamenali Repichov, Pinčuk, Barachtajev a jejich spolubojovníci. U Francouzů to byli Marchi, Sauvage a mladší Challe. Svou hřivnou přispěli i piloti 139. gardového pluku Židkov, Gračov, Lizin, Udovickij, Dolgolev a Repjev. Při doprovázení bombardovacích a bitevních letounů sestřelili sedm nepřátelských stíhaček. Jeden Me 109 sestřelil velitel 523. průzkumného pluku Pilščikov.

Výsledek naší měsíční bojové činnosti byl víc než potěšující: letci 303. stíhací divize sestřelili za říjen 184 nepřátelské letouny.

V listopadu se počasí pokazilo. Letiště byla každé ráno zahalena mlhou. Nepříteli to vyhovovalo – využíval mlhy ke skrytému přisunování záloh k frontě a k protiúderům. Velitel 1. letecké armády k sobě zavolal velitele 523. pluku.

Pilščikov sotva našel cestu k velitelově pohotovostnímu úkrytu. Chrjukinova pracovna byla osvětlena dvěma petrolejovými lampami. Velitel pohlédl zamyšleně na Pilščikova, který stál před ním v pozoru, a pronesl:

„No vidíte, podplukovníku, zase jsme se setkali. Jak žijete?“

„Normálně,“ odpověděl Pilščikov, který tušil, že kvůli tomuhle si ho velitel asi nezavolal.

„To vy letci vždycky odpovídáte tak skoupě?“ pokýval hlavou Chrjukin. „Podívejte, proč jsem vás sem honil. Už dva dny neprovádíme průzkum.“

Pilščikov mlčky poslouchal.

„Já vím,“ pokračoval Chrjukin, jako by chtěl velitel pluku něco namítat, „dělat průzkum za takovýhohle počasí není žádný med.“

To Pilščikov taky věděl. ‚Není žádný med‘ nevystihovalo pravý stav věcí. Za takové mlhy by se mělo spíš říct:,Je nemožné.‘ A tu si Pilščikov uvědomil, že od jeho pluku se bude chtít právě to nemožné. Proto ho sem velitel pluku taky pozval.

„Předpokládám,“ pokračoval Chrjukin, „že dokážete vybrat zkušené letce, se kterými proniknete za čáru fronty a zjistíte přesuny nepřátelských vojsk. Zvláštní pozornost věnujte tankům – podle zpráv agenturního průzkumu soustřeďuje nepřítel motomechanizované síly u předmostí obsazeného útvary 11. gardové armády. Štáb frontu potřebuje spolehlivé údaje. Spoléhám se na váš pluk, podplukovníku!“

Ráno však hustá mlha opět tiskla letouny k zemi. Za čárou fronty se přemísťovala nepřátelská vojska a zaujímala výchozí postavení. To všecko bylo potřeba přesně zjistit, zanést do mapy, ale o vzletu za takové mlhy nemohlo být ani řeči. Pilot, který by to riskoval, by se okamžitě vnořil do hustého závoje mlhy, a stejně by nic neviděl.

Ze štábu od rána každou chvíli volali, ale průzkumníci měli vždycky jenom jednu málo potěšující odpověď: „Nedá se vzlétnout.“

V poledne znovu zadrnčel telefon. Sluchátko vzal velitel pluku.

„Tak co je, podplukovníku?“ hřímal velitel armády. „Copak jsem si vás pozval pro vaše krásné oči? Z předního okraje volají, že mlha řídne. Můžete vzlétnout?“

„Chystáme se, soudruhu generále! Poletíme jednotlivě – já a dva velitelé letek.“

„Dobrá,“ uslyšel Pilščikov, „čekám na výsledky průzkumu.“

Tři letečtí průzkumníci – Pilščikov, Smorčicov a Tolkačev – zamířili v přízemním letu těsně nad korunami stromů a střechami domů do týlu nepřítele, každý do jiného prostoru. Pilščikov dal rozkaz proniknout do hloubky nepřátelského území nejméně na padesát kilometrů. Sám těch padesát kilometrů proletěl a objevil jižně od Gumbinnenu proud nepřátelských tanků – mohlo jich být kolem třiceti.

Kolona mířila k našemu předmostí, jehož osud tak znepokojoval štáb frontu. Z tanků zahájili na letoun prudkou palbu, ale Pilščikov stačil stroj vytočit a trasy střel jej minuly. Když přelétal přední okraj nepřítele, zafixoval si ještě jeho dělostřelecká postavení. Viděl, jak němečtí vojáci spěšně hloubí spojovací zákopy, budují zemní opevnění. Všecky údaje okamžitě ohlásil rádiem velitelskému stanovišti letecké armády.

Velitel pluku létal asi hodinu a přistál jako poslední – Smorčkov a Tolkačev se už vrátili. Nepodařilo se jim proniknout do takové hloubky jako Pilščikovovi, avšak i oni zjistili řadu příznaků, které svědčily o tom, že se nepřítel chystá k protiúderu.

Velitelství frontu bylo spokojeno a velitel letecké armády vyslovil průzkumníkům pochvalu.

K úspěšnému rozvíjení útoku do hloubky Východního Pruska bylo potřeba důkladné, všestranné přípravy. Říjnové boje ukázaly, jak je ten úkol těžký. A průzkumníci 523. pluku létali dál nad území nepřítele, každý den se probíjeli přehradnou palbou k nejmohutnějším uzlům hitlerovské obrany. V této neobyčejně obtížné všednodenní činnosti došlo postupně k svérázné dělbě práce, které rozuměl jen velitel a sami piloti, protože se všichni navzájem dobře znali a věděli, komu který úkol svěřit. Fotografování předních čar nepřátelské obrany prováděli obyčejně Anufrijev, Syčov, Suslov a Zatona. Ti zachovávali za všech okolností chladnokrevnost, klid a duševní rovnováhu. Když bylo potřeba vyfotografovat nesnadno dostupné objekty – velké železniční stanice v nepřátelském týlu, důležitá letiště – létali na takové akce nejlepší piloti jednotlivě. V tom se nikdo nevyrovnal Svitčenkovi.

Pro každého člověka je strašně důležité, aby si dovedl najít v životě své místo. A ve válce je to ještě stokrát důležitější.

Svitčenko nebyl špatný stíhač, ale abych tak řekl, nijak nevybočoval z řady. Když se dostal k 523. pluku, jako by se znovu narodil: u průzkumu se cítil ve svém živlu. Tady vyžadoval každý let daleko víc iniciativy a vynalézavosti než při doprovázení bombardérů a bitevníků. Ve 139. stíhacím pluku bojoval Svitčenko odvážně, ale jak se později ukázalo, sama odvaha nestačila, aby se plně projevily jeho mimořádné kvality. Potřeboval téměř neomezenou samostatnost ve vzduchu, a jakmile začal pracovat jako letecký průzkumník, hned si vytvořil svůj vlastní rukopis, kterým se výrazně lišil od ostatních.

Svitčenko ve vzduchu skutečně tvořil. Byl odvážný a chytrý. Jeho vynalézavost se projevovala tím nejneočekávanějším způsobem a dokonce i hodně zkušení letci, kteří nejednou provokovali smrt, se obdivovali jeho umění pronikat i do těch nejnedostupnějších prostorů. Svitčenko skoro nikdy neopakoval jeden trik dvakrát, dovedl jemně rozpoznávat nuance každé jednotlivé situace, měl úžasný čich na nepřátelská protiletadlová děla, kterých bylo kolem objektů, jež měli průzkumníci fotografovat, obyčejně jako naseto. Svitčenko musel – podobně jako ostatní průzkumníci – svádět někdy vzdušný boj nad hlubokým týlem nepřítele. Dokázal v těchto bojích, že je stejně dobrý bojovník jako průzkumník.

Jednou se vydal fotografovat velké nepřátelské letiště. Na čísle s ním letěl Alexandr Ryžov. Přiblížili se k cíli ve velké výšce a pohled dolů Svitčenka rozladil: pod nimi křižovala nad letištěm dvojice messerschmittů. Sestoupit níž, aby mohli pořídit snímky, bylo za takové situace riskantní, tady nemohl ani klikař Svitčenko nic dělat – a zahájit boj s messerschmitty nad letištěm, z něhož mohly okamžitě vzlétnout další stíhačky, by bylo šílenství. To si aspoň myslel Ryžov, ale vtom s údivem spatřil, jak Svitčenko otevírá kryt kabiny, vysunuje ruku se signální pistolí – a už se nad letištěm snášely dvě světlice. Jestliže dosud mohli zůstat nepozorováni, teď už o tom nemohlo být ani řeči – Svitčenko udělal všechno pro to, aby si Němci ve vzduchu i na letišti dvou lavočkinů všimli.

„Co to děláš, Fomiči? Zbláznil ses?“ zakoktal užaslý Ryžov.

„Nech si ty řeči, uvidíš!“ odsekl mu Svitčenko do mikrofonu a Ryžov uraženě zmlkl.

„Jdem dolů,“ ohlásil mu klidně Svitčenko a začal sestupovat, jako by messerschmitty byly jeho nejlepší přátelé.

Ryžov očekával všechno možné, jen ne to, co se potom událo. Němci se na ně z nějakých důvodů nevrhli. Svitčenko klidně přeletěl nad letištěm v potřebné výšce, celý objekt vyfotografoval a stejně klidně se začal vzdalovat, přidávaje postupně plyn.

„Neloudej se!“ křikl na Ryžova a oba průzkumníci zamířili maximální rychlostí na východ.

Co se potom dělo na letišti, už neviděli. Svitčenko mohl na zpitomělé nepřátele klidně zapomenout – i kdyby se byli za nimi pustili, stejně by lavočkiny, letící rychlostí kolem šesti set kilometrů, nedohonili.

Na frontě nastalo období klidu. Obě strany se připravovaly na nadcházející boje, a tak jsme měli začátkem prosince bojových vzletů poměrně málo. Ale vojna je vojna, a na to, co se stalo na sklonku roku, někteří letci nezapomenou.

