Gerhard Friedrich M. Basner (G.F. Barner)

Bizoní stezka

Čekal už dvě hodiny, ale ještě nenastala vhodná chvíle. Měl čím dál větší hlad, na který však na okamžik zapomněl, když pomyslel na strýčka.

Strýčka Adama a jeho dva druhy našli asi před týdnem. Mohl jsem být také mrtvý, napadlo Shrivera. Poslal mě pro proviant a střelný prach. Tušil snad něco?

Shriverovi náhle vyvstal před očima obraz, který se mu,naskytl, když před týdnem dojel k úpatí Mustangové hory. Zpřelámané napínací tyče, vytrhané kůly, spálené bizoní jazyky a kůže. A tři mrtví muži. Žádní kóně, jen dýmající trosky vozu. A několik šípů. Čejenové, napadlo ho ihned.

Bratranec obou Pulasků, kteří zahynuli se strýčkem, se mu nabídl, že s ním bude lovit bizony dál, ale Lewis utekl a opil se, hned jak ho vojáci z Fort Laramie vyslechli. Dokud měl peníze, lil do sebe kořalku, aby zapomněl, teď už ale neměl v kapse ani cent.

Noc byla temná a napůl vystřízlivělý Shriver čekal, až kolem pojede další povoz. Byl opuštěný a měl příšerný hlad.

Nějaký povoz přece musí přijet, pomyslel si a drkotal zuby. Lov-

ci zastavují tady u pekárny, aby si koupili chléb. Proč zrovna teď nejede žádný vůz?

Vtom zvedl hlavu, protože zaslechl skřípění kol. Vtiskl se do vý

klenku stodoly a už také spatřil vůz s kymácející se lucernou

vpředu.

Vozka hlasitě spílal koním a poháněl je bičem. Zadní kola vjela do díry, stejně jako se to stalo třem vozům, které tudy projely předtím, ale nezastavily.

I tenhle pojede dál, pomyslel si Shriver. Dobře znal zápach vydělaných bizoních kůží, který se z vozu linul.

Vozka na kozlíku nebyl pod plachtou skoro vidět. Vtom navedl vůz trochu vlevo a zastavil před pekárnou. Uvázal pevně opratě, vstal a s puškou v ruce seskočil.

Shriver se přitiskl ještě pevněji ke stěně, ale vozka ho přes clonu deště neviděl. Zamířil rovnou ke dveřím pekárny a zabušil na ně. Vzápětí dveře zaskřípěly a vozka se zaklením vešel dovnitř.

Shriver se odlepil od stěny. Na ulici nebylo živé duše, takže se rychle přitočil k povozu a dvěma třemi šikovnými hmaty rozvázal vzadu plachtu.

Vlezl do vozu, nahmátl kůže a několik jich vydoloval z nejzadnějšího balíku, svázaného motouzy. Povedlo se mu jich vytáhnout jedenáct. Za jednu dostane tři dolary, to bude dohromady třiatřicet.

Budu rád, když mi někdo dá třicet dolarů, pomyslel si Shriver vztekle. Zatraceně, jsou těžké jako hrom. Seskočil z vozu, sbalil kůže a hodil si je přes rameno. Nakonec pečlivě zavázal plachtu.

Obezřele se rozhlédl a rozběhl se do stodoly dopravní společnosti, pro kterou lovilo bizony dvě stě mužů.

Přespával v ní už tři noci, protože byla až na seno pro koně a voly momentálně prázdná. Vrata tiše vrzla, Shriver se vkradl dovnitř, jeho oči si rychle zvykly na tmu a vzápětí už stál u žebříku vedoucího do patra, kde si v seně vyhrabal doupě. Bylo v něm alespoň trochu teplo.

Seno šustilo, když Shriver se supěním vtahoval kůže do svého doupěte. Chvíli pak seděl a třásl se. Nikdy bych nevěřil, že krást je

tak snadné, napadlo ho. Všimne si toho kočí? No a co! Pojede k Chadwellovi a tam kůže prodá. Může jedině tam, protože povoz patří dopravní společnosti. Já se ale vydám za Blairem, o kterém se říká, že jeho obchody nejsou zrovna čisté. Uvidíme, jestli ty kůže vezme.

Ze stáje odvedle Shriver ukradl houni. Nyní se do ní zabalil, ale nepřestával se klepat a měl sžíravý hlad.

Asi po hodině vstal, popadl kůže a slezl dolů. Na dvoře nikdo nebyl. Za deset minut dorazil nepozorovaně na dvůr Blairova obchodu s kožešinami.

Pomalu otevíral branku a zjistil, že vrata do stodoly jsou otevřená. Vkročil na dvůr a zaslechl hovor. Mužští nejspíš třídí kůže. Radši si schovám ty svoje někde tady u zdi, napadlo ho a odložil je u stodoly.

Vtom někdo přešel k vratům. Shriver se otočil a zahlédl stín. Rozběhl se k vratům a spatřil tlusťocha s býčí šíjí.

„Mohu s vámi na chvilku mluvit, pane Blaire?”

„Ty jsi synovec Adama Shrivera, že jo?” zeptal se Blaire protáhle.

„Co chce, Dane?” vyštěkl muž, který se objevil za obchodníkem a přísně si chlapce změřil.

„Co já vím? Tak co máš na srdci, mládenče?”

„Rád bych s vámi mluvil o samotě, pane Blaire.”

„Tak fajn, hochu. Tvůj strýček i oba Pulaskové měli smůlu. Děláš ještě pro společnost?”

„Ne,” vyhrkl Lewis a vykročil vedle Blaira k domu. „Pan Chadwell mi to nabízel, ale já musím pořád myslet na strýčka. Já…”

„Hodně jsi pil, co?”

„Ano, pane Blaire.”

„No dobrá, je to tvoje věc, synku, ale pití nepomáhá. Co se stalo, nedá se odestát. Chceš práci? Já ale žádnou nemám.”

„Práci nechci,” odpověděl Lewis a zastavil se kousek od domu. „Chtěl jsem se jenom zeptat, jestli byste… slyšel jsem…”

,,Tak ven s tím, synku. Co chceš?”

„Nepotřebujete pár kůží?” vyhrkl náhle Lewis.

Blaire se rovněž zastavil a zkoumavě na chlapce pohlédl. „Ty nějaké máš?” zeptal se vzápětí.

„Nemám peníze, musím…”

„Potřebuješ na chlast, co? A už tedy neděláš pro Chadwella? Nebo tě snad poslal on, aby mě nachytal?”

„Přísahám, že jsem ho už pár dní neviděl. Věřte mi, neposlal mě. Jsou to moje kůže.”

Lewis se obrátil a vyhrkl: „Leží támhle u stodoly. Nechci za ně moc, potřebuju jenom trochu peněz.”

„Někdo ti je snad dal? Jak jsi k nim přišel?”

„Dali mi je dva chlápci za to, že jsem jim pomohl.”

„Kolik jich je?”

,,Jedenáct. A chci za ně třicet dolarů.”

„Třicet? No, myslím si, že ti bude stačit pětadvacet, synku, co říkáš?”

Ty vydřiduchu, pomyslel si Lewis. „Dobrá,” zavrčel.

„Pětadvacet dolarů je pěkná sumička, synku. V mládí jsem musel dřít padesát dní, abych si tolik vydělal. Tak dělej, dones kůže sem pod světlo, ať se na ně podívám.”

Když Shriver zamířil ke stodole, Blaire ho podmračeně sledoval. Myslel přitom na Chadwella. Ten ničema má sice skvělé styky s armádou, ale nebyl by takový blázen, aby za mnou posílal takového cucáka. Ne, ten kluk skutečně jenom potřebuje nějaké prachy na chlast.

Znal hodně takových, jako byl Lewis, kteří zabíjením bizonů tak otupěli, že se zpíjeli do němoty a vyvolávali ve městě rvačky a přestřelky. Ne, toho určitě neposlal Chadwell, na to tenhle smrkáč vypadá až moc hladově a žíznivě. Kde ale jenom štípl ty kůže?

Lewis se mezitím vrátil a rozbalil houni. Blaire si pozorně prohlédl kůže a zašklebil se, když si všiml značky na rubu. Tři čerstvě vypálená písmena. NFC - Northern Fur Company. Předstíral však, že má oči jen pro kůže.

„Žádná zvláštní kvalita,” řekl prohnaně. „Tak pojď, dám ti peníze. A až budeš mít další, tak přijď zase, jo?”

,,Jo, přijdu,” vyhrkl Lewis. „Mám je odnést do stodoly?”

„Jen je nech tady, postarají se o ně…” Blaire se zničehonic ohlédl, když zaslechl kroky.

Blížili se k nim dva muži a za nimi ještě třetí. Poznal Hardina, Caskera a Ira Jima O’Reida. Stál na svém dvoře proti třem Chadwellovým mužům. A každý z nich měl ruku hrozivě blízko revolveru.

Blaire v té chvíli proklel svou lehkomyslnost. Takže přece jen je to bouda. Ten mizera Chadwell, to on sem na něj poslal toho usmrkance!

Vzápětí obchodník zareagoval tak rychle a pohotově, jak to dovedou jen lidé jeho ražení.

„Caskere,” vykřikl nahlas, aby to slyšeli jeho pomocníci ve stodole. „Co děláte na mém dvoře? Co chcete?”

„Ty bachratý podrazáku,” vyštěkl Casker. „Hardin zrovna zjistil, že mu někdo ukradl jedenáct kůží. A tady jich leží taky jedenáct. Podíváme se, jakou mají značku.”

„Jak prosím?” zeptal se Blaire jako nevinnost sama. „Já že bych vám kradl kůže? Hej, chlapče, kampak?” křikl vzápětí na vyděšeného Lewise, který se chystal utéct.

Lewis se prudce otočil. Neměl u sebe žádnou zbraň a dobře věděl, že nebudou střílet, že se budou chtít nejdříve přesvědčit, jsou-li to opravdu jejich kůže. Než se kdo nadál, chlapec se rozběhl.

„Stůj, mládenče!” volal za ním chraplavě Blaire. „Zatracený klacku, jestli jsi na mě ušil nějakou boudu a zneužil mé dobroty, vypráším ti kožich. Zadržte ho!”

Hubený čahoun Casker, jeden z hlídačů NFC, byl rychlejší než mladík a popadl ho za límec dřív, než doběhl k vratům. Pozdě však zahlédl Lewisovu pěst a stačil se jen natočit, takže chlapcův zoufalý útok skončil na jeho rameni. Náraz byl tak prudký, že Casker zavrávoral a natáhl se jak dlouhý tak široký do louže.

Lewis vyrazil opačným směrem, ale vzápětí přímo před sebou

zahlédl stín. Vtom ho zasáhl drtivý úder. Odhodil ho dozadu, natáhl se v louži stejně jako Casker.

„Hoho,” zahřímal O’Reid, „umí se pěkně rvát, ten mládeneček.” Vzápětí se obrátil na Blairovy muže.„A vy dva se pěkně uklidněte, jinak zažijete věci, že vám z toho půjde hlava kolem. Hej, Hale, vstávej, člověče!”

Casker se pomalu zvedal, popadl přitom mladíka za límec a vytáhl ho z bahna.

„Podívejme se na toho cucáka,” řekl po chvíli zlověstně. „Až sem to teda dopracoval. Jsou to tvoje kůže, Hardine?”

„Ještě jsem si je neprohlédl. Bude lepší, když se na ně mrknete vy, já zatím pohlídám tyhle tři podivné ptáčky.”

„Vy jste se zbláznili!” vyprskl Blaire. „Myslíte si snad, že bych bral kůže právě od vás? Nemám tušení, čí jsou tyhle, o ničem nevím. Tenhle uličník sem přišel a hučel do mě…”

„Slyšeli jsme všechno,” odpověděl mu posměšně Hardin.,,Nedělej ze sebe svatouška.”

„Už je mi to jasné!” vykřikl Blaire. „Domluvili jste se na mě. Dělal pro vás, a teď přijde za mnou a chce to hodit na mě. Neměl jsem čas prohlídnout si rub.”

„No dobrá,” řekl Ir, když poznal, že obchodníka hladkého jako úhoř nenachytá, „dokázat ti to nemůžeme, ale jestli tě jednou načapáme, jak kupuješ kradené kůže…”

„To si nenechám líbit!” zaječel Blaire. „Tvrdíte, že kupuju kradené kůže? Budu si na vás stěžovat, vy ničemové!”

„Jen to zkus,” řekl Hardin. „Těchhle jedenáct mi ukradl tenhle smrkáč, když jsem zastavil před pekárnou. Ještě je na nich bláto. Jsou to moje kůže a tys je chtěl koupit.”

„Neviděl jsem cejch!” vykřikl Blaire. „Už toho mám ale dost. Vezměte si je a koukejte se ztratit z mého dvora!”

„Jednou,” ucedil ledově Casker, „ti nebude stačit žádná výmluva, Blaire. A pak tě pošleme k čertu nebo za mříže. A ty pojď se mnou, mládenče!”

„Sebranko zlodějská,” ulevil si Blaire, když procházeli hlavní

bránou. „Ještě vám ukážu, zač je toho loket! Zmizte, dělá se mi z vás nanic!”

Lewis šel mezi Caskerem a Hardinem a všichni mlčeli. Vedli ho po hlavní třídě a zastavili se na rohu postranní uličky.

„Musíš se naučit,” řekl Hardin se stoickým klidem, „že nás nikdy nesmíš okrádat, mládenče. Chadwell ti nabídl dobrou práci, ale tys odmítl. Místo toho mu ještě bereš jeho majetek. Polož ty kůže sem, Jíme.”

Lewis se zpotil strachem. Náhle musel myslet na Claye Chadwella, na to, jak k němu byl vždycky vlídný. Ti chlapi mají pravdu, špatně se mu odvděčil za jeho laskavost. Kdybych raději nekradl! Ale hlad a žízeň z hlavy nevypudíš.

Nebyl tvrdý jako tihle lovci, kteří se do slova a do písmene brodili po kolena v bizoní krvi, když stahovali z mrtvých kusů kůže. „Hardine, mám hlad a…,” zajíkl se.

„Nikdo ti nebere možnost dělat,” řekl Hardin neoblomně. „Práce je tu pro každého dost. Teď už nebudeš nikdy krást, chlapče.”

V téže vteřině srazil Lewise Caskerův úder. Je po všem, blesklo mladíkovi hlavou. Oni mě umlátí.

A pak už bylo slyšet jen mlaskání bot v bahně uličky a supění mužů. Někde zavyl pes a ze tmy se vynořil muž, jehož tmavé vlasy byly zmáčené deštěm.

„Jíme!” zvolal Clay Chadwell. „Koho to tu máte?”

„Štípnul jedenáct kůží, mizera,” zamručel Ir a postrčil Lewise k Chadwellovi. „Je načase dát mu za vyučenou, jinak zpustne docela.”

„Mlátit kluka. Vy jste mi ale hrdinové,” obořil se Chadwell na své muže. „Chtěl je prodat Blairovi?”

„Jo, a jsem si jist, že si Blaire dobře všiml našeho cejchu,” řekl Hardin kousavě. „Clayi, i když je to smrkáč, nic to nemění na tom, že je zloděj. Musíš Blaira konečně zmáčknout.”

„Bez jasného důkazu?” vyštěkl Chadwell. „Podceňujete Blaira a jeho lidi, ale stejně si myslím, že za těmi přepady stojí někdo jiný, a toho musíme dostat.”

Chadwell se otočil a odcházel. Do jeho ostře řezané tváře šlehal liják. Na okamžik si vzpomněl na Adama Shrivera, jednoho z nejlepších střelců, které kdy viděl. Také jeho muži se vrátili na hlavní ulici a Lewis osaměl. „Nenávidím je,” zachrčel, „nenávidím je všechny a nepřeju si nic jiného, než aby je Indiáni oddělali stejně jako strýčka a…”

Vtom zaslechl kroky a u ústí uličky se objevil hubený čahoun, který v první chvíli vypadal jako Casker. „No?” zachraptěl neznámý. „Shrivere, provést se dá všechno, jenom při tom našince nesmí načapat. Zima, co?”

Cizinec si na chlapce posvítil zapálenou sirkou, kterou šikovně chránil dlaní před deštěm. „Vypadáš ohromně,” řekl suše. „Pěkně tě zřídili.”

„Ti skunkové,” ucedil mladík. „Až je zase potkám, tak to schytají. Kradl jsem, protože jsem měl hlad a žízeň.”