Nad polním letištěm Znački, kde byl rozmístěn 139. gardový pluk a průzkumníci 523. pluku, procvičovaly za poledne čtyři jaky skupinovou slétanost. Poněkud stranou letěl právě z východu na západ ve velké výšce německý průzkumný letoun He 111. Těžkých bombardérů He 111 a Ju 88 používal nepřítel k průzkumu v našem hlubokém týlu. Roj jaků byl ze země naveden na heinkel a začalo pronásledování. Někde v prostoru Kaunasu tři jaky honičku přerušily, poněvadž se zdála marná, a vrátily se na vlastní letiště. Jeden stíhač však pokračoval houževnatě v pronásledování. Pomalu zkracoval vzdálenost mezi sebou a bombardérem – ze země bylo vidět, jak se letouny k sobě ve velké výšce přibližují. Zdálo se, že náš stíhač každým okamžikem zahájí palbu. Někteří letci později říkali, že prý jako by zaslechli přerývané drkotání kulometné palby. Zda tomu tak opravdu bylo, těžko říct, protože oba letouny se téměř současně ponořily do mraků, a v tom okamžiku začala po heinkelu pálit protiletadlová děla.

Za několik sekund vypadl z mraků letoun a řítil se ve vývrtce dolů. Nebylo pochybností – padal jak. Buď jej v mraku zasáhla dávka vypálená nazdařbůh střelcem z bombardéru, nebo jej srazil granát protiletadlového děla. Padal však jako letoun, který ztratil nosnou plochu.

Stíhačka dopadla na zem u Kaunasu blízko vesnice Potašane. Pilot z poškozeného letounu nevyskočil.

V tom stroji byl velitel letky Ivan Trojan.

24. prosince byl na průzkumném letu sestřelen velitel 523. pluku Konstantin Pilščikov. Ve dvojici s majorem Křivochyžem hledal německé tanky. Let probíhal normálně – oba letci už zažili horší.

Pilščikov jako zkušený průzkumník obhlédl velmi rozlehlý prostor a nic podezřelého neobjevil. Avšak průzkumnický čich jej nutil znovu a znovu propátrávat očima pustý terén porostlý křovím a zbrázděný stržemi. Nakonec objevil stopy kolejových pásů, které směřovaly k hluboké strži. Stopy mohly být ovšem už staré a tanky mohly být dávno pryč. Když však sestoupil níž, bylo mu hned jasné, že je na správné adrese. Aby si svůj předpoklad ověřil, vypálil na strž z kanonů. Němci to nevydrželi: z tanků zamaskovaných hustým křovím začali zběsile pálit a jedna střela zasáhla Pilščikovův stroj.

Pilot na čísle se z bojového úkolu vrátil sám.

Velitelem 523. průzkumného pluku se stal Ivan Zamorin.

PRŮLOM

V předvečer rozhodujícího útoku ve Východním Prusku – byl zahájen 13. ledna 1945 – se ve štábu velitele 3. běloruského frontu armádního generála I. D. Čerňachovského konala porada velitelů svazků a útvarů.

Shromáždili jsme se v prostorném sále staré školy. V sále byla obrovská, nádherně provedená plastická mapa, která přitahovala pohledy všech účastníků porady, od velitele armády až po velitele divizí a pluků.

Města byla na maketě znázorněna shluky domů s ostrými střechami, všude byly jasně zobrazeny příkré i povlovné břehy řek, tmavé masívy lesů, mosty, letiště, železnice, silnice a cesty. Viděl jsem vlakové soupravy na tratích i nádražích. Celá země byla jako pavučinami opředena nekonečnými liniemi zákopů, uzly opevnění, opěrných bodů. Zdálo se, že na ní není jediný čtvereční kilometr, po kterém by bylo možno jít vzpřímeně. U měst i ve městech, pod domy, pod stromy, na letištích, na březích řek, všude číhaly kanony, tanky, letouny. Domy klamaly pokojným vzezřením vysokých střech. Každý dům jsme museli považovat za pevnost, palebný srub nebo pevnůstku, protože z každého domu bylo možno očekávat palbu, a celá tato pružná obrana byla vybudována nejen podél fronty, ale i do hloubky, až k samému moři. Tady, na poměrně malém území, nebylo možné odřezávat a izolovat jednotlivé uzly obrany s takovou rychlostí, jako to šlo v létě čtyřiačtyřicátého roku v Bělorusku. Chyběl tu prostor, těžko se mohlo manévrovat v celé hloubce, drtit každý opěrný uzel, každé ohnisko odporu. Jak tehdy říkali velitelé pozemních vojsk, takovou obranu bylo nutno „prohlodávat“.

Jako voják jsem před sebou viděl monolit, který bylo možno zničit jenom metodickým štěpením a drolením. Poměrně stísněný prostor a hustota obranných objektů nedovolovaly nic jiného. Mlčenlivé pohledy velitelů, které se vpily do tohoto zbrázděného kousku nepřátelské země, naditého palebnými prostředky, hovořily velmi výmluvně: operace to bude tuze složitá.

Do poloviny ledna soustředili fašisté ve Východním Prusku velké síly. Skupinu německých armád tvořilo 41 divizí a 1 brigáda v počtu 580 000 vojáků a důstojníků, 200 000 příslušníků volkssturmu. Ve výzbroji měly 8 200 děl a minometů, 700 tanků a 515 letounů 6. letecké armády.

K rozdrcení východopruského uskupení nepřítele bylo nezbytné zasadit síly čtyř sovětských frontů – 1., 2. a 3. běloruského a 1. pobaltského.

Třetí běloruský front byl na hlavním směru útoku. Jeho vojska měla rozdrtit tylžsko-insterburské uskupení a rozvíjet útok na Královec.

Na poradě, kterou řídili představitelé hlavního stanu maršál Vasilevskij a velitel 3. běloruského frontu armádní generál I. D. Čerňachovskij, byly dány pokyny velitelům svazků a provedeny poslední korektury v plánu útoku.

Pokud šlo o úkoly letectva, velitel frontu řekl:

„Letcům bitevního letectva přeji, aby bojovali jako divize plukovníka Prutkova, stíhači jako 303. stíhací divize. Nic víc od bitevníků a stíhačů nechci.“

Po těchto slovech na rozloučenou, která se dobře poslouchala, jsem odletěl ke své divizi.

Za útoku jsem byl víc než dva týdny na velitelském stanovišti velitele 2. gardového tacinského tankového sboru generála Burdějného. Pojem „velitelské stanoviště“, kterým se obvykle označuje stacionární řídící centrum, bylo v tomto případě označením jen velmi relativním. Měl jsem k dispozici dva automobily – wyllis a dodge –, vybavené rádiovou stanicí pro spojení se štábem letecké armády, štábem divize i s letci přímo ve vzduchu. Na těchto autech jsem uprostřed tanků, plošin, nákladních vozů se střelivem a pohonnými hmotami, postupoval do nitra Východního Pruska spolu s tankovým sborem, který plnil úlohu mohutného beranidla.

Naše divize chránila tacinský tankový sbor ze vzduchu, a přitom plnila i jiné úkoly.

Spolu se mnou cestoval styčný důstojník I. Eichenbaum (zároveň tlumočník pluku Normandie-Němen (Čestný název „Němenský“ dostal francouzský pluk 28. listopadu 1944 za zásluhy v bojích k prolomení německé obrany na řece Němen.). Francouzští letci byli stále na spojení, proto jsem musel mít překladatele po ruce. U Insterburgu, když byla operace v plném proudu, se k nám připojil zástupce náčelníka spojení 303. divize kapitán S. Levitin se svými podřízenými, takže jsem byl prostředky velení a spojení zabezpečen slušně. Tankistům v postupu vydatně pomáhali bitevní letci. Jejich činnost dirigoval velitel bitevní divize plukovník Prutkov podle postupu sboru.

Před několika lety jsem dostal od Eichenbauma objemnou zásilku, která obsahovala jeho vzpomínky a frontové deníky, vztahující se k tomuto výpadu 2. gardového tacinského tankového sboru. Eichenbaum v nich poměrně přesně vylíčil jednotlivé podrobnosti výpadu, atmosféru útoku i celkovou situaci. Myslím, že některé stránky jeho vzpomínek by mohly čtenáře zajímat, proto si dovoluji je ocitovat a připojit k nim svůj komentář.

„Jedenáctého ledna jsem se dostal na frontu (V prosinci 1944 strávili francouzští letci několik dní v Moskvě, kam přijel generál de Gaulle. Konala se slavnostní recepce a byla udělena vyznamenání. Brzo nato se pluk vrátil na frontu. Eichenbaum se v Moskvě poněkud zdržel a k pluku se vrátil, právě když začal útok.), a první, koho jsem potkal, Aymonet, mi řekl: „Pospěš si, všude tě hledají. Pojedeš na přední okraj.“ Šel jsem se hlásit Delfinovi a ten mi dal k přípravě na cestu deset minut. Nakonec jsem měl času o něco víc, takže jsem se stačil rozloučit s kamarády, přiťuknout si na cestu a vyřídit si všechny své věci. Pak jsem nasedl do spojovacího letounu. Vzlétli jsme v patnáct hodin třicet minut a dvacet pět minut jsme letěli na severozápad. Dověděl jsem se oficiálně, že velký vpád do Východního Pruska začal.

Mým úkolem bylo, jakmile pěchota při útoku postoupí, hlásit všecky opravy Normandii.

V noci z 11. na 12. leden jsem byl seznámen s celkovou situací a s podrobnostmi týkajícími se mé práce. 12. ledna v devět hodin jsem se setkal s generálem Zacharovem, který přijel na naši pozorovatelnu, aby se seznámil se situací na zemi.

‚Poručíku, vy teď pojedete na přední okraj,‘ řekl mi. Pozemní stanoviště k upřesňování údajů pro letectvo byla totiž rozmístěna téměř pod nosem Němců.

Brzo mě dopravili v džípu na výšinku asi kilometr na sever od Stallpennenu. Tady právě bylo moje stanoviště. K nepříteli to bylo necelých pět set metrů.

Ofenziva začala dělostřeleckou přípravou. Pálila děla všech ráží. V mlze jsem nic neviděl a současně jsem byl ohlušen rachotem kanonády. Země se otřásala. Možná právě těmi otřesy se mlha částečně rozplynula. Viděl jsem kousek od sebe kaťuše a měl jsem radost, že to všechno se sype Němcům na hlavu.

V 11 hodin 15 minut zavládlo nepřirozené ticho.

Věděl jsem, co to znamená: vojska vyrazila k útoku.

V prvním zákopovém pásu německé obrany nezůstalo živáčka. Ve druhém a třetím se Rusové a Němci smíchali v bojích zblízka.

Moje práce začala dvě hodiny po dělostřelecké přípravě. Nebylo těžké si představit, co se děje v zákopech, protože ve sluchátkách jsem slyšel výkřiky, nadávky, ryčení a prosby žádající poslat bitevní letouny, stíhačky, bombardéry. Ječeli, div si neztrhali hlasivky. Uši jsem měl zalehlé rachotem obrovské bitvy. Právě tento rachot, křik v rádiu a třeskot kulometů mi zůstal ve vzpomínkách na první den útoku.

Šestnáctého ledna jsem byl jako obyčejně na své pozorovatelně, když se objevil neznámý poručík a zavolal na mě, abych sestoupil dolů. Brzo nato jsem odjel v džípu s generálem Zacharovem k 2. tacinskému tankovému sboru. Náčelník štábu plukovník Karavan mě představil veliteli sboru generálu Burdějnému. ‚Předpokládám, že svou práci znáte,‘ řekl Burdějnyj. ‚Vaším úkolem je udržovat rádiové spojení s první linií. Máte otázky?‘ Odpověděl jsem, že jsem prodělal tři útoky, ale ani jednou jsem přitom nebyl s tankisty. ‚Máte třicet minut na to, abyste se důkladně seznámil s problematikou,‘ poznamenal velitel sboru. ‚V sedmnáct hodin vyrazí tanky bez odbočování a zastavování na Královec. Ještě nějaké otázky?‘

Žádné otázky jsem neměl.

Tak začal daleký výpad tankového sboru. Na sever od tacinského sboru operovaly další tankové svazky, ale to byl vedlejší směr. Tanky sboru nemohly manévrovat příliš do šířky a rozvíjely útok ve velmi úzkém pásmu. Hned za sborem vnikaly do průlomu pěší útvary. Němci napadali sbor ze všech stran – zpředu, z boků a dokonce i z týlu. Všude měli plno dělostřelectva. S nepřátelským letectvem, které se pokoušelo paralyzovat postup tanků, bojovaly naše stíhací pluky.

Udržoval jsem nepřetržité spojení se štábem 1. letecké armády a se štábem divize. Stejně nepřetržitě řídil své gardové bitevní pluky plukovník Prutkov. Letectvo klestilo tankovému sboru cestu. Nad našimi hlavami se čas od času rozpoutaly velké vzdušné boje. Jak se později ukázalo, rozdrtili jsme za těchto lednových bojů ve vzduchu velkou část stíhačů, které měl nepřítel ve Východním Prusku k dispozici. Po lednu už k takovým masovým bojům až do konce války nedocházelo.

Kromě pluků, které už čtenář zná, účastnil se východopruské operace v rámci 303. stíhací divize ještě 9. gardový pluk.

Uplyne hodně let a já pojedu do hlavního města Běloruska. Z Moskvy do Minska je to jedna noc vlakem. Jedna noc v teplém, útulném vagónu. Už dávno jsem zapomněl na řinčení nárazníků, na drkotání kol na stycích kolejnic a prudké nárazy, po kterých padali cestující z horních polic. Vlak se teď rozjíždí nehlučně, plynule, v tichém rozhovoru si ani nevšimneš, že se vlak dal do pohybu. Všehovšudy osm hodin jízdy, ale po celých těch osm hodin máš stále pocit útulnosti a pohodlí, takže si ani neuvědomuješ, že jedeš. Ráno se probudíš a jsi v hlavním městě Běloruska.

Ve středu města zamířím k budově, která se už ničím neliší od ostatních. Je to můj první a nejspolehlivější orientační bod. 23. června 1941 jsem se z malé plošinky na střeše tohoto domu pokoušel řídit íčka a čajky, které čistily nebe nad Minskem. V této části města se toho z oněch let zachovalo dost. Třeba tu najdu nějaké dokumenty, které napomohou mé paměti, říkal jsem si. Proto jsem také přijel, i když jsem si nedělal velké naděje: dokumenty jsme za války měli zpracovávat sami, ale kdo by měl tenkrát na takovou písařinu myšlenky.

Přesto jsem se zeptal a teď čekám. Za chvíli se vrátí zdvořilý nadporučík, říkám si, a s politováním mi oznámí, že ve zdejším archívu žádné dokumenty, které by mě zajímaly, nejsou. Nic nového, ale to neznamená, že jsem cestu podnikl zbytečně. Každý dům, na který se pamatuji, dokonce i nově postavené sídliště, pod kterým zmizelo naše někdejší hliněné bojové letiště na okraji města, jsou pro mě dokumenty velké důležitosti.

Otvírají se dveře. Místo nadporučíka vidím vstupovat energického generála.

„Alexej? To je překvapení! Netušil jsem, že jsi tady.“ Dvojnásobný hrdina Sovětského svazu stíhací letec Alexej Aleljuchin patřil za války k leteckým esům, která nepřítel znal jménem. Když ještě jako úplně mladičký pilot vedl letku do boje, ozývalo se v éteru poplašné: „Achtung, Achtung! Ve vzduchu Al-le-lju-chin!“ Věděl jsem, že každý stíhač má jeden boj, na který nejvíc vzpomíná, a tak jsem se na něj Aleljuchina zeptal. Pověděl mi o jednom svém bojovém vzletu hned na začátku války.

Naše vojska držela jedno dněperské přepraviště. Přes ně ustupovaly za řeku naše útvary vyčerpané v nepřetržitých bojích a Němci se snažili toto přepraviště rozbombardovat. Proto pluk, ve kterém Aleljuchin sloužil, musel několik dní přepraviště proti náletům chránit. Nakonec přišel den, kdy na bojovou akci mohl z celého pluku vzlétnout jenom Aleljuchin se svým číslem.

Vzlétli, ale druhého pilota začal zlobit motor a musel se po chvíli vrátit. Aleljuchin letěl sám. Uvědomoval si, že má jen nepatrnou šanci – bombardéry létaly tenkrát ve velkých skupinách pod silnou ochranou messerschmittů. Jeho jediná naděje byla, že se za těch čtyřicet padesát minut, po které měl hlídkovat, Němci neobjeví. Půl hodiny létal nad přepravištěm v klidu. Už začínal věřit, že se na něj štěstí usmálo. Do konce hlídkování mu zbývalo jenom osm minut. A Němci přiletěli. Devět junkersů a šest messerschmittů. A abych si nemyslel, že ho vylekalo množství stíhaček, dodal na vysvětlenou podstatnou okolnost:

„Nejhorší bylo,“ ušklíbl se, „že kanon na mé stíhačce střílel jenom jednou.“

„Jak to, prosím tě?“ podivil jsem se.

„Taková už to byla mašina. Zřejmě výrobní vada. Vystřelil a zasekl se. Někdy vypálil i druhou dávku, ale častěji hned po první selhal. Mechanici se s ním namořili, ale na příčinu nepřišli. Nakonec nebyl ani čas, aby se s tím párali. Tak jsem létal několik dní.“ Junkersy letěly v sevřeném tvaru za dvojicí messerschmittů. Druhá dvojice se pohybovala hadovitě nad junkersy. Stíhačky opisovaly osmičku: v jednom místě se vždycky nad Ju 88 setkaly, pak se zase rozešly a znovu setkaly. Poslední dvojice letěla za skupinou a trochu nad ní. Aleljuchin zpozoroval Němce dřív, nechal je přeletět, zavěsil se za zadní dvojici Me 109 a zauvažoval: co teď podniknout? Sestřelit Me 109 nebylo těžké – měl ho před sebou. Ale jestli kanon při druhém výstřelu selže, bude úplně bezmocný a junkersy nerušeně svrhnou pumy. Svůj úkol nesplní. Aleljuchin došel k závěru, že musí vypálit jenom na vedoucí Ju 88 a pouze najisto.

„Měl jsem kliku,“ vyprávěl dál Alexej. „Messerschmitty uzavírající dvojice zmerčily, že jsem jim v zádech, a uhnuly stranou. Prostřední dvojice se právě začínala rozcházet. Prolétl jsem shora jejich sestavou. Všechno další se odehrálo v několika sekundách. Dostal jsem se přímo pod břicho vedoucí stíhačky a vypálil mu dávku do centroplánu – do místa, kde se křídlo přimyká k trupu.

Prostě – úkol byl splněn: vedoucí byl sestřelen, tvar se rozsypal, bombardování bylo zmařeno.“

Alexej Aleljuchin sloužil v 9. gardovém stíhacím pluku. Dvaadvaceti příslušníkům pluku byl za války udělen titul hrdiny Sovětského svazu. Čtyři jeho letci se stali dvojnásobnými hrdiny – Alexej Aleljuchin, Amet-Chan Sultan, Pavel Golovačov a Vladimír Lavriněnkov. Z letounů, které tito čtyři piloti sestřelili, by bylo možno podle válečných norem zformovat pět leteckých pluků.

Devátý gardový pluk bojoval u Stalingradu, účastnil se vzdušných bojů nad Donbasem v roce 1943 i útočných operací ve čtyřiačtyřicátém roce. V listopadu byl pluk přesunut na východopruský směr, k 1. letecké armádě, a půl roku bojoval ve svazku naší stíhací divize. Po dobytí Královce byl 9. gardový pluk přesunut na berlínský směr.

To ovšem předbíhám události, ale při každém pátrání narazíme na něco, co se nedá předvídat: vypravil jsem se za materiály do Minska a neočekávaně jsem se setkal s Alexejem Aleljuchinem. Naše vzpomínky nás přenesly do čtyřiačtyřicátého roku, do Východního Pruska.

Z nekonečné řady vzdušných bojů, které naši letci svedli v době dalekého výpadu tacinského tankového sboru, se v mé paměti uchovaly jen některé.

18. ledna. V 16.00 hodin nad námi hlídkovala pětice lavočkinů. Měla pomalu končit, když tu se objevila skupina focke-wulfů. Němci jich používali jako bitevních letounů a od podzimu čtyřiačtyřicátého roku s nimi létali v poměrně velkých skupinách.

Focke-wulfů bylo patnáct. Pumy, které nesly pod křídly, byly určeny nám. Pětice lavočkinů už musela jít na přistání, to bylo jasné podle času, a druhá hlídka ve vzduchu ještě nebyla. Tu se však jedna dvojice našich stíhačů vrhla na focke-wulfy.

Boj trval jen krátce: viděl jsem, jak vedoucí naší dvojice sestřelil jeden nepřátelský stroj, jak se ostatní rozprchly a jak nazdařbůh odhazují pumy. K obecnému potěšení tankistů, kteří tento boj sledovali, sestřelil vedoucí dvojice ještě jeden focke-wulf a pilot na čísle další. Nato dvojice zamířila k vlastnímu letišti, ale dříve než odletěli, spojil jsem se s nimi rádiem a poděkoval jim za skvělou práci. Ukázalo se, že velitelem skupiny byl vedoucí dvojice, který sestřelil focke-wulf, hrdina Sovětského svazu kapitán Golovačov, příslušník 9. gardového pluku. Pilotem na čísle byl poručík Černik.