„Nejspíš je moc nemiluješ, i když je znáš, co? Hele, zatím nemáš ani revolver. Ze všeho nejvíc teď potřebuješ teplou postel, láhev kořalky a pořádný dlabanec. Půjdeš se mnou?”

Já? A kam, pane?”

„Tam, kde je postel a kořalka, chlapče. Nemůžeš přece spát na ulici,” řekl muž a pokrčil rameny. „Pojď se mnou.”

Cahou klidně vykročil.

„Tak jo,” odpověděl Shriver. „Ale povídám, až budu mít práci, koupím si revolver a ukážu těm ničemům, že na mě nemůžou beztrestně sahat!”

„Měl bych pro tebe práci,” řekl čahoun klidně. „A až nastane pravá chvíle, dám ti pušku i revolver, jestli chceš. Ale teď už pojď, nebo si tu ještě uženeš smrt.”

Joe Hardin znal cestu i potmě. Jel tudy už třikrát, pokaždé s nákladem více než čtyř set bizoních kůží. A nazpátek vezl, stejně jako dnes, sůl, kávu, fazole, slaninu a další proviant. Také střelný prach

do sharpsek, kterými se svými druhy Warrenem a Jimem stříleli bizony.

Ti dva už určitě spotřebovali veškeré střelivo, pomyslel si Hardin. Vsadím se, že u Medicine Bow leží zase tak na tři sta bizonů.

Vůz se skřípavě kolébal po cestě a Hardinovi nebylo zrovna příjemně při pomyšlení, že jede nocí takhle sám. Měsíc nesvítil a po obou stranách nebylo nic než strmé skály a křoviny. Nemohl být daleko od Medicine Bow, kde oba jeho přátelé už tři týdny loví bizony. V některé dny zabili až sto padesát kusů, které museli stáhnout, vyčistit kůže a napnout mezi tyče.

Vtom už Hardin spatřil řeku. Díky dešti byla Medicine Bow hodně vzedmutá, ale Hardin věděl přesně, kde je brod. Byl na cestě už tři dny, věděl však najisto, že ještě před svítáním dorazí do tábora.

Konečně dojel k brodu a zastavil. Břeh tu nebyl strmý a řeka nebyla ani čtyřicet yardů široká. Bylo v ní mělko, takže vůz neutopí ani po takových vydatných lijácích.

Hardin pohlédl na druhou stranu, a pak vjel do brodu. „Jen pomalu,” uklidňoval koně. „Vím, že toho máte dost, koníčkové, ale za chvíli budeme na druhém břehu.”

Všechna čtyři kola vozu vjela do vody. Hardin upřeně sledoval špičku oje, která se zvedala z hladiny jako temný ostrý bodec. Popojel o pět metrů, když se oj dotkla hladiny.

A sakra, pomyslel si, doufám, že hloub už tu nebude, jinak bychom asi uplavali.

Mozolnatýma rukama svíral otěže a sledoval, jak se voda převaluje přes oj. Věděl, že stačí ještě deset palců a vnikne do vozu. Měl své zkušenosti, protože jezdil v Cookově armádě u třenu.

Do středu řeky mu zbývalo ještě deset yardů a vůz se už nesvazoval dolů, nýbrž jel po rovném dně. Půjde to, pomyslel si Hardin spokojeně.

Vtom se levé přední kolo zabořilo o něco hlouběji. Hardin zpomalil, ale vůz se naklonil lehce doleva.

Okamžitě přitáhl opratě. Vůz se zastavil, pak se ale opět pomaloučku rozjel, když Hardin popustil. Začal se však čím dál hrozivě-

ji naklánět. Levé kolo se ponořilo až po obruč, ale hloub už ne a po chvíli se vůz pomalu narovnal. Hardin okamžitě navedl koně doprava, aby do díry nevjel zadním kolem. Povedlo se a konec povozu trochu poklesl, když začal vyjíždět k druhému břehu.

Za to bych si zasloužil fajfku, pomyslel si Hardin a uchechtl se. Popustil oběma tahounům otěže a pohlédl na břeh, vzdálený ani ne dvacet yardů.

Ničeho si nevšiml, zato čtyři muži na koních, skrytí v houští, ho viděli velmi dobře. Každý z nich za sebou vedl další dva koně, na nichž byly naloženy bizoní kůže. Osm soumarů neslo dohromady tři sta dvacet kůží v hodnotě jednoho tisíce dolarů.

„Stůjte,” řekl jeden z mužů. „To je Hardin. Zůstaňte tady, my dva stačíme na to, abychom ho vyřídili.”

„Co když vás…?” vyhrkl ustrašeně třetí muž.

„Neboj se, my ho zvládneme,” uklidňoval ho jeho druh.

Vzápětí oba muži sesedli, čtvrtý popadl otěže jejich koní a sledoval, jak mizí ve tmě. K brodu bylo dobrých padesát yardů. Ti dva běželi trávou a kryli se za křovím.

„Jede hezky pomalu, co?”

„Jo. Vsadím se, že veze prach, náboje do winchestrovek a proviant, Barte.”

„Slyšel jsi Lewa?”

,,Jo. Měli bychom ho poslat pryč, nemá na to nervy, cvok. Řeknu to bossovi, až se vrátíme.”

„Půjdeš tamhle k tomu křoví, pojede přímo na tebe. Než k tobě dorazí, pověsím se mu zezadu na vůz. Ani si toho v tom rachotu nevšimne,” řekl větší muž.

Povoz už od nich nebyl ani dvacet yardů. Větší muž se přikrčil za keřem a jeho druh odběhl stranou. Po chvíli stačily dva dlouhé kroky a muž naskočil zezadu na vůz. Vytáhl nůž a rozřízl provazy na zadní plachtě. Mrštně jako šelma hupsl dovnitř a přikrčil se za bednami.

Uličkou mezi bednami se proplazil dopředu, až měl Hardinova záda na dosah. Vytáhl revolver.

V té chvíli Joe Hardin zaslechl šramot a prudce se ohlédl. Když spatřil neznámého muže, instinktivně se přikrčil, nebyl však dost rychlý.

Vzápětí ho cosi praštilo do ramene. Sice bleskurychle hmátl levačkou po winchestrovce, ale úder byl tak drtivý, že klesl na kolena na stupátko kozlíku. Další rána ho srazila na prkna.

Vtom se z houští vynořil druhý muž, sklonil se nad Hardinem a odebral mu revolver. Poté mu horečně prohledal kapsy, zatímco jeho druh otevřel bedýnku s nářadím na korbě.

„Co je s ním?” zeptal se Bart z korby. „Zvedni ho nahoru na vůz.”

Aniž si toho jeho druh všiml, zastrčil do kapsy kožený váček s penězi, který našel v bedýnce, a pomohl mu vysoukat Hardina na korbu.

„Jdi ke koním a otoč vůz.”

„Co máš v úmyslu, Barte?”

„Neptej se pořád, dobře vím, co mám dělat.”

Když Bártův druh obrátil povoz, naskočil také na korbu. Bart vzal opratě a pobídl koně. Nenavedl však koně zpátky do mělkého brodu, ale trochu vpravo do hloubky. Do vozu se začala hrnout voda.

„To stačí. Tak, a teď koukej zabrat. Musíme to všechno utopit, protože to s sebou vzít nemůžeme. Budeme mít takhle co dělat s kůžemi,”

Povoz sebou škubl, když z něj všechno vyházeli.

„Vezmi nůž a sedni si na neručního koně, Rayi. Uklidni je, hned jsem u tebe!” křikl Bart.

Ray přešel po oji dopředu a přidržoval se přitom koňských hřbetů. Když se usadil, ohlédl se po Bártovi, který vzadu vytahoval podsadu.

„Pozor!” vykřikl vzápětí zděšeně. „Vůz začíná plavat!”

Bart přelezl rychle dopředu a stačil přebalancovat po oji dřív, než se povoz začal stáčet v proudu. Vyšvihl se na druhého koně a řekl: „Uřízni postraňky!”

Odhodilo ho to dopředu, když se vůz odpoutal od spřežení, a jen tak tak že nespadl do řeky.

Zaklel a ohlédl se. Povoz rychle odplouval v hlubší vodě a po chvíli byl vidět jen malý bod, který se neustále zmenšoval.

„To bychom měli,” řekl Bart zlověstně. „Přišli o zásoby. Tak, a jedeme k našim koním. Tihle dva pojedou chvíli s námi a pak je necháme běžet. Jasně že je najdou, ale o nic chytřejší z toho nebudou.”

Hardina probral chlad, když vypadl z vozu. Zamáchal rukama a vtom ucítil pod nohama dno. Znovu ho strhl proud. Pádloval jednou rukou a druhou si rozepínal kabát. Když si ho svlékl, snažil se zbavit bot, ale marně.

Musím se dostat na břeh, pomyslel si zoufale.

Proud však byl příliš silný a začaly mu docházet síly. Povedlo se mu zachytit stromu trčícího nad hladinu a po něm se přešplhal na balvan.

Bohudíky, blesklo Hardinovi hlavou. Kde zůstal vůz? Proud ho nehnal tak rychle, teprve k němu připlouval. Kdybych ho tak dokázal chytit za oj! Pozoroval povoz a na břehu spatřil oba ujíždějící ničemy.

Kámen ležel jen kousek od středu koryta, kudy se k němu blížil otáčející se vůz. Vzápětí už byl skoro u něj. Hardin si chladnokrevně měřil vzdálenost, zatímco šplhal po větvích do středu řeky. Vypočítal si, že vůz propluje asi šest yardů kolem něj.

Počkal, až se přední kolo ocitlo na jeho úrovni, odrazil se a plaval ze všech sil k boku povozu. Dosáhl zadního kola a zachytil se loukotí. Nikdy by si nepomyslel, že bude tak těžké vytáhnout se z vody. Kolo se otáčelo a Hardinovi se v poslední chvíli podařilo zachytit postranice, po které se vyškrábal nahoru a přepadl vysíleně do korby.

Uvnitř bylo po kolena vody a vůz se hnal po proudu tak prudce,

až měl Hardin strach, že někde narazí a převrhne se. Snažil se dostat co nejvíc dopředu. Dolezl ke kozlíku a hrábl do bedýnky na nářadí. Po chvíli našel správný klíč. Přeplazil se po podlážce k vidlici oje a ponořil se do vody.

Měl štěstí, že teprve před týdnem vyměnil šroub. Stačilo mu třikrát pootočit matkou a uvolnit ji. Poté ji vyšrouboval rukou, zastrčil si ji do kapsy a vytáhl šroub. Oj vyklouzla z vidlice a odplouvala. V poslední chvíli se mu ji povedlo lapit a vtáhnout dovnitř. Nehrozilo nebezpečí, že o něco zachytí, a vůz mohl volně plout.

Hardin přelezl do korby, našel svou winchestrovku a těžkou sharpsku. Rozhlédl se, ale bednu se střelivem nikde neviděl. Zaklel, pověsil si sharpsku kolem krku a k ní přidal ještě winchestrovku.

Vtom zahlédl ve vodě před sebou něco temného a proud už ho hnal na skály tyčící se v řece. Popadl oj a rozhodl se, že se s ní bude odrážet od balvanů, až mezi nimi bude proplouvat. Proud však vozem pootočil a vůz narazil o skálu. Hardin s oběma puškami na zádech stačil tak tak vyskočit.

Stálo ho to nesmírné úsilí a navíc mu překážely zbraně, ale nakonec se dostal ke břehu natolik blízko, že se mohl postavit.

Z posledních sil vylezl na břeh, odhodil oj a vyčerpaně se zhroutil na zem. Když vzhlédl, spatřil u brodu několik rozmazaných tmavých teček.

Byli to čtyři jezdci, kteří za sebou vedli nejméně šest soumarů a brodili se přes řeku na druhou stranu. Hardinova ruka na okamžik sjela k winchestrovce, ale pak hořce prohlásil: „Je moc tma, abych ty skunky trefil.”

Byl zmáčený a klepal se zimou. Vstal a vydal se s oběma puškami k brodu. Našel tam jen nejasné stopy kopyt, z kterých toho příliš mnoho nevyčetl.

Chvíli ještě hledal oba tažné koně, ale marně, a tak se vydal na cestu. O patnáct kilometrů dál na něj čekají přátelé, až přiveze munici a proviant. Dorazí k nim bez vozu a potřebných věcí. Budou se muset nějak dostat do nejbližší stanice NFC, obstarat si nový povoz a podat zprávu do Cheyenne. Na lov bizonů nebude ani pomyšlení.

Jenom aby mi mezitím neodtáhli dál za nějakým bizoním stádem, modlil se, když kráčel podél cesty trávou. To bych je také mohl hledat pěkně dlouho. Jimmy a Warrene, proboha, zůstaňte tam, kde jste!

Už se stmívalo, když Brett Warren rozdělal oheň a zavěsil nad něj kotlík. Vybrali místo k táboření dobře, leželo skryté v křoví na kopci, z něhož se dala přehlédnout skoro celá Shirleyská kotlina. Warren se předtím důkladně umyl v Muddy Creeku.

Kulhavý Jim klečel na zemi a s nožem v ruce stahoval kůži z mrtvého bizona.

„Už toho nech!” křikl na něj Warren. „Je tma!”

„Ještě tenhle kus, a konec. Jestli máš ještě dost kafe, udělej mi ho pořádně silné, necítím kosti.”

„Nezbylo by nám na ráno,” odpověděl Warren. „Stejně piješ kafe jako bizon vodu, starouši.”

„Ráno tady bude John,” zamručel Kulhavý Jim a zručně odděloval bizoní kůži od masa. Byl ještě větší dříč než Warren. Od rána složil sedmdesát kusů a byl spokojen.

Stádo, které se zrána zdržovalo v místě, kde ústil Sullivanův potok do Muddy Creeku, se mezitím zmenšilo o dvě stě kusů. Bizoni zřejmě přišli ze severu, odkud se táhla široká stopa, a podle několika raněných kusů, které padly po cestě, Warren a Kulhavý Jim zjistili, že je sem zahnal větší oddíl lovců. Kulhavec si byl jist, že se tento menší houf oddělil od obrovského bizoního stáda.

„Doufejme, že John přiveze tabák,” řekl Kulhavý Jim a provrtával kůži, aby mohl protáhnout provaz. „Předevčírem jsem já blázen dal ze svého třem našim chlapům, co míří do Freezeoutských hor. No co, člověk nemá být příliš štědrý.”

Když provlékl provaz všemi otvory v kůži, nechal jej volně klou-

zat v levé ruce a přešel ke koni, který se klidně popásal opodál. Vyšvihl se do sedla, uvázal provaz k sedlu, pobídl koně a začal lano pomalu napínat.

Za chvíli bylo slyšet typické praskání, jak se kůže začala odtrhávat od bizoního těla, a Kulhavý Jim stáhl zvíře doslova z kůže. „Hotovo,” zabručel nakonec a sesedl z koně. „Máš už hotové ty jazyky?”

Warren pohlédl na klacek, zaklesnutý mezi dvěma vidlicovitými větvemi zabodnutými do země, na němž byly zavěšeny bizoní jazyky, které se už půl dne udily.

„Myslím, že by mohly být hotové,” odpověděl. „Vezmi si, jestli chceš, já už nemůžu. Každý den bizoní maso a jazyky. Dělá se mi z toho zle, jen když se na to podívám. Budeš tu kůži škrábat ještě dneska?”

Kulhavec mlčky přikývl, došel si pro kladivo a dřevěné floky a

začal kůži napínat. Byl hotov ani ne za dvě minuty. Vzal škrabák a

vydrhl kůži pěkně od středu k okrajům.

„Pospěš si, Jime, kafe se už vaří.”

„Proč se člověk musí pořád mýt, když se stejně zamaže,” řekl Jim, když odložil nářadí. „Z těch dešťů v posledních dnech se mi vrátilo revma. Co myslíš, kolik máme celkem těch zatracených kůží? Tak tři sta?”

Warren se podíval na víko bedny, spočítal čárky a řekl: „Přesně tři sta dvacet šest. Jestli budeme mít dost prachu a dorazíme zbytek bizonů, hodí to dohromady slušné číslo. Pak ale bude načase, abychom táhli dál.”

„Víš,” řekl Jim, „už se po tomhle kraji potuluju čtyři roky a většinu času jsem strávil lovením bizonů, taháním jejich kůží a tak, ale ještě nikdy jsem neviděl to, co Townsend.”

„Jenže Townsend si to určitě vymyslel. Celé údolí plné bizonů…”

„Ty jsi znal Townsenda blíž?”