Krátce před zahájením útoku, v posledních prosincových dnech roku 1944, sundal kapitán Golovačov taranem nepřátelský letoun Ju 88. Byla to zdokonalená varianta, sloužící jako dálkový průzkumný letoun. Jeho nejzranitelnější uzly byly chráněny pancířem. Tyto stroje létaly ve velkých výškách – až 12 000 metrů. Golovačov s Černikem ho dostihli ve výšce 9 000 metrů. Golovačov na něj nalétl několikrát, ale ačkoliv vystřílel všechnu munici, junkers pokračoval v letu. Hrozilo nebezpečí, že se mu podaří uniknout, a tak se Golovačov rozhodl pro taran. Propočetl si všechno s cizelérskou přesností a sekl vrtulí svého lavočkina do ocasu Ju 88. Nepřátelský letoun šel okamžitě k zemi a Golovačov přistál se svou stíhačkou bez zvláštních komplikací – lavočkin měl po taranu jen trochu ohnutou vrtuli.

Když jsem 18. ledna sledoval boj pěti lavočkinů s patnácti focke-wulfy, byl to už Golovačovův druhý boj toho dne. První svedl v sestavě šestice, kterou vedl major Amet-Chan Sultan. Golovačov v něm rovněž sestřelil dva Fw 190. A další tři focke-wulfy poslali k zemi major Amet-Chan Sultan, nadporučík Malkov a podporučík Machlakov. Letci 303. divize sestřelili 18. ledna celkem 37 nepřátelských strojů, z toho 23 gardoví letci 9. pluku.

Mezitím se na zemi rozpoutaly urputné boje a tacinský tankový sbor brzy prolomil gumbinnenskou obrannou čáru.

Eichenbaum o bojových akcích tankistů píše: „Za úsvitu 24. ledna vyjely tanky do otevřeného terénu, k silnici z Insterburgu do Královce. V tomto místě měly tanky zadržovat nápor Němců z celého prostoru: Němci byli sovětskými fronty sevřeni ze tří stran a všichni směřovali k jedinému otvoru asi deset kilometrů na západ od Insterburgu. Tankisté dostali za úkol odříznout jim ústupové cesty.

V předměstích Insterburgu jsme narazili na velký shluk hitlerovců, kteří měli v úmyslu ustoupit ke Královci. Tanky, jedoucí po několika strojích vedle sebe, je převálcovaly z chodu.

Večer 25. ledna jsme dostali rozkaz odbočit na silnici vedoucí podél řeky Pregel až do Královce. Tu a tam se nad námi objevovaly focke-wulfy, ale jaky je vždycky zahnaly. Dvakrát byly tanky a štáb sboru obklíčeny Němci, protože se příliš vzdálily od ostatních. Poprvé jsme se z toho dostali jen díky letectvu a já nikdy nezapomenu, jak jsme se potom objímali radostí.“

To byla snad nejkritičtější noc za celou dobu útoku tacinského tankového sboru. Desetitisíce nepřátelských vojáků ustupovaly pod údery našich armád a snažily se uchýlit pod ochranu stěn Královce dřív, než je sevře kruh obklíčení. Tankisté 2. tacinského sboru je hnali před sebou bez zastávky. Útvary 5. armády, které postupovaly za nimi, jim nestačily. Koridor za námi se opět uzavíral.

Přes noc jsme zůstali na jakési samotě. Několik zděných domů se silnými stěnami a hlubokými sklepy nám skýtaly spolehlivý úkryt. Tanky zaujaly kruhovou obranu. Kdyby byli neměli Němci zvyk stavět na samotách stejně důkladně jako ve městech, nevím, jak by to bylo s námi dopadlo: celou noc pálily na samotu německé kanony ze všech stran. Pálily přímou střelbou – mezi námi a Němci bylo tak čtyři sta pět set metrů, na některých směrech i méně. Tanky čas od času odpovídaly, ale intenzívní palbu nezahajovaly. Nikdo nevěděl, co nás čeká ráno, a tak tankisté šetřili střelivem. Myslím, že nás zachránila tma. Za denního světla by Němci pravděpodobně zničili všecky tanky nebo aspoň většinu, a přitom nám jich už stejně nezbývalo mnoho.

Před svítáním svolal velitel sboru poradu. Shromáždili jsme se ve sklepní místnosti jakéhosi statku. Pokaždé jsme se bezděčně přikrčili, když nad střechou nebo kolem domu vybuchovaly granáty. Sám dům, ve kterém žil nějaký pruský statkář, byl úplná pevnost.

Generál Burdějnyj přecházel po místnosti vzpřímeně a jenom se uchechtával:

„Komu se to klaníte? Dělostřelectvu, bohu války? No, a co letectvo?“ zeptal se náhle.

Otázka byla adresována mně a plukovníku Prutkovovi, který tu byl také.

Co letectvo? Letectvo je, jak známo, závislé na počasí. Bude-li ráno slušné počasí, může se počítat i s letectvem. Jestli ale bude mlha? Pak budeme muset přijmout boj za krajně nevýhodných podmínek. Udržet obranu dlouho nedokážeme, protože za světla míří dělostřelectvo přesněji. To znamená, že se budeme muset pokusit probít, jinými slovy – jít čelem proti nepřátelským dělům, kterých tu bylo, jak se zdálo, požehnaně.

K dovršení těchto neveselých úvah se nad námi rozlehl silný výbuch – granát velké ráže zasáhl horní část budovy. Uspokojivé řešení jsme nenašli. Nezbývalo nic jiného než se spoléhat na to, že nás počasí nezklame, nebo že nás včas osvobodí tankové a pěší útvary, které postupovaly za námi. S tím se však příliš počítat nedalo, protože do rozbřesku zbývalo už jen málo času.

Počasí zklamalo. Tankisté ještě po nás letcích pokukovali s nadějí, ale nám už bylo všechno jasné. Zakrývaly nás neprodyšně husté nízké mraky. Na průlom už také nebylo pomyšlení. Sotva se rozednilo, zahájili Němci zběsilou palbu z protiletadlových děl, kanonů a kulometů. Všecko kolem střílelo, hlavu jsme z úkrytu nemohli vystrčit a naše tanky byly jeden po druhém vyřazovány.

Spojil jsem se s velitelským stanovištěm letecké armády. Ohlásil jsem, v jaké jsme situaci. Ztratit jsme už neměli co, proto jsem se souhlasem všech přítomných velitelů požádal velitele armády, aby poslal bombardéry.

„Dobrá,“ odpověděl velitel. „Posílám petljakovy. Naváděj si je sám.“

Bombardéry dostaly můj volací znak.

Uvědomovali jsme si, co riskujeme. Petljakovy musely bombardovat naslepo, a možnost, že se octneme pod vlastními pumami, byla víc než reálná.

Uběhlo asi třináct minut. Všichni očekávali letouny s velkou obavou a vzrušením – co když z nějakého důvodu nebudou moci vzlétnout?

Všecko však proběhlo podle slibu.

Bombardovat přiletěly tři nebo čtyři devítky. Spojil jsem se s velitelem armády. Domluvili jsme se, že budu postupně pracovat s vedoucími každé devítky. Bombardovat zamýšleli z horizontálního letu.

Provedl jsem rychle potřebné výpočty a dal povel. Důležité bylo, aby první devítka svrhla pumy naprosto přesně.

Letci nás nezklamali – odvedli přímo hodinářskou práci: ani jedna puma nespadla na nás! A tankisté dostali lepší náladu – po bombardování nepřátelská palba znatelně polevila.

Igor Eichenbaum vzpomíná na poslední lednové boje takto:

„26. ledna jsme vyrazili přímo na Královec. Ze tří set tanků sboru dorazilo večer 29. ledna do Wikboldu, ležícího sedm kilometrů před Královcem, jenom deset, dalších padesát se tu objevilo příštího dne ráno. Ostatní uvázly. Tankisté nalévali do prázdných kanystrů ukořistěné víno a říkali, že teď stačí palivo až do Berlína.

30. ledna po poledni jsem viděl, jak generál Burdějnyj řídí zteč, avšak útok byl pozastaven.“

Druhý gardový tacinský tankový pluk zaplatil za jedno ze svých nejskvělejších vítězství velmi draho. Prošel celým Východním Pruskem až ke Královci. Boj, o kterém se nakonec zmínil Eichenbaum, byl zoufalým pokusem probít se do města z chodu. Na to však už sboru nezbývaly síly. Nepříteli se totiž podařilo stáhnout do Královce zbytky mnoha rozbitých divizí a pluků z celého Východního Pruska, zvláště ze severu země. Královecká posádka tak byla značně posílena. Bylo proto třeba ještě dvou měsíců příprav, než bylo možno rozdrtit hitlerovské uskupení dobytím Královce.

Když jsem se vrátil do štábu své divize, našel jsem mezi různými písemnostmi telegram: „303. stíhací divizi, generálmajoru letectva Zacharovovi, podplukovníku Golubovovi, plukovníku Aristovovi.

Tankisté tacinského pluku vyjadřují hlubokou vděčnost za skvělou ochranu a blahopřejí slavným letcům Smolenské divize, kteří vynikajícím způsobem zabezpečovali činnost sboru, k bojovým úspěchům.

Velitel 2. gardového tacinského tankového sboru generálporučík tankových vojsk Burdějnyj, náčelník politického oddělení sboru plukovník Černyšev, náčelník štábu sboru plukovník Karavan.“

V tomto období byla úspěšná činnost naší divize pětkrát vyzvednuta v rozkazech vrchního velitele. Mnoho pochval velení se dostalo letcům 9., 18. a 139. gardového stíhacího pluku, 523. průzkumného pluku a pluku Normandie-Němen. Za leden sestřelila naše divize ve vzdušných bojích 134 nepřátelské letouny.

Ve dnech, kdy se tanky generála Burdějného probíjely ke Královci, bylo hlavním úkolem 303. stíhací divize chránit je spolehlivě ze vzduchu.

139. gardový pluk zabezpečoval jako vždycky činnost petljakovů a ilů. Když nad námi letěly ve vlnách bombardéry a bitevní letouny v doprovodu jaků, bylo většinou jasné, že ochranu tvoří stíhači 139. pluku. Kromě toho létali příslušníci pluku i na průzkum.

Čtrnáctého ledna – už potom, co tankový sbor vnikl do průlomu – vracel se Ivan Židkov se svým číslem Alexandrem Stulovem z průzkumu. Jižně od Pilkallenu spatřili osm focke-wulfů. Letěly bez doprovodu a Židkov se na ně vrhl z chodu. Focke-wulfy se zazmítaly a jejich sestava se rozpadla. Židkov se přitiskl na jednoho z nich a první dávkou ho zasáhl. Focke-Wulf se pokusil uniknout, ale Ivan ho pronásledoval až k Insterburgu a tam ho dorazil. Letoun spadl v obvodu města. Naše dvojice zamířila na letiště, ale přeletět linii fronty se jí nepodařilo: v prostoru Gumbinnenu zpozorovala další skupinu nepřátelských letounů – tentokrát to bylo dvanáct focke-wulfů s pumami. Doprovázely je čtyři messerschmitty. Židkov začal nabírat výšku, aby na skupinu zaútočil. Úkol mu usnadnily jaky z jiného pluku, které se náhle objevily a zahájily boj s messerschmitty. A všechno se opakovalo: Židkov podnikl zteč na focke-wulfy, rozbil jejich sestavu, začal jednoho pronásledovat, dohnal ho a sestřelil – opět nad Insterburgem.

Po tomto boji průzkumníci potřetí zamířili na vlastní letiště a konečně na něm šťastně přistáli.

Navečer, krátce před setměním, vzlétl Židkov na průzkum do prostoru Insterburgu. Tam se shromažďovala nepřátelská vojska, tísněná ze všech stran. Když prolétal nad městem, byl nenadále napaden shora. Z velké výšky se na něj řítily střemhlav čtyři stíhačky Fw 190. Židkov nejdříve unikal sestupem, a když se Němci octli na jeho úrovni, strhl svůj jak stranou a nahoru. Focke-Wulf je stroj těžký a Němci kromě toho nabrali při pikování velkou rychlost. Nemohli proto napodobit Židkovův manévr a dostali se pod něj. Ivan se vrhl za nimi. Když zpozorovali, že je náš stíhač pronásleduje, uhnula zadní dvojice stranou. Židkov zahájil palbu na přední pár. Ten se rovněž okamžitě rozpadl – jeden Fw 190 vzal do zaječích. Ivan vypálil z velké vzdálenosti dávku na poslední stroj. Střílel mistrovsky: focke-wulf se roztrhl ve vzduchu. Židkov tak zvýšil své bojové konto na dvanáct letounů.

Brzo nato vzlétl 139. pluk do akce v plném počtu. Vraceli se z ní k večeru – už se začalo zimně stmívat. Sotva přistáli – nový úkol: neprodleně prozkoumat jeden z prostorů západně od Insterburgu, kde se shlukovala ustupující německá vojska.

Počasí nestálo za nic a tma byla na spadnutí. Takový úkol mohl splnit jedině zkušený letec. Volba padla na Židkova. Když mu velitel pluku a náčelník štábu stanovovali úkol, netajili se tím, že to bude nebezpečný let. To bylo každému jasné. Když už byl Židkov na vzletové dráze a mladý pilot Stulov pojížděl na start, nařídil mu pojednou velitel, aby zůstal na letišti. Měl obavu, že nezkušený pilot by mohl ve tmě ztratit vedoucího, špatně se orientovat a mít případně i potíže při přistávání. Stulov tedy zůstal.

Židkov letěl sám a z akce se nevrátil. Rozšířila se pověst, že přistál na sousedním letišti. Začali jsme ho hledat na okolních letištích. Dověděli jsme se, že na jednom z nich skutečně přistál stíhač, jehož pluk měl základnu jinde. Vzplanula jiskřička naděje, ale brzo pohasla. Nebyl to Židkov. Ten se nevrátil, ale mezi jeho přáteli se stále udržuje verze, že se ztratil při přeletu z jednoho letiště na druhé. V této verzi, která už se dávno stala legendou, žije dál naděje.

Chtěl bych uvést ještě několik nezapomenutelných epizod z bojové kroniky mé divize, několik osudů mých bojových přátel.

16. dubna 1945. Šest pilotů 139. gardového pluku, vedených nadporučíkem Sergejem Dolgolevem, dostalo rozkaz doprovázet bombardéry 276. divize. Svůj úkol splnili úspěšně, ale když se z akce vraceli, objevilo se šest focke-wulfů. Dva z nich zaútočili zezadu na Dolgolevovu dvojici. Dolgolev energickým obratem unikl vzhůru, pustil Němce před sebe a pak je sám napadl. Jeden z focke-wulfů přešel do střemhlavého letu a zařízl se do země. Sergej začal nabírat výšku, ale byl napaden další dvojicí. Pilot na čísle podporučík Michejev přehradnou dávkou zabránil focke-wulfům ve zteči na letoun vedoucího. V okamžiku, kdy Němec přelétal nad jakem, sekl Sergej Dolgolev vrtulí do ocasu focke-wulfu. Neřízený focke-wulf se zaryl do země a Dolgolev se šťastně vrátil k pluku.

Michejev měl rád Dolgoleva, jak jen může mít ve válce rád mladý člověk svého staršího přítele a velitele. Byl ochoten s ním letět kamkoliv, na jakoukoli akci. Sestřelil už dva německé letouny, když kryl v boji svého velitele. Bojový život Viktora Michejeva probíhal podle frontových měřítek normálně, bez nějakých vážnějších „dějových“ zvratů, které jsou za války tak časté.

Avšak v době od ledna pětačtyřicátého roku z dramatických situací nevyšel.

Když začátkem ledna vzlétl s Dolgolevem na průzkum do prostoru Grabowenu, byl napaden čtyřmi focke-wulfy. Zaútočily nečekaně, od slunce, a Michejev se z toho dostal se zmrzačeným strojem – měl prostřelenou palivovou nádrž, poškozená křídla, motor i trup. Motor vypověděl brzo službu. Michejev přistál na zamrzlém jezeře. Při přistání se letoun vzňal, avšak mladý pilot stačil vylézt z kabiny a vrátil se k pluku. Do takové mely se dostal Viktor Michejev poprvé. Za několik dní však letěl znovu do akce – doprovázel svého velitele.

Osmnáctého ledna sebral Němcům Dolgoleva doslova před nosem. Tehdy vzlétly čtyři jaky ze 139. pluku, vedené Dolgolevem, na zteč nepřátelských vojsk ustupujících po ledových cestách zálivu Frisches Haf. Počasí bylo mizerné, stíhačky letěly v přízemním letu a dostaly se do palby protiletadlových děl. Střela zasáhla motor Dolgolevova stroje. Dolgolev se pokusil udělat svíčku a plamen utrhnout, ale stroj se začal silně otřásat a motor zhasl. Dolgolev musel přistát na ledu tři kilometry od mysu Kalholz.

V tu dobu se přesunovaly přes záliv nepřátelské automobilové a pěší kolony. Němci se rozběhli k letounu, ale stíhači Michejev, Gračov a Mackevič zastavili Němce palbou z nízkého letu. Vystřídala je čtveřice pod velením Jurije Maximova a potom dvojice vedená nadporučíkem Anaňjevem.

Podporučík Michejev se zatím vrátil k pluku a požádal o povolení zaletět pro velitele na Po-2. Když je dostal, okamžitě odstartoval. Nad místem velitelova nouzového přistání několikrát zakroužil, přestože Němci po něm zahájili zběsilou palbu.

Když zahlédl Dolgoleva, rychle sedl na led, naložil velitele a vzlétl před očima nepřátelských vojáků, kteří už nebyli dál než pět set metrů. Pod ochranou čtyř jaků kapitána Maximova zamířil Michejev s Po-2 domů.

Za záchranu velitele v mimořádně těžkých podmínkách a za statečnost, kterou přitom projevil, byl podporučík Michejev vyznamenán Řádem rudého praporu.

Za tři týdny, 8. března 1945, Viktor Michejev hrdinsky padl ve vzdušném boji.

Při útocích ve Východním Prusku vynikal v pluku Normandie-Němen zejména podporučík Jacques André. Ve druhé polovině ledna svedl šest vzdušných soubojů a sestřelil v nich sedm nepřátelských letounů!

Šestnáctého ledna zahájilo šest jaků, které vedl velitel pluku Normandie-Němen Delfino, boj s dvanácti focke-wulfy. Němci letěli ve čtveřicích. Francouzi nabrali výšku a zaútočili na dvě nepřátelské čtveřice. Delfino rozstřílel zblízka vedoucí letoun z dvojice Fw 190. Úlomek z německého letounu poškodil Pitotovu trubici na Delfínově stroji a velitel pluku dokončoval boj bez ukazatele rychlosti. Jacques André zatím se svým číslem nadporučíkem Lorillonem napadl druhou dvojici focke-wulfů a každý sestřelil po jednom stroji. André nato zpozoroval poněkud stranou osamocený Fw 190 a pustil se s ním do boje. Boj probíhal na horizontále. André se dostal Němci za záď a vypálil na něj dlouhou dávku. Focke-Wulf se rozletěl na kusy. Třetí dvojice – nadporučík Castin a poručík Miquel – zaútočila na třetí čtveřici hitlerovců. Hned při první zteči sestřelil Castin jeden nepřátelský letoun. Ostatní se daly na útěk, ale Castin je pronásledoval a sestřelil další, který se opozdil.

Francouzští letci zničili v tomto boji šest ze dvanácti focke-wulfů.

Za ofenzivy pracovali letci 523. pluku téměř nepřetržitě – získávali pro pozemní vojska cenné informace o nepříteli a korigovali jejich dělostřeleckou palbu. Řadu průzkumníků znali už velitelé pozemních útvarů jménem. Vzpomínám si na jednu příhodu ze života pluku, ačkoliv vůbec nesouvisí s jeho bojovou činností.

Jednou – bylo to těsně před útokem – jsem přijel takhle navečer k 523. pluku. Ivan Zamorin byl tehdy ještě mladý velitel, proto jsem se zajímal o všechny stránky života průzkumníků. Jak jsme tak hovořili, ani jsme si nevšimli, že už je po půlnoci. Než jsme však šli spát, navrhl jsem Zamorinovi:

„Víš co, pojďme se podívat na chlapce do zemljanek.“

A tak jsme šli. Vstoupíme do jedné zemljanky. Koukám, ještě se tu svítí. Co – svítí – čmoudí tu dvě lampičky z nábojnic, stojící na bedně, a za bednou jako za psacím stolem sedí četař, cosi čte a dělá si poznámky. Zřejmě už se tím zabývá dlouho, poněvadž obličej má celý začouzený. Je jedna hodina v noci. Samozřejmě jsem se chystal četaře setřít: v zemljance je plno vojáků, spí a vdechují čmoud. Zamorin mi však dal znamení, které jsem pochopil jako prosbu, abych četaře netrestal. Nic jsem tedy neříkal a velitel pluku poznamenal polohlasně:

„Zadusíte se tady, Karljuku. Chlapcům se bude špatně spát.“

Četař stál v pozoru. Pod nosem se mu chvěly tenké pavučinky sazí.