„Ne,” odpověděl Warren. „Bizoní stádo, na jehož konec člověk ani nedohlédne? Až k obzoru samý bizon? Tomu nevěřím. Největší stádo, jaké jsem kdy viděl, mělo asi tak dvacet tisíc kusů. Přijeli

jsme k němu tenkrát pozdě a málem jsme se začali střílet s Chlapy, co už u něj byli.”

„Neříkej, že se bojíš přestřelky, Brette,” uchechtl se Kulhavý Jim. „Až na Chadwella neumí nikdo zacházet s revolverem rychleji než ty.”

„Může být,” řekl Warren chladně.

Kulhavec okamžitě vycítil, jak se Warren naštětil, a raději zmlkl. Slyšel o Brettovi různé věci, ale považoval ho za výborného parťáka, který se neštítí práce.

Umyl se v potoce, a když se vracel k ohni, sundal si z klacku jeden jazyk.

Setmělo se a plameny pobleskovaly na bednách a na káře, na niž naloží kůže, až potáhnou dál.

Jim usedl k ohni, vytáhl nůž a uřízl si kousek jazyku. „Každý den mě hrozně bolí kostra. Nalej mi hlt kafe, brácho.”

Warren mu beze slova podal pohár, poté zvedl hlavu a pohlédl do doliny, kde leželi zabití bizoni.

Kulhavec se blaženě rozvalil na bizoní kůži,přitáhl si houni až k bradě a usrkával horký nápoj.

„Podej mi ještě paklík,” požádal Warrena. Pak si nacpal dýmku a připálil si větví, kterou vytáhl z ohně.

„Už aby přijel Joe,” zabručel a vzápětí zasténal: „Bože můj, ty moje kosti, ty moje kosti!”

„Proč pořád musíš něco dělat, i když ti není dobře?” Warren vstal a šel se podívat, jestli jsou koně dobře přivázaní na noc.

Kulhavec byl tak unaven, že usnul, sotva stačil vyklepat dýmku. Také Warren zívl, rozbalil si přikrývku a ulehl s puškou po boku. Oheň tiše syčel a praskal, když usnul i on.

Dole u řeky náhle stanuli čtyři muži a hlavy jejich koní se zrcadlily ve vodě. Vzhlíželi ke kopci, na němž zvolna uhasínal ohýnek. -

„Ty zůstaneš tady, Lewis, a postaráš se, aby se nám neplašili koně. Drž je pevně,” sykl Bart.

„Jasně,” hlesl Lewis, ale v duchu zuřil, když si představil, že tady

bude trčet u koní, zatímco ostatní si budou vyřizovat účty s těmi dvěma, co táboří na kopci.

„Neboj, budeme zticha jako pěny, uslyší nás, až bude pozdě,” řekl Bart, dotkl se revolveru a podíval se na chlapce.

Lewis pozoroval jeho ruku a cítil, jak mu běhá mráz po zádech. Stejně jako před několika dny v oné deštivé noci.

„Máš snad něco proti tomu, mládenče?”

„Ne. Co bych měl mít?”

„Nejdřív se musíš koukat, jak se to dělá, aby ses to naučil. Pořád ještě je tak nenávidíš?”

„Samozřejmě. Už kvůli těm kůžím…”

„Máš pravdu, hochu, ale nebyl jsi dost mazaný, jinak by tě tehdy nedostali. Nikdy neber jenom pár kůží, musíš je vzít vždycky všechny, aby se ti to vyplatilo. Zatím teda jenom hlídej koně. Jestli ti utečou, tak si tě podám.”

Bart přešel pomalu po břehu potoka. Lewis se za ním díval a hryzl si rty.

” Začalo to tím, že kradl, a teď to pokračuje. Dneska mu zatím nedali ještě ani hlt pálenky. Čahoun vytáhl láhev, napil se sám a řekl: „Dám ti cucnout, ale až bude po všem, A neječ mi tu, že to potřebuješ. Nemusíš to mít, jasné?”

Lewis se zasmušil.

Neměl ani lok, jen se dobře najedl, ale jídlo mu leželo v žaludku jako kámen od chvíle, kdy si uvědomil, že tihle chlapi chtějí ukrást bizoní kůže.

Podsaditý vousáč, kterého nikdy předtím neviděl, se k nim přidal odpoledne. A Lewis se dozvěděl, co chtějí udělat.

Dobrá, řekl si chlapec v duchu vzdorně, když nemám na práci nic jiného než hlídat koně, tak mi to může být jedno. Co je mi do těch dvou nahoře? Proč mě museli mlátit?

Vzápětí se všichni zastavili. Čahoun nechal ostatní dojít, hodil Lewisovi uzdu svého koně a sykl: „Ne aby ti utekli do vody, jasné? Dejte mu svoje koně, Barte a Ricky. Já to vezmu prostředkem, ty půjdeš vlevo, Barte, a ty to vezmeš zprava, Ricky. Dej ale pozor,

aby ses nedostal moc blízko k jejich koním. Já se ukryju za hromadou kůží a ty se schováš pod károu, Barte, jasné?”

„Nejsem přece žádný zelenáč,” zabručel podsaditý chlapík. „Široko daleko nikdo není. Když budeme muset střílet, nikdo nás neuslyší.”

„To uvidíme. Tak jdeme na to, určitě spí jako dřevo. A ty zůstaneš tady, jasné?” řekl čahoun Lewisovi. „Nehni se z místa a ať ti koně neutečou do vody, jinak by ti nahoře mohli zaslechnout šplouchání.”

„Jasně,” zachraptěl mladík. „Já na ně dám pozor, neboj se, Wintone.”

Ve tmě nepůsobil Winton tak vyzáble jako tehdy v uličce. Na okamžik si chlapce pronikavě změřil, pak se obrátil a pokynul ostatním dvěma. Zakrátko zmizeli v houští.

Lewis pomalu vedl koně dál, a když spatřil dohasínající ohýnek, kousl se do rtu. Vzpomněl si na strýčka a Pulasky. I oni kdysi tábořili stejně jako ti dva nahoře. Když si jednou povídali o zlodějích kůží, strýček řekl: „Takoví lotři by se měli rovnou věšet. Já být Chadwellem, vezmu nejlepší lidi a pochytám je. Všichni lovci by ho podpořili, protože tihle mizerové jsou jako mor.”

Ray Winton se mezitím dostal až na padesát yardů k ohni. Na okamžik si připomněl zvyky lovců bizonů. Nikdy nepracovali ve velkých skupinách. Týden co týden vozili do Cheyenne pět set kůží, i víc. Nikdo nemohl kontrolovat, jestli nějaká skupinka lovců skutečně zabila takový počet kusů, nebo kůže prostě ukradla.

Dopraví kůže k vozu, který stojí ani ne dvacet mil odsud, zametou stopy a objeví se znovu v Cheyenne. Nikdo nepozná, jestli ke kůžím přišli poctivým způsobem. Winton se spokojeně uchechtl.

Kde jsou ostatní? zeptal se v duchu a opatrně vyhlédl. Vzápětí se opodál zahýbala tráva a ani ne deset yardů od Warrena, spícího klidně na boku, se vynořil Bart. Oheň skomíral a jeho zář nedosahovala ani ke káře.

Winton se opatrně zvedl, neslyšně otočil hlavu a spatřil mezi bednami pohyb. Rickymu zbývá necelých osm yardů a bude u Kul-

havého Jima. Jde to hladce. Já poběžím k Warrenovi, rozhodl se v duchu.

Zvedl ruku a vlevo od něj vstal Bart. Když se podíval vpravo, spatřil Rickyho s revolverem v ruce. Ti dva u ohně nemají nejmenší šanci.

Winton koutkem oka zahlédl, jak Bart vyběhl zpoza káry a žene se k Warrenovi. Sám od něj nebyl ani deset yardů, když mu pod nohou zapraskala suchá větev.

Warren sebou vylekaně trhl, odhrnul houni a sáhl po pušce. Před sebou spatřil muže v silném loveckém kabátu, jehož tvář byla zakryta šátkem. Určitě není sám, je jich tu víc, blesklo mu hlavou a vykřikl: „Jime!”

Vtom ho ohlušil rachot výstřelu a ucítil ostrou bolest v rameni. Paže mu ochabla a nebyl schopen vypálit. Už neviděl, jak se vyděšený, rozespalý Jim snaží vyskočit. Vzápětí i on padl pod mohutným úderem k zemi.

U ohně stanul vousatý, podsaditý Bart, v ruce revolver, ze kterého se ještě kouřilo, a pichlavýma očima si měřil nehybného Warrena. Poté se shýbl, sebral ze země pušku a zasunul revolver do pouzdra.

„Odtáhněte je támhle do křoví a svažte jim ruce za zády,” zachraptěl Winton. „Zavažte jim taky oči a pak se rychle vraťte.”

„Připoutali jsme je k jednomu keři,” zachrčel Ricky, když splnili Wintonův rozkaz. Ten si strčil dva prsty do úst a pronikavě pískl.

Dole se mrtvolně bledý Lewis ochromeně vyškrábal do sedla a držel ostatní koně. Když k němu Bart doběhl, vyšvihl se na svého koně, převzal od chlapce ostatní a řekl: „Šlo to jako po másle, co? Vydělal sis sto dolarů, mládenče. Tak honem, nahoře na nás čekají. Musíme sbalit kůže po čtyřiceti a přivázat je na soumary.”

Když dojeli nahoru, hledal Lewis očima ty dva, ale nikde je neviděl.

„Co je, kluku?” zeptal se ho Winton, který už klečel u hromady kůží a natahoval ruku po provazu, který mu Bart házel. „Proč se tak rozhlížíš?”

„Kde jsou ti dva?”

„Nic moc se jim nestalo. Tak dělej, přiklekni a pořádně táhni! Rychleji,” pobízel ho Winton, když se Lewis pustil mechanicky do práce. „Zaber pořádně, člověče!”

Po chvíli Lewis spatřil Bárta, jak hází do ohně floky, kladivo, škrabák a obsah bedny, v níž byly zbytky proviantu. Náboje obou lovců si nasypal do váčku, pátravě se rozhlédl a zeptal se: „Máte ty pušky?”

„Jo. Jsme hotovi. Můžeme vypadnout,” zachrčel Ricky.

Chlapec tam stál a vzmáhal se v něm pocit viny, přestože jen hlí

dal koně.

„Hej, nespi! Nasedáme, rychle!”

Lewis sebou škubl, a když nasedl a popadl otěže dvou soumarů, Winton na něj křikl: „Co je s tebou, Shrivere? Ztratil jsi nervy, nebo co?”

„To nic, už jsem v pořádku.”

„No, moc na to nevypadáš. Tak vyrazíme dolů k řece. Jeď přede

mnou!”

Když se rozjeli, začal se chlapec náhle bát, že ho Winton zezadu odstřelí. Otočil se, ale čahoun svíral oběma rukama otěže. Musím dělat, jako že v tom jedu s nimi, ale při první příležitosti se vypařím, umínil si Lewis. Už nikdy se nesmím dopustit něčeho podobného.

„Pušky můžeme prodat,” ozval se Bart, když po pěti minutách zašplouchala kopyta koní v řece. „Od Indiánů za ně dostaneme nejmíň patnáct bizoních kůží.”

Lewisovi přeběhl mráz po zádech. Pušky pro Indiány! Obchodovat s nimi je přece zakázáno, Indiáni smí mít jen luky a šípy. Když jim někdo prodá pušky a revolvery, pak mohou klidně přepadnout třeba lovce bizonů. Mládenec zavřel pevně víčka, protože musel znovu myslet na strýčka.

Nezabili ho vlastně indiáni ale ti, kteří jim dodávají pušky, to oni mohou za celé to neštěstí… Vtom se vedle něj ozval dusot kopyt a zavrzala korková zátka, jak někdo otvíral láhev.

„Na, teď si můžeš přihnout, chlapče.”

Lewis pohlédl do Wintonových chladných tmavých očí a sáhl po láhvi.

„Vypij ji klidně celou,” řekl Winton velkoryse. „Za dva dny si budeš moct koupit láhví, co hrdlo ráčí. Je to jednoduché, stačí, když má člověk trochu fištrónu.”

A taky musí být podlý ničema, pomyslel si Lewis. Napil se, ale kořalka mu vůbec nechutnala. A náhle si uvědomil, že člověku nepomůže, když se opíjí, aby zapomněl. Mizerná brandy mu už v životě nebude chutnat.

Joe Hardin měl štěstí, že šel pěšky a nejel na koni. Nebyl v té chvíli ani půl míle od cesty a procházel hlubokým údolím Sagehenského potoka, vlévajícího se do Muddy Creeku.

Unaveně se vlekl a pochod ho zahřál natolik, že na něm šaty uschly. Byl zvyklý chodit dlouho, ale namáhavá říční koupel ho připravila o spoustu sil.

Zprvu zaslechl jen tichý šramot. Sotva by si ho povšiml, nebýt náhlého zaržání. V tu ránu sebou hodil za nejbližší houští a všechna únava z něj spadla. Byl jako ostříž.

Na svahu se objevil první Indián a na okamžik se zastavil. Za ním se vynořil druhý. První se obrátil v sedle, pozvedl paži s puškou a ukázal dolů.

Hardinovi se zježily vlasy na hlavě a měl pocit, že se dusí. Indián zřejmě ukazoval na něj. Poté se rozjel po svahu dolů. Hardin sevřel rty a zaskřípěl zuby, protože spatřil další rudochy. Měl dojem, jako by temná stěna mraků vyplivovala ze svého šedého otvoru další a další Indiány. Jako by přijížděli odnikud, jezdec za jezdcem, nekonečný had, který se plazil přímo k němu.

Půda na svahu jen řídce porostlém trávou a keři byla tak vyschlá, že kopyta mustangů vířila oblaka prachu.

Bylo to zvláštní. Hardin si poslední chvilky svého života předsta-

voval úplně jinak. Nyní, tváří v tvář smrti, však myslel jen na to, že má ještě pušku, zdravou ruku a dobré oko.

Ještě šedesát yardů a první Indián dojede na úpatí hory. Pokud bude dodržovat stejný směr, co nevidět dorazí až k němu. Hardin zalícil a zamířil na vůdce celého průvodu. Když však rudoch dojel k předposlednímu křoví, náhle strhl mustanga doleva.

Hardin zatajil dech. Nevěděl, jestli se mu to jen zdá, nebo je to pravda. Indián mírně zabočil a zamířil napříč údolím. Lovec sklonil pušku a pak i hlavu. Dusot kopyt se neustále blížil. Ležel za houštím a neodvažoval se dýchat. Pořád ještě ho mohli zahlédnout. Kdyby se podívali kousek doleva, jistě by si museli všimnout jeho stop.

Joe se zaryl nosem do půdy a zavřel oči. Slyšel pofrkávání mustangů tak jasně, jako by stáli přímo před ním. Kopyta křesala po kamení a vtom jeden Indián zakřičel.

Prach se hnal přímo k němu, ucítil ho na jazyku, když pomalu, pomaloučku zvedal hlavu. Viděl je jako ve snu, v jakési mlze rozeznával obrysy koní i jezdců. Slyšel, jak spolu rudoši rozmlouvají.

Byli to Brulové a mluvili o cestě vedoucí z Casperu do Laramie, o povozech a o svítání.

Cesta! blesklo Hardinovi hlavou, když ho Indiáni míjeli. Tam vzadu u Muddy Creeku je soutěska. Z jedné strany strmá skála a z druhé bystřina.

Když odezněl dusot kopyt, Hardin ztěžka vstal.

Transport, rudoši mluvili o transportu. Chtějí dorazit na místo za svítání. Ale kdy tudy pojede ten transport?

Najednou si uvědomil, že něco zaslechl, když byl naposledy v Cheyenne. Připadlo mu to tehdy bezvýznamné, protože s tím neměl nic společného. Clay Chadwell přece hovořil s Johnem Illingem o nějakém transportu!

Odkud že čeká kolonu vozů, naložených kůžemi? Ze severu, blesklo Hardinovi hlavou a vzápětí se rozběhl údolím. Nemluvil Chadwell o kůžích, které se měly dopravit ze severních plání k řece a odvézt po železnici?

Bože můj, jestli je to pravda, tak je Chadwell u toho transportu! Musím se dostat severněji a varovat každého, kdo pojede po cestě.

Na okamžik si vzpomněl na Bretta Warrena a Kulhavého Jima. Oba na něj určitě čekají, moc zásob už nemají a Jimovi jako obvykle dozajista došel tabák.

Nemám moc času, uvažoval a hnal se, v ruce winchestrovku a na zádech sharpsku, dlouhými skoky na další kopec. Možná budou také v nebezpečí, i když dokážu Varovat karavanu vozů a Brulové budou muset odtáhnout. K Brettovi a Jimovi to není ani sedm mil, ale já musím nejdřív na cestu.

Během se zadýchal a začaly ho bolet nohy. Svaly jako by ho odmítly poslouchat. Indiány neviděl, ale určitě vyslali na nejvyšší bod v okolí bojovníka s ostřížím zrakem. Nejspíš to bude tam u jezírek, kde se tyčí vysoká skála, ani ne půl míle od cesty. Odtud lze za svítání dohlédnout nejméně do poloviny Shirleyské kotliny.

„Bože, pomoz mi, abych to stihl,” vyhrkl Hardin zděšeně a běžel dál, přestože mu docházel dech. Po chvíli se před ním zaleskla hladina Muddy Creeku.

Na východě se už objevil úzký světlý proužek, když se po prsa ve vodě přebrodil přes řeku. Vysupěl po příkrém svahu a nahoře se zhroutil vyčerpáním. Když se vzpamatoval, vydal se na náhorní plošinu.

Šplhal výš a výš a skal přibývalo. Vtom před sebou uviděl strmý sráz, po kterém musel indiánský zvěd vyjet. Obloha začala šednout a bylo už vidět tak na dvě stě yardů.

Hardin neobjevil žádné stopy svědčící o tom, že by tudy někdo jel. Že bych byl tak rychlý? blesklo mu hlavou. Rychlejší než Indián? Nebo ho sem teprve pošlou?

Potácel se ke skalám a bedlivě je pozoroval, pušku v ruce. Co když se tam nahoře někdo ukáže, co když to rudoch přece jen vzal druhou stranou a teď ho má jako na dlani, co potom?

Buď on, nebo já, pomyslel si Hardin. Znovu se klopýtavě vydal dál, obešel skály a zadýchaně se zastavil. Vtom zabloudil pohledem doprava.

Bylo vidět na dobrých pět set yardů a právě v této vzdálenosti zahlédl v šedi nového dne nějaký pohyb. Dva stíny, které se rýsovaly čím dál jasněji.

Mířily k němu nahoru. Ještě tři minuty, než ke mně dojedou, pomyslel si Hardin. Musím se schovat za skalami.

Schoval se za balvanem právě včas. Jeli vedle sebe a mířili rovnou ke srázu. Nezaváhal ani na vteřinu a skryt za skálou šplhal ještě výš. Dusot kopyt byl čím dál zřetelnější. Přikrčil se za skalním výstupkem.

Musím skočit na krk tomu bližšímu, až kolem mě pojedou, blesklo mu hlavou. Uslyšel, jak spolu hovoří, a roztřásla se mu kolena.

Vtom se vynořil ani ne tři metry od skály první kůň. Hardin se mohutně odrazil a snesl se vysokým obloukem ze skály. Spatřil před sebou vyděšený obličej mladého indiánského bojovníka, který se otočil v sedle a zamával puškou v pravé ruce.

Hardin měl dojem, že Indián chce pobídnout koně kopnutím do slabin, ale bylo příliš pozdě. Přistál přímo za Indiánem na hřbetě mustanga, který se pod nenadálou tíhou málem zhroutil. Levačkou se zachytil koňské houně a pravačka svírající pušku vystřelila vpřed.

Indián zakolísal, zaječel a spadl z koně. Hardin rychle poposedl dopředu a popadl levačkou otěže. Navedl mustanga doprava a pobídl ho ze všech sil patami.

Nalevo od sebe spatřil druhého rudocha, který rozzuřeně sáhl po tomahawku zastrčeném za opaskem a s divokým šklebem v obličeji se rozpřáhl.

Hardinovi se povedlo odrazit Indiánův útok puškou. Vzápětí otočil mustanga a rozjel se proti protivníkovi.

Oba koně do sebe vrazili, Indiánův mustang se stočil a Hardin rudochovi vyrazil tomahawk z ruky. Protivníkův kůň zaržál, vzepjal se a vzápětí zmizel Hardinovi z dohledu za okrajem srázu. Indián zděšeně zavřeštěl a zřítil se i s koněm na strmé kamenné pole. Hardinovi se podařilo zarazit mustanga v poslední chvíli.

Když otáčel koně, všiml si, že rudoch, kterého předtím srazil z koně, už stojí na nohou a v ruce má jednorannou armádní spencerovku z občanské války.

Mustang tančil a poskakoval, když Joe zvedl winchestrovku a vypálil. Snad v téže vteřině zahřměla spencerovka a kulka jen o vlásek minula Hardinovu hlavu. Indián upustil pušku a vrávoral pozpátku ke skále. Poulil na Hardina hrůzou rozšířené oči, padl na kolena a přece neodvrátil. pohled od ústí Hardinovy pušky. Zjevně nečekal na nic, než na smrt.

Hardin si přehodil winchestrovku do levé ruky, pobídl koně a sklonil se pro Indiánovu pušku. Posléze přijel k hrůzou znehybnělému rudochovi a mocným rozmachem udeřil jeho puškou o skálu. Hlaveň se ohnula a Indián k němu bázlivě vzhlédl.

„Tak, a teď si klidně střílej na bělochy,” zabručel Hardin a hodil mu rozbitou spencerovku k nohám.,,Jsi stejný blázen jako tví bratři, Brule! Vrať se domů!”

Obrátil koně, dojel k okraji srázu a viděl, že druhý Indián dřepí v suti a prohmatává si zraněnou levou nohu. Jeho mustang se zdivočele sesouval po kamenném poli dolů. „Tak, a teď můžete jít klidně po svých,” řekl spokojeně.

Vyrazil vpřed a dohonil druhého koně na konci doliny. Nyní měl dva koně, třebaže jen indiánské mustangy. Vyjel ze soutěsky, objel horu a zamířil k cestě.

Dojel k ní, když už bylo světlo. Doufal, že nikdo nezaslechl výstřely, ale šeredně se mýlil. Sotva ujel asi půl míle na sever, otočil se a spatřil za sebou oblak zvířeného prachu. Indiáni zareagovali bleskurychle. .

Za Hardinem se po svahu hnaly tmavé tečky. Krátce nato zmizely, protože rudoši zabočili vpravo k hoře.

Kat aby to spral, řekl si v duchu Hardin. Kdyby mi neuplaval, vsadil bych se o svůj klobouk, že ti mizerové po mně jdou. Nemohou vědět, že jsem je slyšel, když se bavili o svých záměrech, ale tak hloupí nejsou, aby mě nechali utéct.

Hardin neujel ani míli, když před sebou v ranním světle spatřil

oblak prachu. Byl to osamělý povoz, který právě vyjížděl po strmém břehu potoka a mířil na planinu.

Jel asi tak jednu a půl míle před Hardinem, kterému se ve vzdálenosti dvou a půl až tří mílí hnala v patách víc než stovka Indiánů.

Hardin se prudce rozjel k vozu, zvedl pušku a třikrát vystřelil do vzduchu. Sotva k povozu dolehla ozvěna výstřelů, oblak prachu se usadil, protože vozka okamžitě zastavil. Musel dobře vidět Hardina mávajícího divoce puškou a zřejmě si uvědomil, že mu signalizuje blížící se nebezpečí.

Když se Hardin přihnal blíž, přečetl si nápis na plachtě vozu. Patřil Patu Garretovi, majiteli největšího obchodu v Cheyenne, který měl na cestě do Casperu další dvě stanice a zásoboval ostatní obchody pomocí povozů.

Bože můj, pomyslel si Hardin zděšeně, to je Pat, a ten od doby, kdy mu zemřela žena, nikdy nevyjíždí bez své jediné dcery. Divil bych se, kdyby Sandra nebyla ve voze.

Zdálo se, že ho i Pat poznal, neboť se otočil a vyklonil co nejvíc z vozu. A vedle něj se vynořila druhá tvář. Sandra byla vysoká, hezká, ani ne dvacetiletá blondýna, a tak nebylo divu, že Clay Chadwell prostál v Garretově obchodě často celé hodiny.

Pane na nebesích, tohle nezvládneme, i když Pat je chlap, který má pro strach uděláno, blesklo Hardinovi hlavou. Musíme se nějak dostat k Jimovi a Warrenovi, je to jen pět mil. Zamával divoce puškou a zařval ze všech sil: „Za mnou jsou rudoši, Pate! Zrychli!”

Garret zapráskal bičem, koně vzrušeně zaržáli a vůz se rozjel plnou rychlostí po planině.

„Táto,” křičela pobledlá Sandra, „co mám dělat?”

„Musíš vypáčit bednu s winchestrovkami a roztrhnout krabici s náboji. Pak nabij všech dvanáct pušek, dcero. Nevím, jestli to bude třeba, ale jistota je jistota. Joe, ty pojď k nám!”

Když byl Hardin na úrovni kozlíku, přeskočil na povoz a uvázal k němu oba mustangy. Vzápětí zachrčel: „Půjdou po nás pěkně tvrdě, Pate. Zle jsem totiž zřídil jejich dva bojovníky.”

, Je jich hodně?”

Hardin se otočil na Sandru, zaváhal a pak řekl: „Tak dva tucty, víc ne.” Oba muži na sebe pohlédli a Patovi bylo jasné, že Joe lže. Pokývl hlavou a Hardin skoro neslyšně ucedil: „Je jich stovka, možná víc.”

Garret zprvu strnul, rychle se však vzpamatoval a ukázal na oba mustangy. „Můžeme na ně přesednout a…”

„Ne,” vyhrkl Hardin. „Vím, že Sandra neumí jezdit na koni, a jeden z nás by si ji musel vzít k sobě. Určitě by nás dohonili. Máme však nepatrnou šanci se zachránit. Kulhavý Jim a Brett Warren na mě čekají u Muddy Creeku. Přišel jsem o vůz s proviantem, Pate, ale to oni nevědí a nepotáhnou dál, dokud se neobjevím. Jsou ani ne pět mil odsud. I kdyby tam nebyli, to místo je pro obranu jako stvořené. Brulové chtějí přepadnout transport. Pokud se nepletu, mělo by ho doprovázet třicet chlapů, a navíc i Clay. Když uslyší střelbu, přijdou nám na pomoc. Proti sharpskám nebudou mít rudoši nejmenší šanci a odtáhnou.”

„Dobrá,” zachraptěl Garret, „jedeme tam. Ať tak či tak, máme jen malou šanci, ale máme ji. Vlez si dozadu a pomoz holce nabíjet pušky, Joe. Prodáme svou kůži hodně draho!”

Po chvíli Hardin odhrnul zadní plachtu a vykoukl ven. S hrůzou zjistil, že Indiáni jim odřízli cestu a jsou mnohem blíž, než si myslel. Začínala štvanice, jejíž výsledek by nedokázal nikdo předpovědět.

Hardin zahradil tělem výhled dozadu, a pak plachtu opět spustil. „Jen klidně nabíjejte, Sandro. Nic se nejí tak horké, jak se uvaří,” chlácholil ji.

Sáhl po první pušce a nabral si z krabice náboje. Všechny jeho naděje se soustředily na Kulhavého Jima a Bretta Warrena. Jestli k nim dojedou včas, budou mít alespoň malou šanci Indiány zadržet. Warren a Jim jsou výteční střelci a dokážou si držet nepřítele od těla.

Vzal si jednu winchestrovku a přešel dopředu ke Garretovi. „Pate, hned za tím ohybem se dej doleva. Nebo mě raději pusť k opratím, znám tu každý kámen. A jdi nabíjet!” Naklonil se ke Garrétovi a tiše dodal: „A postarej se, aby se tvá dcera nedívala dozadu. Umřela by hrůzou.”

Garret si bez váhání přelezl dozadu.

Hardin chladnokrevně uvažoval, zda budou mít alespoň deset minut času, aby naplnili bedny pískem a překotili vůz, aby se mohli krýt.

Oblak prachu se přibližoval. Hardin nešetřil koně a po chvíli zahlédl vpravo třpytivou hladinu Muddy Creeku. Ještě tak dvě míle, pomyslel si. Snad ti dva neodjeli.

Vydechl si úlevou, když nad kopcem spatřil tenký proužek kouře. Ani ne po deseti minutách dorazili k meandru řeky a Joe navedl zpocené koně na pahorek.

Na něm spatřil divoce mávajícího Jima a zakřičel z plna hrdla: „Jime, Brette, máme v patách rudochy!”

Všiml si, jak se Kulhavec zděšeně otočil, něco křikl a rozběhl se vstříc vozu. Ať se ale rozhlížel jak chtěl, nikde neviděl koně ani hromady kůží, a nechápavě se zahleděl na Warrena, ležícího pod houní.

Mrtvolně bledý Brett namáhavě odhrnul přikrývku a posadil se. Hardin si všiml, že má převázané rameno. Sotva zastavil povoz, Jim už na něj křičel: „Přepadli nás krátce po setmění, Joe! Tři mizerové nám vzali koně a všechny kůže. A pušky taky!”

Warren seděl na zemi, a zatímco Hardin zhrozeně pozoroval prázdné tábořiště, pracně ze sebe vysoukal: „Jeden z nich mě střelil do ramene, Joe. Podej mi pušku, tu snad ještě v ruce udržím!”

„Kde máš vůz, Joe?” vyhrkl Jim ohromeně. „Hej, Pate, kde je náš vůz…?”

„I mě přepadli,” ucedil Hardin zahořkle. „Čtyři jezdci s tuctem koní. Nejspíš to byli jedni a ti samí lumpové. Rychle, převrátíme vůz, a ty přitáhni káru, Jime!”

Kulhavý Jim se otočil, ztuhl a kousl se do rtu, když spatřil obrovské množství mustangů, víncích prach. „Bože můj,” hlesl. „Když má člověk smůlu, tak pořádnou…”

Garret mezitím vypráhl koně, uvázal jim postraňky za korbu, po-

bídl je a vůz se převrátil na bok. Jim mezitím dovlekl káru a Brett se s několika puškami odplazil za povoz.

Sandra, Pat a Joe v mžiku naplnili bedny pískem a Jim přikulil vedle káry dva sudy se slanečky. Na káru navěsil mokré bizoní kůže a ostatní naházel do korby. Joe mezitím navršil bedny s pískem na sebe.

„Poznal jsi někoho z těch chlapů, Jime?” zeptal se po chvíli váhavě.

„Ne, ještě jsem se ani neprohrál, když se na mě vrhli. Museli být určitě čtyři. A kde dostali tebe?”

„U brodu. Vůz mi uplaval a koně si vzali, takže jsem musel jít po svých. Ani já nevím, kdo to byl.”

„Lumpové!” zasyčel Jim.

Zatímco se horlivě oháněli lopatami, vypověděl Hardin Jimovi, co všechno se sběhlo. Warren ležel za vozem a pečlivě prohlížel jednu pušku po druhé, když vtom zaklel a zachrčel: „Jestli nás rudoši nedostanou a budu moct zase jezdit, přísahám, že si ty ničemy najdu.”

Indiáni se blížili neztenčenou rychlostí po druhém návrší. V té chvíli Sandra vyhlédla zpoza vozu a zbledla hrůzou, když viděla, že se na ně žene dobře přes sto Indiánů. Na okamžik se zapotácela, pak se otočila a nabírala písek dál.

„Zadržíme je,” zasípal Pat. „Po cestě jede transport, děvče. Když vydržíme dost dlouho, přijedou nám na pomoc. Jen se neboj, dítě, šanci máme. Zalehni tamhle u těch beden!”

„Já můžu taky střílet, táto,” namítla Sandra.

„Budeš nabíjet pušky, když už chceš něco dělat.”

Hardin mezitím dívce udělal z víka bedny a sudu úkryt a vyhrkl: „Sem, Sandro! Za chvíli tu budou. Už nás začínají obkličovat. Nejsou takoví blázni, aby nás napadli přímo.”

Brulové dojeli na vzdálenost asi dvou set yardů, rozdělili se a jedna skupina vyrazila s jekotem na východ, druhá na západ.

Jim odhodil lopatu a sáhl po pušce. Všichni věděli, kde je jejich místo, a vyhlíželi bedlivě rudochy. Joe si všiml obrovitého svalna-

tého Indiána, který udílel rozkazy, a položil si sharpsku přes postranici káry.