„Zemljanku vyvětrat,“ nařídil Zamorin, „lampičky zhasnout a jít spát!“

„Provedu!“ odpověděl četař a začal uklízet papíry z bedny. Zamorin vzal do ruky knihu, ze které si dělal četař výpisky. Podíval jsem se na titulní list: byly to práce Clausewitzovy.

Trochu předběhnu čas a dopovím všecko o četařovi, který ve dne dělal všechno, aby přiblížil porážku nepřítele, a po nocích studoval Clausewitze.

Když válka skončila, podal veliteli žádost o poskytnutí dvoutýdenní dovolené. V té době vyšel rozkaz o propuštění vojáků s vysokoškolským a středním odborným vzděláním do zálohy.

Bylo to pochopitelné – válka skončila a všude bylo potřeba lidí, kteří mohli pracovat ve svém oboru.

„Ale vy přece nemáte vyšší vzdělání,“ odpověděl na četařovu žádost velitel pluku.

„Nemám diplom,“ opravil ho bez rozpaků Karljuk.

„No dobrá,“ souhlasil Zamorin, „ale diplom je vysvědčení o absolvování školy.“

Zkrátka Zamorin dal četaři dovolenou a za čtrnáct dní se Anatolij Karljuk, trochu pohublý a přepadlý, vrátil k pluku s – diplomem absolventa fyzikální a matematické fakulty. Jak jsem se později dověděl, zajel do Minska, dosáhl toho, že jeho znalosti prověřila příslušná komise, a externě složil zkoušky z celého učiva fyzikální a matematické fakulty. Dokonce i takovému kliďasovi, jako byl Zamorin, to vzalo řeč. Ale byl to fakt, který se nedal oddiskutovat.

Karljuk byl brzy nato demobilizován a za několik let obhájil kandidátskou disertaci. Dnes je Anatolij Karljuk doktorem věd, pracuje v Minsku a udržuje dodnes styky se svým bývalým velitelem Ivanem Zamorinem.

V únoru a v březnu roku 1945 sváděla vojska 3. běloruského frontu intenzívní boje. Nepřítel, přitlačený k pobřeží Baltického moře, se ze všech sil snažil udržet území. Ve vzduchu byla situace daleko jednodušší než na zemi – byli jsme neomezenými pány nebe nad Východním Pruskem. Němcům, pravda, zůstali ještě letci, kteří prováděli ve dvojicích nebo čtveřicích volné stíhání, ale ti už napadali jenom jednotlivé letouny nebo ty, které se opozdily za svými skupinami. Do boje se skupinami se pouštěli zřídka.

Za tyto dva měsíce, únor a březen pětačtyřicátého roku, sestřelili letci naší 303. divize 64 nepřátelské letouny. Prostě jsme dobíjeli to, co Němcům zbylo.

Sedmnáctého února odletěl jeden z nejzkušenějších letců divize Vasilij Serjogin do Insterburgu a na vstřícném kursu spatřil dvoumotorový letoun. Stroj přeletěl v malé výšce a Serjogin ho nestačil rozpoznat, ale všiml si, že má vrtulové hlavy bíle natřené. To v něm vzbudilo podezření – my jsme letouny s takovým nátěrem vrtulí neměli.

Serjogin se otočil a rozhodl se podivný letoun dohnat. Jakmile neznámý zpozoroval Jak-3, přešel ihned do levé zatáčky. Když se Serjogin k němu přiblížil, poznal bezpečně, že to je Ju 88. Poněvadž však junkers palbu nezahajoval a letěl pomalu, usoudil Serjogin, že chce přistát na našem území, a zvětšil vzdálenost od něj.

Jakmile junkers viděl, že sovětský stíhač zůstal stranou, vyšel ze zatáčky a zamířil k jihozápadu. Serjogin z toho pochopil, že Němec vůbec nemá v úmyslu se vzdát, znovu se k němu přiblížil a vypálil po něm přehradnou dávku. Junkers provedl prudký obrat a přešel k přízemnímu letu. Na pozadí lesa je nízko letící letoun špatně vidět a na to Němec zřejmě spoléhal. Podle všeho to byl zkušený pilot.

Serjogina brzo přešla chuť se s ním mazlit, dohnal ho a zapálil mu motor. Němec se snášel k poli na nouzové přistání, ale stroj až tam nedotáhl. Dopadl na kraj lesa a vybuchl.

Později, když naše vojska dobyla Wittenberg, našli jsme tam několik junkersů s bíle natřenými vrtulovými hlavami. Stroje patřily letecké škole v Královci. Němci je v poslední době používali k průzkumu.

Útočnou činností našich frontů byla nepřátelská obrana ve Východním Prusku rozdrobena. Odpor zde kladla tři navzájem izolovaná uskupení, přimáčknutá k moři: severní na Samlandském poloostrově s mohutně opevněným centrem – přístavem Pillau, a jižní – heilsberské. Ve středu bylo královecké uskupení.

Jižní uskupení bylo rozdrceno koncem března. Naše vojska pronikla k Baltickému moři v prostoru zálivu Frisches Haf. Tisíce německých vojáků odcházely po ledu přes záliv na kosu Frische Nehrung, která se táhla podél pobřeží mnoho kilometrů na jihozápad– Němci měli v úmyslu přejít po kose dřív, než naše vojska, útočící na Východní Prusko, z jihu dobudou Elbing a odříznou jim ústupové cesty.

Ještě než zbytky heilsberského uskupení stačily odejít z kosy, padl. Uskupení na Samlandském poloostrově bylo spolehlivě zablokováno. Na začátku dubna se vojska 3. běloruského frontu začala připravovat na zteč Královce.

303. letecká divize zaujímala řadu letišť ležících na jih od Královce. Před zahájením zteče hlavního města Východního Pruska dostala divize za úkol zajistit bezpečnost a volnost činnosti bombardovacímu a bitevnímu letectvu. Přitom poprvé za celou válku byly zasazovány nepřetržitě po několik dní dálkové bombardéry. Bylo to ovšem možné proto, že jsme plně kontrolovali vzdušný prostor, ačkoliv na letišti Neutief mělo ještě základnu téměř padesát messerschmittů 51. eskadry „Mölders“.

POSLEDNÍ BOJOVÉ VZLETY

Moje pozorovatelna byla asi pět nebo šest kilometrů od jižního okraje Královce. Na kopci stál starý kostelík, z něhož bylo vidět celé panoráma města. Co se dělo v Královci těsně před ztečí, se vymyká všem představám.

Od rána do večera nepřetržitě nalétaly na město vlny bombardérů a bitevních letounů. Náletů se účastnily letouny všech typů: Tu-2, Pe-2, Il-2, Bostony… Město bylo zahaleno kouřem. A letadla stále přilétala a přilétala, shazovala na město pumy a levou zatáčkou odlétala na jih. Letci tvrdili, že až ve svých strojích cítili spáleninu a čmoud.

Stíhači 303. divize se soustavně střídali ve vzduchu. Část stíhačů blokovala letiště, ale hlavní síly byly rozděleny podle pásem – prostor bojové činnosti chránily zesílené vzdušné hlídky. Opakuji, že jsem se poprvé setkal s nutností zabezpečovat spolehlivou ochranu dálkového letectva, které pracovalo intenzívně především ve dne. Bombardéry všech typů létaly bez přestávky jak ve velkých skupinách, tak jednotlivě. Ochránit každou skupinu, nebo dokonce každý jednotlivý letoun, jsme ovšem nemohli, a to ani těmi velkými silami, které měla k dispozici naše stíhací divize, složená z pěti pluků. Proto jsem předložil štábu letecké armády plán, podle kterého mělo být nepřátelskému letectvu neprodyšně uzavřeno celé pásmo činnosti našeho dálkového letectva a koridor, kterým nalétaly na Královec těžké bombardéry. Prostor Královce byl ze vzduchu zcela uzavřen neproniknutelnou stěnou. A tuto pomyslnou stěnu vytvořili ve vzduchu stíhači 303. divize.

Velitel letecké armády generálplukovník Chrjukin náš plán schválil a samu metodu, která nám umožnila vytvořit nad Královcem bezpečné pásmo, jsme tehdy nazvali metodou zarámování. V tehdejší situaci se tento plán plně osvědčil. Přesné stanovení úkolů, bojové zkušenosti letců a nejpřísnější kázeň ve vzduchu – to všecko umožnilo vybudovat v pravém smyslu nepřekonatelný val. Němci se jen občas pokoušeli probít se k bombardérům ve dvojicích nebo čtveřicích. Měl jsem spojení se všemi skupinami, které byly ve vzduchu, a mohl jsem v každém okamžiku posílit kterékoli pásmo.

Po několika dnech bombardování a mohutné dělostřelecké přípravy zahájila vojska 3. běloruského frontu zteč města. Za čtyři dny byl Královec dobyt. Nepřítel tu ztratil 134 000 mužů. Zajatý velitel pevnosti generál Lasch později přiznal: „Vojáci byli zděšení, doslova přibití k zemi, zahnaní do úkrytů. Telefonní spojení nefungovalo, částečně narušeno bylo i spojení rádiové. Ztráty způsobené letectvem byly obrovské, ale přesné počty nemohu uvést, protože hlášení od útvarů a svazků jsem nedostával. Domnívám se, že součinnost vašeho letectva s pozemními vojsky se zlepšovala rok od roku. V široké míře jste používali korigování dělostřelecké palby ze vzduchu. Pravidelně nás od rána začínali fotografovat vaši průzkumníci…“

Ke konci bojů jsem zajel do města.

Tu a tam se ještě střílelo. Dým a prach ztěžoval dýchání. Ulice byly zavaleny troskami, takže jsme neustále museli hledat objížďky. Naši vojáci energicky čistili město od nepřítele. Ze sklepů vylézaly přízraky: napolo udušené, špinavé postavy se šílenýma očima.

Zastavil jsem wyllis u jednoho domu. Hleděl jsem na tyto pololidi, kteří byli několik dní pohřbeni pod ruinami domu, a bezděčně jsem myslel na to, kolik neštěstí museli přinést světu, aby vyvolali odvetný úder takové síly. Mluvit se s nimi nedalo – byli ohlušení, šokovaní, tupě pokorní. Vojáci, kteří uvolnili vchod do sklepa, mě vybídli, abych se tam podíval. Sestoupil jsem dolů.