Krátce zamířil a vypálil. Ještě než se údolím rozlehl hřmotný výstřel, Indián spadl z koně. Kulka však nezasáhla jeho, nýbrž koně. Řada bojovníků rozzuřeně zařvala. Jejich náčelník byl vmžiku na nohou, rozběhl se k dalšímu mustangovi a vyšvihl se na něj.

Poté zalícil a vystřelil. Kulka prolétla plachtou a odsvištěla dál. Hardin odhodil sharpsku a sáhl po winchestrovce. Přimhouřil oči a pozoroval, jak rudoši náhle strhli koně a s divokým ječením se rozjeli přímo k povozu. Kryli se buď za koňskými šíjemi, nebo viseli na bocích.

Údolím se nesl řev, dunění kopyt a burácení pušek. Polovina Indiánů měla pušky a blížila se cvalem k jejich pevnůstce.

„Ještě nestřílejte,” křikl Jim, který už nejednou čelil indiánskému útoku. „Nechtě je přijet blíž a vypalte, až řeknu teď!”

Za několik vteřin vykřikl a vypálil. Kůň, na kterého mířil, klesl k zemi. Znovu natáhl závěr. Vedle něj práskaly pušky ostatních.

Také Joe vypálil na obrovitého Indiána, ale podruhé minul. Byl ohlušen rachotem výstřelů a pronikavým jekotem útočících rudochů. Blížili se k nim závratnou rychlostí. Konečně se mu povedlo zasáhnout mustanga, na němž se hnal indiánský náčelník. Je jich moc, uvažoval zděšeně. Nezadržíme je, nedokážeme to!

Clay Chadwell by nikdy nepřipustil, aby jeho vozy vyrazily na cestu bez zvěda. Kdykoli sám doprovázel transport, objížděl karavanu širokým obloukem a pátral po stopách.

Tu noc, kdy do svítání zbývaly ještě tři hodiny, jel ve svém odraném kabátci z bizoní kůže daleko před kolonou podhůřím Laramie. Konečně našel napajedlo a zastavil.

Chvíli strnule hleděl na cestu ke zdroji, u něhož lovci, horalé, ale také Indiáni napájeli koně. Voda byla zkalená, netřpytila se ve tmě a v písku byly vidět stopy kopyt. Někdo tu určitě byl, a není to ani

půlhodina, uvažoval Chadwell. Sesedl a šel si stopy prohlédnout blíž.

Bylo mu jasné, že tu byla spousta Indiánů. Co chtějí udělat? zeptal se v duchu. Žijí přece v rezervaci a po nocích se potulují, jen když mají za lubem něco nekalého.

Chadwell se opět vyšvihl do sedla a vydal se po stopě. Netrvalo dlouho a zjistil, že Indiáni jedou souběžně s cestou, po níž se kolébá kolona vozů. Drží se však stranou, aby je nikdo neviděl ani neslyšel.

Po hodině jízdy se Chadwell zastavil, když zjistil, že rudoši směřují přímo k Muddy Creeku. Měl bych se je pokusit předjet, nemůžou mít ani dvacetiminutový náskok, uvažoval. Budou tak někde u Sand Creeku.

Strhl koně doleva a pobídl ho. Jeho vozy byly o něco západněji a v té chvíli nejspíš vjížděly do Shirleyské kotliny. Za pět hodin, asi dvě hodiny po východu slunce, dorazí k Muddy Creeku.

Chadwell pobídl koně do cvalu. Indiáni, na jejichž stopu narazil, nebudou tak rychlí, měl by je předjet asi za hodinu. Po hodině zamířil na západ a jel mnohem opatrněji. Na každém pahorku se zastavil a několik minut hleděl do údolí. Za chvíli se přiblíží na dvě míle k místu, kde se cesta z Casperu do Laramie náhle stáčí.

Vyjel na další návrší a napravo zahlédl, jak se údolím táhne dlouhý had jezdců. Rychle strhl koně zpátky, sesedl a připlazil se trávou až k okraji.

Náhle si uvědomil, kde Indiáni nejspíš zastaví. Znal tu každý pahorek a věděl, že nejlepší místo pro přepad ze zálohy je úsek, v němž vede cesta mezi příkrým skalním srázem a řekou.

Rychle se odplížil zpátky, vyšvihl se do sedla a pobídl koně do cvalu. Vozy nejsou od pasti ani dvanáct mil. Nebyl si sice jist, zda si Indiáni přece jen nevyberou k útoku jiné místo, zato přesně věděl, že musí co nejdříve varovat své lidi, aby se připravili na nejhorší.

Poháněl koně k nejvyššímu výkonu a vtom si vzpomněl na lovce, kteří pracují někde v okolí a jsou ohroženi stejně jako jeho karava-

na. Neznal však ani jedno z tábořišť. Krátce před východem slunce projížděl podél řetězce skal uprostřed Shirleyské kotliny. Obloha už šedla a začínal den.

Vtom zaslechl, jak někde asi pět mil za ním práskly dva výstřely. Na okamžik zarazil koně a naslouchal. Střelba se už neozvala. Objevily se ranní červánky a Chadwell hnal koně na sever k cestě. Náhle se purpurovým ránem rozlehly tři výstřely.

Indiáni, pomyslel si Chadwell ustaraně. Narazili snad na lovce bizonů? Další rána se však neozvala a nikde se nic nepohnulo.

Chadwell uháněl dál a další palbu už za sebou neslyšel. Za půl hodiny se před ním vynořil průvod povozů.

Vpředu jel Jim O’Reid a na boku hubený Hal Casker. Oba vyrazili Chadwellovi v ústrety, když ho spatřili. Dlouhá kolona vozů ze severních oblastí, naložená kůžemi, se pomalu kolébala vpřed.

Ir a Casker zarazili koně, když viděli, jak se k nim Chadwell žene, a s údivem pozorovali jeho zchváceného, zaprášeného koně. Jindy klidný Casker se zachmuřil, letmo pohlédl na Ira a suše řekl: „Něco se stalo. Clay by jinak takhle koně neštval. Hele, asi tak hodinu a půl před námi jede Garret. Co když Clay… Hej, Clayi, co se děje?”

Chadwell prudce přitáhl koni uzdu, pohlédl na plachty dvaceti vozů planoucí v rudém slunci, a vyštěkl: „Indiáni, je jich určitě stovka. Číhají na nás asi o deset mil dál. Vy jste neslyšeli střelbu?”

„Ne,” řekl vyjeveně Ir. „Se stovkou rudochů se vypořádáme, ale je tu jeden háček. Těsně před Batesovým hotelem jsme narazili na pár našich, co tu v okolí loví. Tábořili minulou noc s Patem Garretem. Může mít před námi tak dvě hodiny náskok. Zbytek si můžeš domyslet…”

Clay zavřel na okamžik oči, zaskřípal zuby a něco zavrčel. Všem bylo jasné, že Pat padl do indiánské léčky.

Chadwell znovu otevřel oči. Pohlédl na těžké nákladní vozy a na lovce, kteří uvázali koně k povozům a část z nich ještě vyspávala na hromadách kůží. Na každém voze byli dva dobře vyzbrojení muži a měli po ruce odpočaté koně.

Vozy mezitím zastavily a Chadwell svým zvědavě vyhlížejícím lidem přikázal: „Vezměte si zbraně a skočte na koně. Vozy necháme stát tady a pojedeme okamžitě na jih. Všichni muži na koně! Před námi je Garret a já jsem slyšel střelbu a viděl víc než stovku Indiánů. Pokusíme se ho vytáhnout z bryndy. Na koně!”

Viděl, jak muži seskakují z vozů, sedlají koně a kontrolují si pušky. Ani ne za pět minut už byli všichni v sedlech. Většina z nich měla dvě zbraně, dlouhou těžkou ručnici na bizony a winchestrovku. Chadwell strhl koně a pozvedl pravici. Oddíl se dal do pohybu. Více než čtyřicet lovců a vozků se vydalo na jih.

Před nimi se táhly stopy jediného povozu. Všichni věděli, že před nimi jede Garret, ale skoro ani jeden z nich nevěřil, že je ještě naživu.

„Jestli rudoši zabili to děvče,” řekl Casker ponuře Jimu O’Reidovi, „tak něco zažijí, to ti slibuju.” Poté pohlédl na Chadwella, který se hnal asi sto yardů před nimi.

Neohlížel se, protože věděl, že ho ostatní budou slepě následovat. Nalevo ležela skalní bariéra Shirleyské kotliny, před nimi tekl na západ Muddy Creek. Mířili přímo k řece.

Když Chadwell projížděl severním přítokem Muddy Creeku, zahřměla odkudsi těžká puška. Clay strhl koně stranou a ostatní měli co dělat, aby uklidnili vzpínající se zvířata.

Vtom zaslechli zprava pronikavý jekot Indiánů a někde práskla winchestrovka. Rudoši od nich nemohli být dál než sedm set yardů.

Chadwell vyrazil vpřed a zamával puškou nad hlavou. Jeho muži ho okamžitě následovali. Ránem se začala rozléhat pravidelná palba z pušek.

Cesta je ale vlevo od nás, pomyslel si zmateně Chadwell. Jeli jsme přece zkratkou, abychom je odřízli. Jak se Indiáni dostali sem? Podařilo se snad Patovi utéct a brání se někde u Muddy Creeku?

„Clayi, Joe Hardin a jeho dva parťáci musí mít tady někde tábor,” zavolal na Chadwella Casker, který se náhle objevil vedle něj.

Pod nimi řeka obtékala pahorek, od kterého zběsile uháněl půltu-

cet koní bez jezdců. Další tri čtyři mustangové se váleli v prachu. Nějaký rudoch zaječel, když je spatřil přijíždět, a máchal rukama jako blázen.

Náhle se nahoře u převráceného vozu cosi zablýsklo a vysoký, šlachovitý Indián klopýtl, klesl na kolena, a nakonec padl obličejem k zemi a zůstal nehybně ležet.

Znovu se ozval děsivý jekot a řada rudochů dotírajících na povoz jako by zakolísala. Bojovníci se ohlédli, pak strhli koně a prchali v divokém zmatku pryč. Dva rudoši se přihnali k Indiánovi, ležícímu na zemi, a nehledíce na kulky, které po nich pálili Chadwellovi útočící muži, se shýbli a v cvalu ho sebrali. Obr chvíli bezvládně visel mezi oběma mustangy, ti dva ho konečně zvedli a uháněli pryč.

Joe Hardin se pomalu napřímil. Pohlédl na Warrena, který upustil pušku a zhroutil se. Pat Garret se držel za rameno, opíral se o vůz a s bolestí zkřiveným obličejem se díval na crčící krev.

Kulhavý Jim se rozchechtal a ukázal na záda, z nichž mu trčel šíp.

„Nehýbej se, Kulhavče,” zvolal Joe zděšeně.

Kulhavý Jim se smál dál. Šíp totiž pronikl kabátem pod lopatkou, ale škrábl ho jen lehce.

„Táto - táto!” volala vystrašeně Sandra.

„To nic není,” vyhrkl Garret. „Mám díru až nahoře u ramene. Asi jsem se moc nadzvedl nad vůz.”

V té chvíli k nim dorazil Clay a klidně, aniž dal najevo, jak ho těší, že je dívka v pořádku, zvolal: „Zdravím vás! Měli jste štěstí, starouši. Ukaž, já se ti podívám na to rameno. No, není to tak zlé, jak to vypadá.

Hale, Jime, jeďte za těmi rudochy a postarejte se, aby se neobrátili a nejeli k vozům. Myslím, že budou hodně dlouho proklínat Shirleyskou kotlinu. My zatím narovnáme Patův vůz a dovezeme ho ke koloně.”

„Jen pomalu,” hlesl Hardin. „Myslím, že jsem dostal toho jejich náčelníka. Podruhé už nezaútočí.”

„Joe, kde máš vůz?” vyhrkl Chadwell.

Zatímco se Casker, Ir a další muži vydali pronásledovat rudochy, Hardin Chadwellovi vylíčil, co se mu přihodilo. Clay mu beze slova naslouchal a mračil se čím dál víc. „A poznal jsi někoho z nich?” zeptal se nakonec.

„Ne,” řekl místo Hardina Kulhavý Jim. „Clayi, jak dlouho se chceš ještě dívat, jak tu ti ničemové kradou a vraždí? Mám dojem, že nejen kradou kůže, ale taky prodávají pušky rudochům. Proč by nám jinak brali zbraně? Armáda ti tenhle případ stejně svěří, protože jsi v ní kdysi sloužil. Tak co s tím uděláš?”

Chadwell si všiml Sandřina zděšeného pohledu. Věděla, že při úkolu, kterým ho armáda přede dvěma lety pověřila, málem přišel o život. Několik Indiánů tehdy uteklo z rezervace, unesli dvě bělošky a zmizeli. Chadwell po několikatýdenním pátrání obě ženy objevil, dovedl k Indiánům vojenský oddíl, ale v boji utrpěl těžké zranění.

„Kterým směrem ti lotři odjeli?” zeptal se.

„Nemusíš hledat tady, začni u řeky,” odpověděl Hardin. „Museli být čtyři a měli s sebou několik soumarů.”

Chadwell přikývl. Mají nejméně osmihodinový náskok, napadlo ho. „Joe,” vyštěkl. „Vraťte se s druhou skupinou do Cheyenne, a pokud tam nebudu dřív než vy, vyřiďte Johnu Illingovi, aby vám dal nový povoz. Nechtě mi u něj vzkaz, kde vás najdu. A teď nejdřív narovnáme ten vůz.”

Za tři minuty stál vůz opět na kolech. Odnesli do něj Warrena a Chadwell Patovi ovázal zranění.

Garret se na něj podíval a pak zatrpkle řekl: „Vypadáš navenek klidně, hochu, ale obávám se, že uvnitř pěkně zuříš. Víš, že je možná nebezpečnější honit ty zatracené zloděje kůží, než Indiány? Rozmysli si to, než vyrazíš. Nemáš to zapotřebí. Víš, co tím myslím, Clayi. Peněz mám dost, ale nemám syna…”

„Pate,” řekl vážně Chadwell. „Byl jsem u vojska dost dlouho na to, abych věděl, jaké to je, když rudoši mají dost zbraní, aby mohli napadat armádní hlídky. A přepady se v poslední době množí.

Tomu se nedá nečinně přihlížet. Vím přesně, co máš na mysli, ale

každý chlap má své povinnosti. A tohle je věc, kterou nevyřídí jízdní oddíl, nýbrž jeden jediný člověk. Připadal bych si ale jako ničema, kdybych to neudělal a měl na svědomí smrt dalších lidí.”

„Jenže život máš jen jeden. Víš, co řekla moje holka, když se na nás hnali Indiáni? Clay nás z toho dostane.”

„No jo,” řekl Chadwell rozpačitě. „Sandra je ale o patnáct let mladší než já a kromě toho ví, že už jsem byl ženatý. Ještě jsem se s ní neodvážil o tom otevřeně promluvit. Mám ji moc rád, ale chlap má prostě svoje povinnosti. - Opravdu to řekla?”

„Jo. Uvědom si, že tvoje žena je šest let po smrti, hochu. Jsem si jist, že tě moje dcera miluje. Bude se hrozně bát, když se za nimi vydáš.”

„Nemůžeme myslet pořád jenom na sebe, Pate. Ti, co vás přepadli, byli Brulové, a vedl je nejspíš Wa-Tanka. Bude těžké jim to dokázat, ale pokusím se o to. Žena se musí naučit čekat.”

„Neřekl jsi tohle už jednou?”

Garret viděl, jak Chadwell ztuhl a zachvělo se mu chřípí. Bylo známo, že nechal svou ženu v Denveru, protože ji nechtěl brát do nebezpečné indiánské země, do níž byl jako důstojník odvelen. Jenže ona se za ním vydala bez jeho vědomí a po cestě ji zabili Indiáni. Nikdo se nedivil, že Chadwell rudochy nenáviděl. Nikdy se však nenechal unést svou záští, na to byl příliš spravedlivý.

„Jo,” hlesl Chadwell a pohlédl k zemi. „Už jednou jsem to řekl, nicméně trvám na to, že muž rozhoduje a žena ho musí poslouchat. Možná bys to měl Sandře vštípit.”

„Proboha, vždyť už nejsi u armády!”

„Tak napůl v ní budu pořád, Pate. Dobrá, dám si pozor. Stačí ti to? Zeptej se ve Fort Laramie, nebo pošli do Fort Steele, ať zjistí, o jaké Indiány šlo. Pak se mi snad podaří vypátrat, kde ukrývají zbraně. Vyřiď majoru Winderovi, ať se porozhlédne kolem Crooks Capu, on už bude vědět, co tím myslím. Možná je rudoši schovávají právě tam.”

Chadwell vstal, pomohl Garretovi do vozu a všiml si, jak si ho pobledlá Sandra ustaraně prohlíží.

„Musí to být, Clayi?” řekla tiše. „Ti ničemové se nezastaví ani před vraždou.”

„Nevím, co bych udělal, kdyby se vám něco stalo. Stejně je ale musím dostat. Zatím se mějte!”

„Dávej na sebe pozor!” zachraptěl Garret z vozu.

„Jo, budu,” hlesl Chadwell. Poté seskočil z kola a obrátil se na Hardina. „Joe, dovez je v pořádku a dohlédni na to děvče, ano? Potom se vám ozvu. Nevšiml sis, jestli ti ničemové jeli na východ?”

„Myslím že jo, ale neviděl jsem je. Nechceš, abychom ti pomohli, Clayi? Víc očí víc vidí.”

„A víc stop je vidět lip než jedna, Joe.”

Kulhavý Jim vytáhl z kapsy kožený indiánský váček a řekl: „Vezmi si to s sebou, Clayi.”

„Co je to, Kulhavče?”

„Dal mi to jednou jeden medicinman a zatím mě to ochránilo, i když na podobné pitomosti nevěřím.”

Chadwell si pověsil váček kolem krku a ušklíbl se. „Doufám, že tvou medicínu nebudu potřebovat. A ty si nech zdát o údolí plném bizonů, starouši.”

„Jednou ho najdu, uvidíš,” řekl vážně Kulhavec. „A pak budu mít vystaráno.”

Chadwell se vyšvihl do sedla, a aniž by pohlédl na Sandru, pobídl koně.

„On se už nevrátí,” hlesla dívka, když odjel.

„Myslím si, že je moc chytrý a zkušený na to, aby jim vletěl do pasti,” řekl Garret. „Co myslíš, Brette?”

Do soumraku nezbývala ani půlhodina. Slunce klesalo za hory a Clay Chadwell před sebou spatřil brod přes Laramii.

Clay si byl naprosto jist, že se nemýlil. Čtyři jezdci s osmi soumary dojeli ze severozápadu až k jezeru Pazeka, ale tam jejich stopu ztratil. Zmizeli mu někde u slaných jezer, kde byla tak tvrdá

půda, že nebyly vidět otisky kopyt. Když však Chadwell dojel k brodu přes Rock Creek, zjistil, jak se věci doopravdy mají.

Clay se pochmurně usmál, ukroutil si cigaretu, sesedl z koně a v klidu uvažoval o tom, co viděl, když dorazil k brodu přes Rock Creek.

Mezi mnoha kolejemi, které vyjezdily nákladní vozy lovců u brodu, byla jedna, u níž ho zarazila určitá maličkost. Ani ne půl míle před brodem objevil místo, kde někdo tábořil. Musel dvakrát rozdělat oheň, neboť v ohništi byly dvě vrstvy popela. Teprve potom sjel neznámý s vozem až k vodě. Možná chtěl napojit koně. Proč by to ale dělal, když tábořil kousek od řeky a mohl jim vodu donést? Proč by vjížděl s vozem až do koryta?

Stopy vozu se táhly až k brodu a místo aby pokračovaly na severovýchod, vracely se zpátky do Laramie. Byly tak dvě a půl hodiny staré a měly jednu nepatrnou zvláštnost, které si Chadwell všiml až poté, kdy sledoval, kudy vůz vyjel z vody na pevný břeh a pokračoval v cestě.

Z obruče zadního kola zřejmě kdysi vypadl nýt, nebo tam nebyl odjakživa. A tato dírka způsobila, že se ve stopě pravidelně objevovaly nepatrné vyvýšeninky.

Chadwell už dobré dvě hodiny uvažoval, kdo je takový podivín, že jede podél řeky, chvíli u ní odpočívá, a pak se zase vrací zpátky. Jakou měla kolej původně hloubku, to ve spleti jiných stop nezjistil, protože byla rozježděná, nicméně mu bylo jasné, že vůz byl plně naložen, když z brodu vyjížděl.

To je zvláštní, co? zeptal se v duchu a poklekl vedle koleje ve vlhké hlíně. Někdo čeká s naloženým vozem poblíž brodu, ale v takové vzdálenosti, aby ho nikdo od řeky neviděl. Čeká dlouho, a pak se obrátí. Proč zajížděl s naloženým vozem až do proudu, když se pak stejně vrátil?

Jasně, ten chlap musel čekat uprostřed řeky. A zloději kůží přijeli korytem a přeložili kůže na vůz. Tak nějak to určitě bylo. Ale kdo by o tom nepřemýšlel dostatečně dlouho, nikdy by na tenhle trik nepřišel.

Chadwell znovu nasedl na koně a přebrodil se na druhý břeh. Samozřejmě, stopa vedla očekávaným směrem.

O něco později už měl brod za sebou a nořil se do počínajícího soumraku.

Měl pocit, že přišel na způsob, jakým zloději kůží pracují. Ukradnou kůže, dopraví je na koních korytem řeky na místo, kde na ně čeká povoz, a přeloží je. Poté zmizí beze stopy někde v horách.

Někde však musejí nechávat přebývající koně. Když se někde objeví dva jezdci se dvěma soumary, nikomu to nepřipadne neobvyklé. Po kraji jezdí spousta mužů se soumary, které si lze vypůjčit v jakékoli nájemné stáji. Ať je tedy dají kamkoli, nelze je už najít. Vsadil bych se, řekl si v duchu Clay, že ti mizerové jeli úplně jinam. Možná už jsou dávno na cestě do Cheyenne, nebo zmizeli někde v horách. Stačí jim, když se budou vydávat za lovce bizonů, a není šance je vypátrat. Dostat se jim na kobylku se dá jen přes ten povoz. Znamená to zjistit, komu patří, pro koho jezdí a jak často dováží kůže do Cheyenne. Možná dokonce ten, kdo kůže kupuje, nemá ani ponětí, odkud pocházejí.

Musím toho chlapa dostat, až bude s vozem na cestě, pomyslel si Chadwell. Přitlačit ho ke zdi dřív, než dojede do Cheyenne a bude u svých přátel, protože to by pak v životě nezazpíval.

Svého koně už tolik neštval, zpomalil. Věděl, že si může v Laramie u Wells Farga najmout jiného.

Po dobré hodině před sebou spatřil město. Zabočil velkým obloukem doprava a dojel na dvůr Wells Farga.

Bill Saunders, který stanici vedl, vyšel právě ven a udiveně na Chadwella pohlédl. Třebaže Clay pracoval pro konkurenci, znali se celá léta a byli přátelé.

„Helou, Bille,” řekl Clay. „Mám dojem, že je veřejné tajemství, že vaše firma má nejlepší koně v kraji. Mohl bys mi jednoho půjčit?”

„Samozřejmě, Clayi, ale říkali mi, že jsi v Casperu. Co děláš tady? Něco se stalo?”

„Nic zvláštního. Přijel jsem oznámit větší zásilku kůží, ale jsem tu i soukromě. Mé lidi zase někdo přepadl.”

„A co se stalo?” zeptal se ohromeně Saunders.

„Jednoho muže zranili a ukradli tak tři sta kůží. Byli čtyři. Bille, nevídáš tu někdy chlapy se soumary?”

„To jo, občas, ale dneska jsem nikoho neviděl. Jsou to lovci bizonů, kteří pracují sólo.”

„Znáš nějaké?”

„Hele, Clayi, kdybych ti řekl pár jmen, mohl bych mít potíže. Znáš naše pravidla… No dobře, ale ne abys řekl, že to víš ode mě. Co takhle Vousáč Bart?”

„Vousáč Bart? Potkal jsem ho dvakrát v Cheyenne. Je to násilník, nikdo neví, co udělá, Bille.”

„Odpoledne přijel do města, od východu, ještě s jedním chlápkem, kterého neznám.”

„Měli s sebou soumary?”

„Jo, ale ne ty, které hledáš. Měli dvě bedny a jeli k Millerovi.”

„Do nájemné stáje? A potom odjeli?”

„Možná jsou ještě tady. Ale dej si na Bárta pozor.”

„Nevíš, pro koho dělá?”

„Nemám tušení, možná to ví Miller.” Saunders převzal Chadwellova koně a dal mu na cestu lucernu. „Ať už hledáš kohokoli, Clayi, tady ho sotva najdeš. Nebude takový blázen, aby sem jezdil s označkovanými kůžemi.”

„Nejsou ocejchované, protože mí lidé to dělají, až když je nakládají na vůz. Myslím si ale, že ti bídáci jen dělají špinavou práci pro někoho jiného. Za chvíli jsem zpátky.”

Chadwell přešel s lucernou přes ulici a před saloonem narazil na první vozy. Když nahlédl oknem do lokálu, spatřil tam více než dva tucty lovců. Bart mezi nimi nebyl.

Když slyšel, že se někdo blíží, přeběhl ulici a schoval se zajeden ze šesti vozů, do nichž byli zapraženi koně s pytli ovsa, uvázanými k tlamám. Na jednom z nich seděl vozka, který zvědavě zvedl hlavu, když viděl, jak si Chadwell svítí na zadní kolo.

„Hej, to jsi ty, Chadwelle? Copak tu hledáš?”

„Ale, něco jsem ztratil,” odpověděl Clay ledabyle a shýbl se, jako by něco hledal na zemi, ve skutečnosti si však prohlížel obruč. „Tady někde mi to upadlo.”

„Třeba to koně zašlapali do bláta,” mínil muž.

„To doufám ne, protože to jsou moje hodinky.”

Chadwell přešel k druhému povozu a prohlédl si zadní kolo. Žádný nýt nechyběl. Když kontroloval kolo pátého vozu, konečně si všiml otvoru v obruči. Clay odložil lucernu, z náprsní kapsy vytáhl tabatěrku a z té vylovil žmolek uschlého jílu, který našel u Rock Creeku. Hodil se přesně do otvoru.

Našel vůz, který hledal. Musí v něm být více než tři sta kůží. Komu ale patří? ptal se v duchu, když se vracel dopředu. Předtím však ještě naoko obhlédl poslední vůz.

„Tak co? Našels, příteli?” zeptal se ho vozka.

„Ne, ksakru,” řekl dopáleně Clay. „Měl jsem je po tátovi. Nejspíš mi vypadly, když jsem vystupoval. Našinec leze pod vozy, umaže se a málem ho pokope kůň. Chlápek, který jezdí s tím pátým vozem v řadě, by si měl najít krotší zvířata. Nepatří Masonovi?”

„Kdepak, to je Coulbertův,” řekl vozka, když se podíval přes plachtu dozadu. „Přijel před půlhodinou. Znáš přece Coulberta, ne?”

„Moc ne, ale stejně mu řeknu, aby si obstaral jiné koně, až se s ním potkám, to si piš. Sotva jsem se nahnul pod oj, jeden z těch ďáblů sebou škubl, a tak tak jsem stačil uskočit. Praštil jsem se přitom o kolo. Moje ruka, krucinál.”

Clay si masíroval paži, ale dál se nevyptával, aby vozka něco nezvětřil. Zamířil rovnou k nájemné stáji Wells Farga. Bylo mu jasné, že se Coulbert v Laramii určitě zastavil, aby se pořádně najedl. A protože vozkové obvykle k jídlu vypijí láhev brandy, potrvá to určitě víc než hodinu. Coulbert mu neujede. Nejdřív se poptá na Bárta.

„Tak co? Posvítil sis dobře?” zeptal se Saunders Chadwella, když vešel do stáje.

„Mám dojem, že jo. Někdy stačí posvítit, a kdo se umí dívat, ten vidí,” řekl Clay suše, zavěsil lucernu na hák a odešel.

Za několik minut dorazil k Millerově nájemné stáji a u brány se vyčkávavě zarazil. Slyšel, jak na dvoře spolu mluví dva muži. Vtom vyšel ven jeden z nich, ale Claye neviděl, protože se schoval za stodolu.

Muž odkráčel do saloonu a ani se neotočil. Ve dvoře kdosi zabručel, pak bouchla stájová vrata a někdo je zavřel na závoru. Chadwell prošel bránou a viděl, že ve stáji se svítí, protože zpod vrat pronikal tenký paprsek.

Pomalu se rozhlédl, pak zamířil k vratům, nadzdvihl závoru a otevřel je. Miller, který právě nabíral do vědra krmení z bedny, k němu obrátil hlavu. V jeho hubeném vrásčitém obličeji lemovaném vousem se objevil letmý úšklebek.

„To jsi ty, Chadwelle?” řekl Miller ohromeně a odložil vědro. „Zvláštní, právě jsem na tebe myslel, a ty se tu zjevíš jako duch.”

„A pročpak sis na mě vzpomněl, Hanku?” divil se Clay.

„To ti hned vysvětlím,” odpověděl věčně nabručený a trochu podivínský Miller. „Jsem už starý a bolí mě v kříži, a tak jsem si vzpomněl na Johna Illinga. Jednou se mě ptal, jestli bych mu neprodal tuhle stáj.”

„Ale přede dvěma lety ti ještě obchod šel dobře, Hanku, ne?”

„To jo, ale už to není, co bývalo. A tak mě napadlo, že bych měl podnik přece jenom prodat Johnovi. Přitom jsem si vzpomněl i na tebe - vždyť jste s Johnem něco jako dvojčata, ne?”

„No až tak podobní si snad nejsme. Takže obchody jdou špatně, Hanku?”

„Hrozně mizerně, od té doby, co jsou tu tamti,” řekl Miller a ukázal palcem směrem ke stáji Wells Farga. „Ale tys určitě přišel kvůli něčemu jinému, co?”

„Máš pravdu, Hanku. Asi tak před třemi a půl hodinami jsi měl návštěvu. Byl to Vousáč Bart, co?”

„Jo, měnil si tu koně. Tamhle stojí.”

„Jinak nic?”

„Hele, Clayi, není snad něco v pořádku?”

„Proč myslíš, Hanku? Já Bárta vlastně ani neznám, ale slyšel jsem o něm různé věci.”

„No, měl docela naspěch. Jako by chtěl co nejrychleji zmizet. Měl jsem pocit, že provedl nějakou levotu.”

„Byl někdo s ním?”

„Jo, Bart mu říkal Lynn. Ty po nich jdeš?”

„Přímo ne, hledám pár lidí, kteří jeli se soumary. Bart měl na soumarovi dvě bedny, nemám pravdu?”

„Myslím, že jo. Říkal, že veze náboje kamarádům, kteří loví bizony u Flat Top Mountain. Přijel z Cheyenne.”

„Z Cheyenne? Víš to určitě?”

„No, stěžoval si tomu druhému, že včera v cheyennském saloonu prohrál v pokeru málem kalhoty.”

„To je v pořádku. Jestli přijel z Cheyenne, tak je to všechno jenom omyl, nemá s tím nic společného.”

„Já bych řekl, že Bart je schopen kdejaké lumpárny. Někdy dělá všelijaké obchody. Provedl teda něco?”

„Ne,” uklidňoval Hanka Chadwell. „Hledám pár mizerů, kteří nám zase ukradli kůže a postřelili Bretta Warrena. A pak zmizeli se soumary. Vím ale určitě, že někde cestou přeložili kůže na vůz, proto jsem se tě ptal, Hanku.”

„Cože, zranili Warrena? Až ty ničemy dostaneš, ať je pověsí, to je pro takovéhle šibeničníky nejlepší medicína. A ty myslíš, že kůže přeložili na vůz?”

„Jo. Hanku, půjčoval si od tebe někdo soumary?”

„Ne,” řekl Miller a znělo to téměř lítostivě. „Jestli to ti lumpové dělají tímhle způsobem, tak si příště pořádně omrknu každého, kdo si přijde půjčit nákladního koně, Clayi. Poslední soumary jsem půjčil před týdnem, ale ty už mám zpátky. Dovezli mi je včera. Jestli ti můžu nějak pomoct, udělám to. Bizoni co nevidět vyhynou, a až k tomu dojde, mohl bych obchod prodat Johnu Illingovi.”

„Dobrá, Hanku.”

Clay přešel k bráně a opatrně vyhlédl na ulici. Na okamžik si

vzpomněl na ředitele pobočky přepravní společnosti, obchodující s kůžemi Johna Illinga.

Coulbertův vůz stál pořád na svém místě.