Z hloubky mě ovanul těžký, hnilobný zápach. Jestli je vůbec možné představit si peklo, pak tenhle sklep odpovídal plně takové představě. Když jsem se trochu v přítmí rozkoukal, spatřil jsem tmavého člověka se šikmýma očima. Na okamžik mě napadlo, jestli jsem nepropadl halucinacím: jsem mezi Japonci uprostřed Královce pod troskami velkého kamenného domu?

Teprve na ulici jsem ze zmateného vysvětlování pochopil, že zrak mám v pořádku, že jsem neměl žádné vidění a že ve sklepě byli skutečně Japonci. Ukázalo se, že jsou to diplomati. Na mou otázku, jak se dostali do Královce, odpovídali, že je sem pozvali hitlerovští generálové, kteří je ujišťovali, že Královec je nedobytný a že zde předvedou Rusům „svůj Stalingrad“.

Zeptal jsem se diplomatů, jaké jsou jejich poslední dojmy, ale ti nebyli schopni dát dohromady dvě slova. Dychtivě do sebe sáli prašný vzduch ulice, klaněli se a děkovali. Při slově letectvo dostával jejich pohled nepříčetný výraz: zavalilo je to ještě před začátkem zteče a tak proseděli uvěznění v kamenné pasti několik dní.

Dne 11. dubna dal maršál A. M. Vasilevskij, který vystřídal ve funkci velitele frontu padlého I. D. Čerňachovského, Němcům obklíčeným na Samlandském poloostrově ultimátum, aby se vzdali. Němci kapitulovat odmítli. Vojska 3. běloruského frontu přistoupila nato k likvidaci posledního nepřátelského uskupení ve Východním Prusku.

Letci 303. stíhací divize svedli 12. dubna poslední vzdušné boje a sestřelili při nich 13 nepřátelských letounů.

Po jednom focke-wulfu sundali piloti Aleljuchin, Tarasov, Aristarchov, Malkov a Puchov z 9. gardového pluku.

Dva messerschmitty sestřelil Barsukov a jeden Abramišvili, oba z 18. gardového pluku.

Tři Fw 190 sestřelili letci 139. gardového pluku Maškin, Gračov a Mackevič.

Poslední focke-wulfy si připsali na svá konta Jacques André z pluku Normandie-Němen a letovod 303. divize Vasilij Serjogin.

25. dubna byla dobyta pevnost a vojenská námořní základna Pillau (nyní Baltijsk) – poslední opěrný bod Němců na Samlandském poloostrově.

Devátý gardový stíhací pluk byl vyčleněn z 303. divize a přesunut na berlínský směr.

Štáb naší divize byl přemístěn do Elbingu a divize se přesunula jihozápadním směrem na Gdaňsk. Před námi ležela kosa Frische Nehrung, táhnoucí se stovky kilometrů. Základna této kosy je u Gdaňska. Ještě v březnu, po úspěšném zimním útoku našich vojsk, byli Němci přitlačeni k moři jižně od Královce. Po ledových cestách zálivu Frisches Haf se začali přepravovat na kosu, aby po ní ustoupili do Gdaňska. Naši jižní sousedi tam však pronikli dřív, než se zbytky východopruského uskupení stačily znovu spojit se svými vojsky. Desetitisíce Němců tak byly na kose odříznuty.

V březnu jsme vedli aktivní bojovou činnost nad kosou, nad zamrzlým zálivem Frisches Haf. Avšak začátkem května, kdy led roztál, podařilo se nepřátelským útvarům, které hledaly záchranu na kose, přemístit ke Gdaňsku. Tam je však uvítali naši sousedé. U základny kosy podnikali Němci zoufalé pokusy probít se z obklíčení, ale všechny jejich snahy byly marné. Naše divize po přesunu od Královce na jihozápad kontrolovala protáhlou střední část kosy Frische Nehrung, na které uvízly v naprosto beznadějném postavení zbytky východopruského nepřátelského uskupení. Prováděli jsme nadále vzdušný průzkum a bojové hlídkování, ale ke vzdušným bojům na našem úseku koncem dubna a začátkem května už nedocházelo, a to proto, že nepřátelské letectvo ve Východním Prusku bylo úplně rozdrceno.

1. května jsem obletěl všechny pluky divize. Poblahopřál jsem jejich příslušníkům k Prvnímu máji, vzpomněl jsem bojové cesty, kterou jsme prošli, i blížícího se vítězství nad fašismem.

U 18. gardového pluku uspořádali sváteční oběd. Za slavnostním stolem s námi seděli i kamarádi z pluku Normandie-Němen. Francouzi připíjeli na vítězství a na přátelství a hovořili o svých plánech po válce.

Poděkoval jsem gardovým letcům za pohoštění, nasedl jsem do své stíhačky a odletěl přes záliv Frische Nehrung. Po kose se stále ještě zoufale ploužily na jih tisíce Němců, kteří nebojovali, ale také se nevzdávali. Letěl jsem jim nad hlavami v přízemním letu, a přestože měli samopaly, kulomety a dokonce protiletadlová děla, nikdo na mě nevystřelil. Jako by zapomněli, že mohou střílet. Opožděně uhýbali stranou, když se nad nimi rozeřval motor, nebo se mimovolně přikrčovali a provázeli letoun lhostejnými pohledy.

To byla agónie.

V noci z 8. na 9. května zaburácela po celé frontě střelba: moskevský rozhlas vysílal zprávu, že hitlerovské Německo kapitulovalo. Spontánní salvy ze všech druhů zbraní na počest vítězství se podobaly kanonádě. Velitelé pluků se snažili nepodlehnout pokušení připojit se k všeobecnému jásotu, vysvětlovali letcům, že na štábu armády nevydali žádný rozkaz a že tedy zítra přijde normální den se vzlety do bojových akcí. K ránu se rozjásaní letci ukládali aspoň na chvíli ke spánku, ale jakýpak to mohl být spánek!

Přesto jsem ráno jako obyčejně nařídil veliteli 523. průzkumného pluku, aby vyčlenil dvojici pro let do prostoru kosy Frische Nehrung. Za chvíli mi Zamorin ohlásil, že dvojice je připravena k vzletu. Letí on a Anufrijev.

Poznamenal jsem:

„Copak u pluku už není žádná práce, když na takovou akci letí velitel se zástupcem? Nebo snad máte málo zkušených letců?“

Uvědomoval jsem si, že každý vzlet k bojové akci mohl už být posledním bojovým vzletem v této válce. A že každý – od velitele až po toho nejmladšího pilota v pluku – by chtěl za ní udělat tečku. Nicméně zafungoval systém vypracovaný v průběhu válečných let: velitel pluku a jeho zástupce nesmějí letět do akce spolu. Zamorin připomínku vyslechl a s těžkým srdcem poslal za sebe velitele letky Alexandra Smorčkova.

Smorčkov si chvíli zalétal nad kosou a pak ohlásil, že Němci jsou krotcí a organizovaně skládají zbraně.

To bylo poslední bojové hlášení, které přišlo do našeho štábu a poslední bojový vzlet ve 303. stíhací divizi.

Jednoho květnového dne – už někdy v polovině měsíce – mi zavolali ze štábu armády. Zpráva mě rozrušila. Zmohl jsem se jen na otázku: „Jak se cítíš?“

„Jsem živ a zdráv!“ a z hlasu neviditelného mluvčího bylo cítit radost, že může odpovědět tak lehce a prostě. Za chvíli jsem objímal Konstantina Pilščikova.

Při svém posledním letu totiž musel Pilščikov vyskočit s padákem dva kilometry za frontou. Dopadl tak nešťastně, že zachytil za strom a při pokusu o vyproštění se zřítil na zem a upadl do bezvědomí. Čtyři měsíce trpěl v zajateckých táborech, až se mu 22. dubna podařilo se skupinou přátel uprchnout z tábora Weiden. Skoro tři týdny se letci potloukali po Německu, než se 11. května v prostoru Drážďan dostali ke svým.

Nejdřív přišel Pilščikov do divize, které velel Alexandr Pokryškin. Uvítali ho tam přátelsky, hostili ho a pečovali o něj několik dní, dokud se jaksepatří nezotavil z prožitých útrap. Po celou tu dobu byl Pokryškinovým hostem. Potom odletěl letadlem, které mu dal k dispozici velitel divize, na štáb 1. letecké armády a odtud do Elbingu, kde měl základnu 18. gardový pluk a pluk Normandie-Němen. Tam také byl štáb 303. stíhací divize.

Ještě den jsem zdržel Pilščikova u sebe – měli jsme si toho tolik co vyprávět. Potom jsem zavolal na 523. pluk a řekl jsem jim, aby se připravili na uvítání.

523. pluk byl rozmístěn v Heiligenbadu. Odletěli jsme tam s Kosťou na Po-2. Říci, že velitel pluku byl vzrušený, znamená neříci nic. Byl celý rozechvělý, když jsme se blížili k letišti. Nedá se ani vylíčit, co se dělo dole pod námi: seběhli se letci, technici, mechanici, lékaři – prostě všechen personál. Všichni cosi křičeli, mávali na nás rukama čepicemi, lodičkami, vystřelovali světlice, abychom přistáli co nejrychleji.

Nezmýlím se, když řeknu, že Konstantin Pilščikov byl nejoblíbenější velitel pluku. Měli jsme u nás velitele schopné, velitele, kteří se těšili u pilotů nesporné autoritě a zasloužené úctě. Patřili k nim Anatolij Golubov i Semjon Sibirin, který ho vystřídal, Alexandr Petrovec i Ivan Zamorin, velitelé Normandie Jean Tulasne Pierre Pouyade, Louis Delfino – všecko letci přímo zrození k tomu, aby se stali veliteli pluků. Ale nejraději měli letci Pilščikova.

Před přistáním jsme museli udělat ještě několik okruhů, než se ti dole uklidnili a vyklidili vzletovou dráhu.

V červnu pětačtyřicátého roku jsme se loučili s našimi francouzskými přáteli. Několik dopravních letounů Douglas s příslušníky pluku Normandie-Němen na palubě se už vzneslo do vzduchu, když jsem dostal telegram. Okamžitě jsem rádiem nařídil letounům, aby se vrátily.

Francouzští letci nic nechápali, ale když se dověděli příčinu návratu, propuklo všeobecné nadšení: oznámil jsem jim totiž rozhodnutí sovětské vlády darovat jim bojové stroje, na kterých létali.

Během několika dní jsme ze stíhaček Jak-3 18. gardového pluku a pluku Normadie-Němen vybrali čtyřicet nejzachovalejších a připravili je k přeletu.