Takže s Vousáčem Bartem to nevyšlo, pomyslel si Clay. To nevadí, musím na to hezky pomalu, nenápadně. Nejdřív musím dostat Coulberta. Možná mi poví všechno, když mu slíbím, že ujde trestu. Vlezu si do vozu, kousek se s ním svezu a za městem si ho podám. Svážu ho a pak se vrátím k Saundersovi pro svého koně.

Když Chadwell přešel ulici, Miller zavřel stájová vrata na závoru, opřel se o ně a zhluboka se nadechl. Po chvíli pohlédl na kupu sena v rohu, zamířil k ní a začal se v ní zuřivě přehrabovat.

Ani ne minutu nato už otevíral bednu, v níž vedle sharpsky a váčku s náboji ležela winchestrovka, k níž patřil i revolver. Vzápětí sebou polekaně trhl, když nad sebou uslyšel něčí hlas: „Umíš lhát skoro lip než já, Hanku. Víš, kam má namířeno?”

„Ne,” zachraptěl Miller a když si vzpomněl, že v seně jsou ještě další čtyři bedny plné nábojů a moderních pušek, opřel se o stěnu stání. „Bože můj, myslel jsem, že umřu, když sem vrazil. Barte, musíte zmizet. Vezmi si mého hnědáka a koukej se i s Lewisem ztratit, to ti povídám.”

„Tady nás hledat nebude,” odsekl Bart chladně. „Neví, že jsme byli na půdě a slyšeli každé jeho slovo. Jak se zdá, je hrozně mazaný, ten syčák, když se ptá na vůz. Vidíš ho ještě, Lewisi?” křikl Bart nahoru.

„Ne, zmizel mi ve stáji Wells Farga. Pojedeme pryč?”

„Ještě ne,” odpověděl Bart ležérně. „Když se pak vytratíme zadem, neuvidí nás nikdo ani za bílého dne. Jen se neboj, chlapče, a dávej dobrý pozor. Vidíš Coulbertův vůz?”

„Jo, ale Coulbert je ještě v saloonu. Barte, jestli Chadwell ví víc, než říká, pak by Coulbert mohl…” Lewis se zarazil a zahleděl se upřeně na ulici.

„Kdyby měl nějaké podezření, nejspíš by si Coulberta už dávno podal. Hanku, ty půjdeš do domu a já nenápadně omrknu lokál zezadu! A ty, hochu, nespouštěj oči z Coulbertova vozu.”

„To nedopadne dobře,” zašeptal nahoře Lewis. „Jestli Chadwell něco tuší, vymačká Coulberta jako citron. Nechoď nikam, Barte, možná na nás Chadwell nalíčil past. Je mazaný jako deset rudochů dohromady.”

„Ty strašpytle,” uchechtl se Bart. „Vidíš vůz?”

„Jo, koukám na něj.”

„Tak dobrá. Hanku, zhasni ve stáji a zmiz do domu. Musíme čekat. Chadwell určitě neví, co má Coulbert na voze, nemohl přece nikde najít žádnou stopu. Přijeli jsme sem s prázdnými bednami, protože písek jsme z nich vysypali do řeky. Nemůže prostě nic vědět.”

„Zatraceně,” rozzuřil se Miller. „Jsem si jist, že je prohnaný jako… Co to je?” vyhrkl, když slyšel, jak Lewis na půdě zděšeně vyjekl.

Mladík náhle spatřil, jak se u vozu vynořil nějaký muž a vzápětí mu zmizel z dohledu. Stačil si ještě všimnout, že to byl Chadwell. „Bože můj, on vlezl do vozu. Určitě něco ví!” vyhrkl.

Vousáč Bart zavřel oči, sevřel ruce v pěst a zuřivě zaklel. Miller se zhroutil do sena a zdrceně si skryl hlavu v dlaních.

„Je to v háji,” hlesl dutě. „Možná má nějaké pomocníky, nebo třeba už dostal tamty dva a ví všechno. Ke mně přišel, jenom aby si mě prověřil. Bože, já snad umřu!”

„Tak chcípni, ty zatracený podělanče,” vyjel na něj Bart a bouchl pěstí do žebříku. „Jestli ale někdo zdechne, tak to určitě nebudeme my. Už vylezl, chlapče? Koukej ho pořádně hlídat, jinak ti utrhnu obě uši, rozumíš?”

„Ještě se neobjevil.”

„Něco vybouchlo, to je jasné. A ty, Millere, přestaň kňučet, tím nic nezměníš.”

„Musíme pryč, a to rychle. Musíme…”

„Nech toho, ty posero!” křikl Bart seshora na Millera a hodil po něm sedlo. „Tak, a teď popadni to sedlo a připrav Lewisova koně a tvého hnědáka, jinak na tebe vytáhnu revolver. A ty, chlapče, hlídej. Vím asi, co chce udělat.”

„Já se zblázním strachy,” jektal zuby Miller. „Určitě si podá Coulberta. Barte, co budeme dělat?”

„Osedlej koně. Uvidíme, co udělá s Coulbertem.”

„Ale jestli ho dostane, donutí ho mluvit,” bědoval Miller. „Dojdi pro Coulberta, Barte, musí hned zmizet. Chadwell sedí ve voze a číhá na něj jako pavouk na mouchu. Ať nechá vůz vozem a vypaří se!”

V té chvíli zaječel z půdy Lewis: „Je pozdě! Coulbert už přichází!”

Bart bleskurychle vyšplhal nahoru a vyhlédl vikýřem ven. Kousl se do rtu, když viděl Coulberta, jak právě přechází ulici.

Když došel k vozu, pomalu nastoupil, něco si vzal z kozlíku a pak přešel dopředu ke koním, aby jim sundal pytle s ovsem.

„Je to v háji,” zamumlal Miller. „Pojďte, zmizíme, dokud je čas. Pušky vezmeme s sebou a prodáme je. Projednou můžeme přece šéfa převézt. Peníze nám bohatě vystačí…”

„Drž klapačku, kňučíš jako baba,” okřikl ho shora Bart. „Bože můj, on nastoupil, bere si opratě do ruky a vyjíždí. A přitom neví, chudák, koho má ve voze.”

Všichni zaslechli prásknutí biče a po chvíli hrkání povozu odeznělo.

„Lewisi, dělej, padáme, nemáme moc času!” vykřikl Vousáč Bart.

„Co chceš udělat, Barte?”

Vousáč popadl pušku a chladně si Lewise změřil. Nakonec seskočil dolů do sena a klidně řekl: „Já ho…” Poslední slovo zaniklo v třesknutí pažby o žebřík, ale chlapec dobře věděl, co Bart říkal.

Gaston Coulbert tiše mlaskl. Najedl se sice dosyta, ale ke spokojenosti měl daleko. Maso bylo tučné a žádný sýr. Všechno je v téhle zemi jinak. Povzdechl si a vybavil si Valmer, horu, pinie a cikády. Modré

nebe, spousta slunce, rudý pískovec a moře. Gaston Coulbert zavřel oči a znovu si povzdechl.

Večer se dá sedět až do půlnoci venku, protože je teplo, člověk si může poklábosit se sousedy, víno je ohnivě rudé a těžké a děvčata se ráda smějí.

Jo, doma, řekl si v duchu Gaston. Doma bych seděl a nic nedělal. Nikdy jsem na práci nebyl, jezdil jsem s károu taženou mezky pořád po stejné silnici, ze které bylo vidět za každým ohybem pokaždé jinak zbarvené moře. A tady? Žádné moře, jen strmé hory a smradlaví bizoni.

Vzpomněl si, jak mu matka při loučení, než nastoupil s ostatními na loď, říkala: „Ty už se nevrátíš, synáčku můj.”

„Já se vrátím, mámo, docela určitě,” řekl jí tehdy. „Za pět let si v Americe vydělám tolik peněz, abych si mohl koupit vinici, nebo i dvě.”

Šestnáct let, řekl si v duchu Gaston, zatraceně dlouhá doba. A na vinici pořád ještě nemám. Ani tahle práce mi moc nenese. Jednou se na mě ale štěstí určitě usměje, a pak nasednu na loď a vrátím se domů ke starým přátelům.

Vtom sebou zděšeně trhl, protože ucítil, jak mu kdosi vytahuje z pouzdra revolver. Vzápětí neznámý muž za ním klidně, avšak smrtelně vážně řekl: „Seď tiše, Gastone. Ne aby tě napadlo sáhnout po pušce.”

Tlak hlavně v zádech zesílil a ruka hmátla po jeho pušce.

„Co se děje?” vyděsil se Coulbert a otočil se. „Co chcete, pane Chadwelle?” vyhrkl, když poznal muže za sebou. „Já jsem…”

„Odvezl naše kůže, Gastone. Sledoval jsem vás. Byla to bezva finta, naložit je na vůz uprostřed řeky, co?”

Bože můj, pomyslel si Coulbert zhrozeně. On ví všechno, ale já nic nepřiznám, ze mě to nedostane.

„Odboč doprava a pak zajeď podél kaňonu dolů k těm stromům, jasné? Tak dělej, sjeď z cesty, Gastone!”

Coulbert ho váhavě poslechl. Povoz se ve svahu naklonil a Gaston už měl dojem, že Chadwella setřese. Ten se ale pevně přidržel

postranice a vyštěkl: „Nic na mě nezkoušej. Nemáš šanci, příteli. Jeď k tomu hájku!”

Když dojeli pod stromy, kolem nichž vedla cesta k průsmyku, Chadwell nevzrušeně řekl: „Zastav a vstaň! Postav se vedle vozu a ruce pěkně nahoru!”

„Já nic nevím, převzal jsem od lovců kůže, to je všechno,” zajíkl se Gaston. „Přísahám. Jenom mi řekli, abych na ně počkal u řeky, a to jsem taky udělal. Jsem v tom nevinně, věřte mi, pane Chadwelle!”

„Věřím ti každé slovo,” řekl Clay ironicky. „A teď koukej slézt a pracky nahoru!”

Je po všem, pomyslel si Coulbert. Vymáčkne ze mě všechno, a tamti mě oddělají, když promluvím. Zvedl ruce, stoupl si na kolo a ohlédl se.

Chadwell na něj mířil revolverem a vykřikl: „Seskoč a odstup tři kroky od vozu, jasné?”

Možná se mi povede rychle zalézt pod vůz a vytáhnout nůž, pomyslel si zoufale Coulbert.

„No tak, bude to?”

V té chvíli se Coulbert konečně odhodlal. Odrazil se, a když dopadl na zem, bleskově se odkulil pod vůz.

„To ti nepomůže, ty blázne!”

Coulbert se pomalu nadzvedl, vytáhl zpoza opasku široký nůž a vylezl na druhé straně vozu. Vzápětí jím po Chadwellovi mrštil. Nůž škrábl pravého koně, který se vzepjal, a vůz poskočil.

Chadwell dopadl dozadu na balík kůží, ale rychle se zase zvedl. Popadl otěže a ohlédl se. Coulbert uháněl jako zajíc ke srázu. Chadwell zatáhl za opratě, strhl koně a otočil vůz skoro na místě. Vzápětí vyrazil za Coulbertem.

Uprchlík se zděšeně ohlédl a vykřikl. Zabočil doleva, ale vůz ho objel a zahnal ho opět zpátky. Ve chvíli, kdy byli koně ani ne tři yardy od něj, Coulbert zaječel a zoufale uskočil stranou.

Natáhl se do trávy jak široký tak dlouhý, a dvakrát se překulil. Vůz se kolem něj přehnal, a když si Coulbert klekal v domnění, že

/

je z nejhoršího venku, přistálo mu něco na zádech a srazilo ho na zem. Když se konečně uvolnil z Chadwellova sevření, vyskočil, otočil se a vtom před sebou spatřil pěst, která ho vzápětí zasáhla tak prudce, že zavrávoral a klesl k zemi.

Úder ho na okamžik ochromil, takže nebyl schopen vstát. Pomalu se ohlédl a spatřil Chadwella s revolverem v ruce. Coulbert hleděl přímo do jeho ústí. Mnohem víc ho však vylekalo, když v druhé Chadwellově ruce uviděl kus provazu, který se používal na svazování kůží. Musel ho vzít ve voze.

„Stačí?” zeptal se Clay ledově. „Tak vstaň, Coulberte, a přejdi k těm stromům.”

„Ke stromům?”

„Ano, přesně tam, dál ne, rozumíš?”

Chadwell jako by vycítil Coulbertovu odevzdanost, sklonil ruku s revolverem, zasunul jej do pouzdra a připravil si provaz.

„Ne,” zasténal Coulbert a padl k zemi. „Nikoho jsem neoddělal, Chadwelle, jenom jsem jel s tím vozem. To mi nemůžete udělat…”

„A kdo tedy ukradl ty kůže, kdo?” zeptal se Chadwell ledově. „Dám ti šanci. Pustím tě, když mi to povíš.”

„Tak jo,” zachrčel Coulbert bílý jako stěna. „Přísahám, že jsem jenom vozil kůže, nikdy jsem nikoho nezabil. Šéf se mě jednou zeptal, jestli bych si nechtěl přivydělat. Stačilo jen zajet na jedno místo, počkat a…”

„Jaký šéf? Kdo to je? A mluv, nemám moc času!”

„Dan Blaire,” hlesl Coulbert. „Jezdím pro něj a plním jenom jeho rozkazy.”

„A bereš za to peníze, co? Kolik ti platil?”

„Dvacet dolarů,” zasípal Coulbert. „Nic moc, ale často jsem jezdil i třikrát týdně.”

„Víš také, kdo krade kůže? Tak mluv!”

„Ray Winton. Momentálně jede se svými lidmi do Cheyenne za bossem, ale já nevím, kdo to je. Blaire to není, ten jen odebírá kradené kůže. Ostatní jsou ve městě.”

„A kde ve městě?”

„U Millera. Bart říkal, že u něj přespí, než pojedou s těmi bednami dál.”

Tak Miller, pomyslel si Chadwell zachmuřeně. Proto se mě tolik vyptával. Dokonce chtěl svalit podezření na Bárta, aby mě přiměl říct víc. Ten ničema.

„V těch bednách jsou pušky, co?” zeptal se Coulberta nevzrušeně. „Vezou je Indiánům a ti jim za to zaplatí kůžemi, že jo?”

„Jo,” odpověděl Coulbert přiškrceně. „Myslím, že jo. Přesně to nevím, já měl vždycky na starost jenom přepravu kůží. Chadwelle, pusť mě, slibuju ti, že se sem už nikdy nevrátím.”

„A kdo je tedy skutečný boss?” vyštěkl Clay. „Nevyprávěj mi, že ho neznáš, Coulberte. Tak ven s tím!”

„Nevím to určitě,” zajíkl se Gaston. „Jenom to tuším, Chadwelle. Celý podnik přece patří jedné společnosti. Vy se v ní staráte o povoznictví. Někdo ale musí vědět, kdy jsou na cestě vaše zásilky. Musí to být někdo, komu důvěřujete a komu věří i společnost. Nejsem si jist, ale musí to být…”

John, blesklo zmatenému Chadwellovi hlavou a pohlédl překvapeně na Coulberta. To nemůže být pravda! Tolik jsem mu věřil. A přece, není pochyb, že to je John. Když jsem tehdy převzal řízení dopravy, vyprávěl jsem mu o tom, jak se za občanské války pašovaly zbraně pro Indiány. To já jsem mu řekl, jaké sumy vynaložily obě bojující strany na to, aby poštvaly rudochy proti nepříteli. Nezamlčel jsem mu ani to, jakou spoustu peněz vydělal jistý člověk na dodávkách zbraní Indiánům.

Možná právě tehdy to Johna napadlo. Za ukradené kůže zbraně. A za zbraně zase kůže. To on se mi svěřil, že už se předtím setkal s Blairem a že je to pěkný mizera, stejně jako další obchodník s kůžemi Roberts. „Tak kdo je to?” vyjel zostra na Coulberta.

„Morgan,” hlesl Coulbert. „Dělá vám taky nákupčího. Jistě to ví jenom Winton, ale ten o tom nemluví.”

Tak oni si myslí, že je to Morgan, který do společnosti vrazil nemálo peněz, napadlo Chadwella. To ale není špatný chlap, přestože vypadá docela prohnaně.

„Dobrá,” řekl naoko přesvědčeně. „Teď půjdeme k vozu, vrátíme se do města, ty na dvoře Wells Farga složíš naše kůže a pak zmizíš někam na jih. Ale budeš držet zobák, jinak si tě najdu, kamaráde, jasné?”

„Přísahám, že budu mlčet jako hrob,” zachrčel Coulbert a pomalu vstal.

„To bych ti taky radil!”

Vtom Chadwell zaslechl řev. Nějaký muž vyběhl zpoza vozu, stojícího asi třicet yardů od hájku. A za ním druhý, který vzápětí klesl k zemi. Střelec rychle zmizel.

„Honem ke stromům, a kličkovat!” vykřikl Chadwell.

„To je Bart. Nestřílejte…!” zaječel Coulbert, který se ve zmatku rozběhl do údolí. Chadwell se mohutnými skoky hnal ke skupince stromů.

Vzápětí spatřil záblesk za vozem a kulka mu prosvištěla těsně kolem hlavy. Zaslechl zděšený výkřik, a když se ohlédl, zjistil, že se Coulbert němě zhroutil k zemi. Clay kličkoval ke stromům jako zajíc.

Ozvalo se další prásknutí, a tentokrát ho střelec zasáhl do levé nohy. Příšerně to zabolelo, ale stačil se odkulil do stínu stromů, kde na něj střelec za vozem neviděl. Skryl se za kmen a vytáhl revolver.

Náhle se tahouni odpoutali od vozu, ten se obrátil a začal se valit přímo na něj. Chadwell vypálil, ale jeho protivník se kryl za vozem, který řídil za oj. Vůz začal na svahu nabírat čím dál vyšší rychlost. Chadwell se zvedl a chtěl ustoupit.

Nalevo od Vousáče Bárta, na kterého už jasně viděl, zaslechl hlas, který mu někoho připomněl. Jen zatím nevěděl koho. Bart se prudce otočil a ve chvíli, kdy zahřměla jeho puška, ozvalo se prásknutí revolveru a Bart se zapotácel.

Vůz se řítil dál na strom, za kterým se Chadwell skryl. Clay náhle ucítil, jak ho něco tlačí do zad, a vzápětí jako by ho mohutná lavina srazila k zemi.

„Snad jste se nezranil, pane Chadwelle?” zeptal se chlapec, který

ho popadl a supěl námahou, když Claye napůl v bezvědomí vytahoval z trosek povozu.

„Lewisi,” vyhrkl Chadwell ohromeně. „Jak ses sem dostal, chlapče? Ty jsi vystřelil na Vousáče Bárta?”

„Jo,” odpověděl Lewis a jeho hlas zněl náhle přiškrceně. „Myslím, že jsem ho dostal, pane Chadwelle. Skočil jsem na něj, když se snažil vypálit na Coulberta. Myslel jsem si, že ho srazím, ale on mě praštil.

Vím všechno. Byl jsem u toho, když Winton, Bart a Ricky přepadli vaše muže.”

„Tys byl s nimi?” zeptal se Chadwell zmateně. „Někdo jim prý hlídal koně. Tos byl…?”

„Jo,” hlesl Lewis. „Přidal jsem se k nim, protože jsem měl na vás všechny hrozný vztek. Dostal jsem napráskáno kvůli tomu, že jsem vám ukradl kůže, a měl jsem dojem, že bych se měl pomstít, ale nechtěl jsem to udělat jako Winton a jeho lidi. Chtěl jsem jim utéct, když začali po vašich lidech střílet, ale to už jsem o těch banditech věděl moc. Jsou to zabijáci a klidně by mě oddělali. Mluvili o tom, že Indiánům prodali pušky. Možná právě tyhle zbraně zabily mého strýčka. Přísahal jsem si, že o těch lotrech všechno vyzvím a ohlásím vám to, pane Chadwelle. Já vím, že mi to nevěříte, ale…”

„Proč bych ti neměl věřit, Lewisi?” zeptal se Clay nevzrušeně. „Pokud jsi předtím udělal chybu, teď jsi ji trojnásob vynahradil. Podívej se, jak je na tom Coulbert, ale nejdřív mi dej pušku. Je ještě někdo z té bandy ve městě?”

„Ne, nikdo,” odpověděl mladík. „Jenom Miller. Čeká, až se vrátíme. Bart mu řekl, že vás i Coulberta zabije.”

Chadwell si ovázal stehno šátkem a Lewis odběhl k naříkajícímu Coulbertovi.

„Chlapče!” křikl na něj Chadwell. „Doběhni mi pro koně! Vsadím se, že Miller na nic nečekal a zmizel. Jen doufám, že ho ještě polapím.”

Když se Lewis po nějaké chvíli vrátil, pomohl Chadwellovi nasednout na koně a ten okamžitě vyrazil. Nepotřeboval ani tři minu-

ty, aby dojel k Millerově stáji. Viděl světlo a zabouchal na vrata. Slyšel koňské pofrkávání a Millerovo klení.

Opatrně sesedl a vyzkoušel bolavou nohu. Sice kulhal, ale mohl jít. Když chtěl obejít roh stáje, narazil na vysokého hubeného muže s revolverem v ruce, který se zastavil a zašeptal: „Nestřílej! Jsem tu s Jimem. To děvče nás zbláznilo tak, že jsme se vydali v tvých stopách. Hrozně se o tebe bojí. Co to máš s nohou?”

„To je jen škrábnutí, Hale,” hlesl Clay, zatímco se před ním objevil i obrovitý Ir. „Vsadím se, že Hank Miller zrovna nakládá bedny s puškami na soumary. Určitě je chce prodat rudochům. Nikdy by bez těch zbraní neutekl, protože pro něj to jsou peníze. Počkejte až naloží a vyjede ven, ale nezabte mi ho.”

„Ten syčák,” ulevil si Casker. „Já ho…”

„Ne, chci ho dostat živého do vězení. Zatím v téhle zemi platí zákon i pro vás.”

Jim zavrčel. Casker zůstal u pravého rohu stáje s Chadwellem. Vzápětí se vrata opatrně otevřela a objevil se Miller, který vyváděl koně ven.

Stačil udělat pár kroků. Casker mu vrazil revolver do zad a Ir ho popadl za límec.

„To by stačilo,” řekl Chadwell ledově. „Díky, žes nám naložil bedny, Hanku, ušetřil jsi nám práci. Přesto ti ale budeme muset pomoct, protože sám se asi nepověsíš. Seberte mu bouchačky a dejte mu roubík, aby nemohl mluvit, protože to je největší lhář, jakého jsem kdy v životě viděl. A že jsem jich nepotkal málo.”

Casker ne zrovně šetrně vykonal Chadwellův rozkaz a Ir se mručivě zeptal: „Co teď?”

„Půjdeme k Saundersovi pro můj vůz. Dáte na něj bedny, našeho přítele Millera a ještě někoho, koho hned přivedu. Kůže ať odveze Joe Hardin. Chci, abychom do svítání dorazili do Cheyenne. Za osm hodin to zvládneme.”

„A co tvá noha?” zeptal se udiveně Casker.

„Ta to nějak vydrží. Musíme se ještě stavit ve Fort Warrenu, a pak budeme mít skoro všechno za sebou, Hale.”

„Kdo vlastně za celým tím podrazem vězí?” „To už vím také,” řekl Chadwell. „A doufám, že bude ještě spát, až ho přijedeme navštívit.”

Cítil, jak mu v noze škube, ale zůstal stát u stěny, když je viděl přicházet.

Ricky se opatrně rozhlédl a ohromeně se zahleděl na muže s puškami, kteří obstoupili celý dům i stáj. Jejich modré uniformy a zlaté knoflíky v ranním slunci jen zářily. Poté otočil hlavu ke dveřím, z nichž právě vycházel Winton bílý jako křída.

Za ním vyklopýtal Dan Blaire a následovali ho ještě tři další muži. Všichni mlčky hleděli na bedny, které vojáci vynášeli z otevřené stodoly.

Chadwell se ušklíbl.

„Já za nic nemůžu,” zaječel Blaire. „Já jenom…”

Vojáci otevřeli jednu z beden a vytahovali z ní pušky.

Nikdo nic neříkal, když se Chadwell odbelhal ke koni, pracně nasedl a odjel. Ohlédl se jen jednou, aby se ujistil, že se dvůr Robertsova obchodu hemží stejnými uniformami.

V další ulici stál vůz, na kozlíku seděl Jim O’Reid a za ním Hal Casker na koni. Chadwell uslyšel prásknutí biče a vzápětí i hrkání kol.

Když dojeli ke stanici, Clay sesedl, přistoupil k zavřeným vratům a zvedl závoru. Vešel před povozem na dvůr a uslyšel za sebou bouchnutí, jak Casker vrata opět zavřel.

Dveře budovy nebyly nikdy zamčené. Clay vešel do temné chodby a vydal se nahoru po schodišti.

Minul svůj pokoj a zamířil k dalším dveřím. Zaklepal a nevzrušeně řekl: „Johne, to jsem já, Clay.”

„Co se stalo, Clayi? Měl jsi přece přijet až zítra,” zaskřehotal zevnitř rozespale John Illing.

„Johne, přepadli Joea Hardina, Bretta Warrena a Kulhavého

Jima. Brett leží ve voze těžce raněný, Jima jsem nechal na místě a Joea jsem vzal s sebou.”

„To je hrozné, Clayi! Hned to bude, jen se obléknu. Bože můj, to

je ale ráno.”

„Taky bych řekl,” odpověděl Chadwell. „Budu muset dojít pro

coronera.”

„Joe je mrtvý?”

„Nejspíš vypadl z vozu do řeky. To ostatně uvidíš.”

Po chvíli se ozvaly kroky a John otevřel dveře. „To je hrozné

Clayi. Jestli chceš, můžeš hned vyrazit a pokusit se ty ničemy chy

tit. Jednou to udělat musíš.”

„Jo, jednou, ale ne teď. Jdi napřed.” Chadwell se snažil pokud

možno nekulhat, když kráčeli na dvůr, kde stál vůz. Jim O’Reid se

děl na kozlíku a hleděl upřeně před sebe. Casker seděl stále ještě na

koni a snažil se na Johna Illinga nedívat.

„Tam vzadu,” vyhrkl Clay. „Plachta je odhrnutá.”

Sledoval, jak John přešel dozadu a vzápětí vyděšeně vyjekl. Ve voze totiž seděl muž s roubíkem v ústech a poulil na Johna oči. Když spatřil i druhého muže, ztuhl dočista.

„Stačí ti to?” zeptal se ho Chadwell zlověstně. „Měl bys Bárta a

Millera pozdravit. No tak, proč nic neříkáš? Vzpomínáš si ještě, jak

jsme se bavili o kšeftu se zbraněmi za války? Jsem si jist, že jsi s

Blairovou a Robertsovou pomocí kradl kůže už předtím. A pak tě

napadlo ještě trochu si přivydělat a začal jsi kšeftovat i s puškami.

Na východě jsi za tři kůže koupil jednu pušku a prodal ji Indiánům

za deset. Alespoň tak mi to řekl tvůj přítel Miller, který měl na sta

rosti dodávky zbraní. l

Vyndej mu roubík z pusy, určitě to potvrdí. Dostával jsi za jednu| pušku deset kůží, to byl trojnásobný zisk. Johne, musím říct, že pašeráci zbraní za války byli proti tobě břídilové. Jsi génius, a já ti také hned řeknu proč!”

Chadwell si všiml, jak Illing svěsil ramena, a bylo mu jasné, že ho zahnal do kouta.

„Býval jsi poctivý chlap, Johne,” ucedil Clay ledově. „Skvělý

počtář, to se ti musí nechat. Když jsi přišel dělat obchodního vedoucího téhle pobočky, dobře sis spočítal, že ve společnosti, jejíž přepravní oddělení řídím, by nikdo nepřišel na tak bláznivý nápad hledat v tobě pašeráka zbraní. Už kvůli mým stykům s armádou. A nepřepočítal ses. Blaire a Roberts v tom s tebou jeli už dříve, a pak se k vám přidal i Miller.

Ty jediný jsi však měl ten správný nápad a peníze, abys mohl tenhle podnik rozjet. Každý z tvých kumpánů si přišel na své, ale tys vydělával nejvíc. Držel sis Wintona a oni se báli jeho revolverů. Miller mi pověděl, že si jednou zkusil zakšeftovat s puškami na vlastní triko a Winton ho za to málem zabil. Od té doby se klepal strachy a poslouchal tě jako hodinky. I když proti své vůli.”

„Ten mizerný lhář, ten nenažraný parchant,” zachrčel Illing. „Všichni lžou jako když tiskne a chtějí všechno shodit na mě. Ano, znal jsem je, všechny tři. To nebyl můj nápad, to Blaire nechal ukrást první kůže. Já jsem zpočátku opravdu jen dělal svou práci, nic víc. Pak za mnou přišel Blaire, kterého jsem znal z dřívějška, a navrhl mi tenhle obchod. Řekl jsem mu, kde jsou naši lovci. Později se mě snažil vydírat. Jeho lidé ukradli kůže z našeho skladu. Teprve tehdy jsem si najal Wintona a oni zkrotli. Potom společnost přijala tebe jako šéfa přepravního oddělení. A tys mi jednou vyprávěl o kšeftování se zbraněmi za války. Teprve tehdy mě to napadlo, ne dřív!”

„No dobrá,” přerušil ho Chadwell zatrpkle. „Tenhle nápad z tebe udělal boháče, ale teď z toho nic nemáš. Vždycky jsi měl před očima jenom peníze a zapomněl jsi, že za války byly jiné časy. Ani ve snu jsi nepomyslel na to, kolik lidí zabijí rudoši zbraněmi, které jim dodáš. Pamatuješ se ještě na Adama Shrivera a ty dva Pulasky?”

„Co mám já s nimi společného?” vyštěkl Illing. „Já jsem je přece ne…”

„Ty ne, zato tvé pušky,” odpověděl Clay chladně. „A to je skoro totéž, Johne. Společnost ti důvěřovala, protože tvoje rodina má na Východě dobré jméno a tys měl pověst poctivého obchodníka. Jen jednoho ses nikdy nemohl nabažit. Peněz. Blaire byl odjakživa jenom takový malý darebák nejnižší třídy, špinavý vyděrač. Roberts si s ním mohl podat ruku. A ty vlastně také, protože jste všichni, včetně Millera, měli jedno společné: nenasytnou touhu nahrabat co nejvíc peněz. To vás také spojovalo, třebaže jsi nikdy nemohl Millera, Blaira ani Robertse vystát. Jsou to pro tebe jen umounění zlodějíčkové, nuly, s kterými by sis nestoupl do jedné řady.”

Chadwell pohlédl na bledého Illinga a mrazivě prohlásil: „Budeš

ale muset. Alespoň pod oprátkou. Jestli chceš odejít, prosím, tam

hle jsou vrata.”

Ukázal rukou k výjezdu.

John Illing se pomalu otočil a pohlédl na Chadwella. Poté vykročil, zvedl těžkou závoru a otevřel levé křídlo vrat. V téže chvíli je spatřil, pobledl ještě víc a začal pomalu ustupovat. Podíval se na muže stojící před ním a bylo mu jasné, že je konec.

Náhle Illing vyrazil dopředu, proběhl vraty a zaslechl, jak někdo křičí. Zaběhl za stáj a spatřil vůz. Slyšel křik, vytáhl z kapsy derringer a ozvala se rána:

Chadwell právě přibíhal zpoza rohu, když uslyšel prásknutí. Spatřil na zemi mrtvého Johna Illinga a vedle něj derringer, blyštící se ve slunci. Slyšel, jak kolem něj probíhají ostatní, a pomalu se otočil.

Věděl jsem to, pomyslel si, a nic jsem proti tomu neudělal, protože jsem mu chtěl nechat alespoň nepatrnou šanci, aby to mohl provést sám. Věděl jsem to.

Clay vešel do místnosti, kde přespávali vozkové, když přijeli na stanici. Ještě se mu nechtělo domů, zatoužil prospat se tady v ložnici, určené mužům vracejícím se z lovu bizonů. Sedl si na pryčnu, podepřel hlavu dlaněmi a pomalu se položil.

Tam vzadu u stěny, pomyslel si, spával Adam Shriver, a na druhém konci ložnice Pulaskové. Přišli sem lovit bizony, dřeli se v horku a prachu a mysleli na peníze, které za kůže dostanou. A pak

někdo přišel a ty kůže jim ukradl. Ne vždycky, jen tu a tam. Až je jednou přepadli Indiáni…

A stejně jako všichni ostatní lovci i oni snili o tom, že jednou spatří obrovské stádo bizonů, táhnoucí se po celém nekonečném horizontu. Snili a mluvili, ale nikdy je nespatřili.