Francouzský pluk se vracel do vlasti se zbraní, jak se slušelo na bojový pluk vyznamenaný dvěma vysokými řády. Za celou dobu svého pobytu na sovětsko-německé frontě vykonali francouzští piloti 5 240 bojových vzletů, absolvovali 869 vzdušných bojů, sestřelili 273 a poškodili 80 nepřátelských letounů.

U tohoto čísla se musím zastavit. Údaje o bojové činnosti francouzského pluku se v některých publikacích a archívních materiálech poněkud liší. Například z dokumentů o bojové činnosti 303. divize vysvítá, že francouzští letci sestřelili za uvedenou dobu celkem 268 hitlerovských strojů. V jiných materiálech, které dokládají bojovou činnost 1. letecké armády, jsem našel číslo 282 jako celkový počet sestřelů dosažený francouzskými piloty. Podobné rozdíly jsou však naprosto pochopitelné. Za bojů nebylo možné každý sestřel doložit, a přitom základ každého vojenského archívu tvoří různá hlášení a zprávy napsané přímo v průběhu bojové činnosti. Po válce se mohou tyto údaje opravit a upřesnit. Ve Francii na tom pracovali s až úzkostlivou pečlivostí. Podle závěrů inspektorátu francouzského letectva bylo prověřeno a definitivně potvrzeno 273 sestřelů dosažených letci francouzského pluku Normandie-Němen na sovětsko-německé frontě.

Dne 15. června vzlétalo z letiště Elbing čtyřicet jaků. Až k vzletové dráze doprovázeli své francouzské přátele sovětští letci a mechanici. Stál jsem na startu s praporkem, odmávl jsem vzlet každé trojce a letka za letkou se vznášela do vzduchu. Nechtělo se nám ani věřit, že francouzští kamarádi od nás odlétají navždycky.

Brzo po rozloučení s plukem Normandie-Němen jsem se s divizí rozloučil i já. Dostal jsem jinou funkci a velitelem 303. stíhací divize se stal hrdina Sovětského svazu plukovník A. Golubov.

MÍSTO EPILOGU

Po válce jsem sloužil v letectvu ještě dlouhých patnáct let. Na návrh maršála letectva F. Falalejeva jsem převzal stíhací svazek, který byl jako první ve vojenském letectvu vyzbrojen sovětskými proudovými letouny. V tomto svazku byly na novou techniku přeškoleny stovky velitelů leteckých útvarů. Později jsem se zúčastnil budování letecké sítě v oblastech za polárním kruhem a na Dálném východě, sloužil jsem nějaký čas na Ukrajině i v mém rodném kraji na Bílé Rusi.

V letectvu sloužila dál řada mých bývalých spolubojovníků jako velitelé leteckých útvarů i svazků. Tisíce mladých pilotů, kteří nastoupili do letectva v padesátých letech, vzpomínají dodnes s vděčností na své vychovatele – neohrožené stíhače Velké vlastenecké války. V historii letectva představovali celou školu, která v sobě spojovala vymoženosti poválečné vědy a techniky s neocenitelnými bojovými zkušenostmi.

Vojenský život nás rozvál do různých koutů naší obrovské země. Poválečné osudy každého z nás se vyvíjely různě. Všechny nás však pojily vzpomínky na frontovou minulost a tyto vzpomínky čas nevymaže.

Podle dávné tradice se bývalí příslušníci 303. divize sjíždějí každoročně na Den vítězství do Moskvy. Setkávám se tu znova s gardovými stíhači Nikolajem Danilenkem, Vasilijem Barsukovem, Vasilijem Serjoginem, s průzkumníky Mitrofanem Anufrijevem, Alexandrem Smorčkovem, Valentinem Syčovem a mnoha dalšími spolubojovníky z 523. pluku. Často se scházejí i veteráni 139. gardového pluku Anatolij Maškin, Anatolij Pestrjakov, Vasilij Savčenkov, Zachar Kosickij, Jurij Maximov, Sergej Dolgolev. A s veterány bývalí velitelé pluků Alexandr Petrovec, Konstantin Pilščikov, Ivan Zamorin.

Po válce objevili pionýři z Orelské oblasti pozůstatky neznámého francouzského letce. Mohl to být první velitel Normandie Jean Louis Tulasne, nebo odvážný Castelain, mohl to být mladý pilot de Tedesco nebo jeho kamarád Andrien Bernavon – ti všichni zahynuli v těch místech. Pozůstatky neznámého letce byly s vojenskými poctami uloženy v Moskvě. Generál Delfino řekl tehdy ve svém projevu, že jeho prach „zůstane navěky v ruské zemi jako symbol nerozborného bojového přátelství, které se zrodilo v letech války“. Bývalí velitelé Normandie vynaložili v poválečných letech mnoho úsilí k upevnění přátelství mezi Francií a Sovětským Svazem. Významnému francouzskému činiteli generálu Pierru Pouyadovi byla v roce 1977 udělena mezinárodní Leninova cena za upevnění míru mezi národy.

Dnes už mezi námi není ani Louis Delfino, ani Pierre Pouyade. Jako mnozí další bývalí příslušníci Normandie zůstali až do konce svého života našimi věrnými spolubojovníky.

Bývalí příslušníci Normandie i děti padlých francouzských letců byli častými hosty naší země a veteráni 303. stíhací divize byli neméně vítanými hosty Francie.

V této souvislosti bych chtěl vyprávět ještě jednu zajímavou příhodu.

Je tomu už víc než deset let – bylo to při jedné naší přátelské návštěvě ve Francii. V Paříži jsem byl předtím už několikrát, vystupoval jsem s veterány Normandie v televizi, účastnil se tiskových konferencí. Když jsem nyní spatřil na letišti bývalé příslušníky Normandie, kteří mě přišli uvítat, znovu jsem se neubránil dojetí. Ačkoliv už nebyli zrovna mladí, nastoupili k uvítání do řadu a na své civilní obleky si připjali sovětské vojenské řády. Přistoupil jsem k jejich tvaru, mrkl na pravého krajníka a zavelel: „Pó-hov!“ Všichni se rozesmáli a já jsem každého upřímně objal.

Naši francouzští přátelé už měli pro nás připravený bohatý program nabitý schůzkami, setkáními, vystoupeními. Byl jsem s ním zhruba seznámen už v Moskvě, před odletem jsem měl ještě telefonický rozhovor s Pouyadem. A všecko probíhalo tak, jak to bylo naplánováno. Kromě toho jsme měli ještě několik dní na odpočinek, na návštěvy letců a rodin padlých. Jednou však začal Pouyade zamyšleně listovat v zápisníku a nakonec ze sebe vymáčkl:

„Udělal jsem operativně jednu menší změnu v programu…“ a podíval se na mě potutelně.

„Další návštěva?“ začal jsem vyzvídat.

Pouyade přikývl.

Nic jsem proti tomu nenamítal. Když návštěva, tak návštěva. Ale s ní obyčejně bývá spojena beseda, zeptal jsem se tedy, jaké tam bude posluchačstvo.

„Můžete být klidný, generále,“ odpověděl velitel Normandie. „Posluchači budou připravení.“ A Pouyade doprovodil svá slova širokým úsměvem.

Kam pojedeme, jsem se dověděl až v autě.

Něco přes sto kilometrů z Paříže do Remeše jsme ujeli velmi rychle. Vpředu i po stranách nás doprovázela eskorta motocyklistů. Za námi jelo celou dobu v přesných odstupech několik aut s představiteli francouzského ministerstva obrany a sdružení veteránů pluku Normandie-Němen.

Vůz nakonec vjel na vojenské letiště, přímo na vzletovou dráhu.

Podél dráhy stál nastoupený letecký útvar. Na slunci se leskly letouny typu Mirage – moderní proudové stíhačky. Od nich ke mně připochodoval rázným krokem mladý důstojník a podal mi hlášení. Podával hlášení jako kdysi Pouyade a později Delfino na území bojujícího Ruska.

„Pane generále! Pluk Normandie-Němen nastoupil k vašemu uvítání!“

Šel jsem pomalu podél tvaru, díval se pozorně do tváří mladých neznámých letců. Čímsi mně připomínali tamty francouzské stíhače – snad svým mládím. Hledal jsem v nich bezděčně rysy dávno uplynulého času, a nenacházel jsem je. Ani jsem nemohl. Najednou jsem div nepopletl krok: na nejbližším stroji jsem zahlédl šipku! Takové šipky za války označovaly příslušnost k mé 303. divizi. Viděl jsem je na všech letounech pluku!

Potom přepochodovali kolem tvaru se zástavou – a na ní svítily sovětské bojové řády. Následoval svátek – na zemi i ve vzduchu. A samozřejmě ukázkové lety. Nová generace normanďanů létala znamenitě!

Za nějaký čas navštívila skupina mladých pilotů pluku Normandie-Němen na svých mirážích Sovětský svaz. Francouzi se s nimi zúčastnili letecké přehlídky.

Od války už uplynulo mnoho let. Za tu dobu vyrostly nové generace, které nepoznaly krev válečných bitev. V paměti lidu se však navždy uchovají bouřná léta a nesmrtelná jména hrdinů.

JÁ STÍHAČ

GEORGIJ ZACHAROV

Z ruského originálu Ja istrebitěl, vydaného nakladatelstvím

Vojenizdat, Moskva 1985,

přeložil Antonín Hendrych.

Obálku a grafickou úpravu navrhl Václav Rytina.

Vydání 1., Praha 1992.

Vydalo Naše vojsko, nakladatelství a knižní obchod,

s. p., v Praze jako svou 6176. publikaci, stran 224.

Odpovědní redaktoři PhDr. Marie Bubníková

a pplk. PhDr. Miloslav Brožek.

Výtvarná redaktorka Larisa Dašková.

Technický redaktor Jaroslav Šelenko.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s. p., v Praze.

AA 15,06., VA 15,57.

28-058-92. 13/34.

ZACHAROV, Georgij Nefedovič

Já stíhač / Georgij Zacharov; Z ruš. přel. Antonín

Hendrych –1. vyd. – Praha: Naše vojsko, 1992. – 224 s.

ISBN 80-206-0235-6

356/359+940.53/.54+ 929 Zacharov, G. N. +882-94

Letci sovětští – letci francouzští – divize stíhací

sovětská 303. – válka světová II. – Zacharov, Georgij

Nefedovič (generál sov.) – vzpomínky vlastní

Zacharov, Georgij Nefedovič (generál sov.)

– činnost vojenská a bojová – vzpomínky vlastní

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai