Gerhard Friedrich M. Basner (G.F. Barner)

Stopa Apačů

K čertu, pomyslel si major James Edwards a otřásl se. Mám strach, ale nesmím ho projevit. Jestli má ten rebel pravdu… Ten, kterého moji kavaleristé ještě stále nazývají kapitánem, ačkoliv jím už dávno není. Jestli má pravdu, pak je moje rodina ve velkém nebezpečí.

Muž, kterého označovali za kapitána, byl vysoký a urostlý, tvář měl porostlou tmavými vousy, trochu delšími, než nosili ostatní muži, a jeho světlé, studené oči se právě upíraly na velkou mapu.

„Tady,“ řekl přemýšlivým hlasem s texaským přízvukem. Jeho prst ukázal na pohoří Svatého Andrease. „Bude už někde tady, pane. Loco je chytrej jako čert, ještě mazanější než Nacho, jeho otec, od kterého se všechno naučil. Jestliže se ten mladý poručík s četou, kterou jste tak rychle poslal ke Quinlandské farmě, nechá oklamat, bude Loca hledat na jihu a ztratí nejmíň půl dne.“

Major ho vůbec neposlouchal, myslel jen na svou ženu, své dvě děti, syna Jima a dceru Trudy, a na svou neteř Caroline, kteří byli na cestě z Fort Bayardu do Fort Seldonu.

Ta cesta, přemýšlel major, zatímco mu bylo stále hůř a žaludek měl jako na vodě, ta cesta díky tomu satanovi Locovi začíná být dost nebezpečná. Bože, co když mu moje rodina opravdu padne do rukou? Tam, podíval se major Edwards k Sierra de las Uvas a jeho zrak sklouzl dál na jih, ke staré stezce Silver City Road. Spravedlivý Bože, co když ten Apač se svou hordou ujíždí právě tudy, kde se v tuhle chvíli nejspíš nachází i moje rodina?

„Mohl by jet tudy,“ dolehla k Edwardsoví z dálky slova rebelského kapitána. „Tuhle krajinu zná tak dobře jako svého koně. Tenkrát byl Loco ještě mladý, když tudy se svým otcem Nachem tolikrát přejel West Potrillo Mountains z Mexika sem a zase zpátky. Poručík Caspers ho nikdy nemůže dopadnout. Mohl bych se Locovi pokusit zkřížit cestu tak, že bych se třemi čtyřmi muži odtud vyrazil na západ k okraji Sierra de las Uvas, pane. Loco jezdil s Nachem vždycky touto cestou.“

Nacho, pomyslel si major, apačský náčelník, který svého času dostával od kteréhosi amerického překupníka četné dodávky zbraní. Našla se vždycky jen stopa po voze a kolem otisky kopyt indiánských pony. A pak jednou objevili zamordovanou Fairchildovu rodinu i jeho teprve devatenáctiletou těhotnou ženu. Tenhle Amos Fairchild byl v té době už kapitán. Dříve než se stačil vrátit domů, našel už jen hroby svých blízkých, všechny stopy byly už dávno pryč a Nacho se svými bojovníky za hranicí. Aby Fairchild Nacha dostal, úplně se odloučil od armády a spolupracoval s ní jen jako stopař, skaut. Nacha se mu nakonec podařilo dostat, ale nikdy se nedozvěděl, kdo mu dodával zbraně. Všeobecné však bylo známo, že se Fairchild toho muže stále snaží vypátrat.

„Pane Fairchilde,“ zaslechl Edwards svého kapitána George Mur-chisona. „A co když se mýlíte, co když jel Loco přece jen na jih a možná už dávno zmizel v Mexiku?“

„Kapitáne,“ ozval se tlumeně Amos Fairchild. „Poslal jste mu naproti poručíka Casperse se třiceti muži, takže všechny pevnosti a pohraniční stanice jsou dávno v pohotovosti. To bylo už před sedmi hodinami. Nemyslíte, že Loco nepotřebuje víc než dva prsty, aby si tohle spočítal?“

„Jistě,“ zabručel Murchison. „Ale Loco zná celé hranice tak dobře, že určitě ví, kudy se protáhnout i za největší pohotovosti. Vždyť je to Apač. Přece není blázen, aby jel takovou oklikou.“

„Právě proto, že Loco blázen je,“ odpověděl bývalý kapitán suše. „Kapitáne, takoví jako Loco nedělají nic bez důvodu nebo důmyslného plánu. Ted ho desítky lidí hledají na jihu a já se vsadím, že on už se zatím potlouká někde kolem Sierry. Člověk nikdy neví, co Apači vymyslí.“

To je pravda, pomyslel si major hořce. Ať Apači, nebo jiné kmeny, všichni se chovají nevypočitatelné. Bože můj, už jsem skoro zapomněl, že mě, moji ženu a neteř už jednou Fairchild před Indiány zachránil.

Major byl tenkrát se svou rodinou na cestě přes Mogollons. Odpočívali v jedné z poštovních stanic, když se ze tmy najednou vynořila jeho obrovská postava a Fairchild je varoval před nájezdem mogol-lonských Indiánů, který byl plánován na úsvit dalšího dne. Bez jeho varování by rudoši vyplenili celou stanici a všechny bílé povraždili.

„Pane Fairchilde,“ řekl Murchison po krátké odmlce. „Poručík Caspers ví, že jedete za ním a máte převzít velení. Musíte to udělat.“

„Poslouchejte, kapitáne, já…“

„Murchisone,“ přerušil ho major ostře. „Zatím tady“ velím já. Fairchilde, vemte si tři muže a jeďte tam, kde podle vašeho mínění mohl Loco zmizet. Kapitáne Murchisone, pošlete dva posly za Caspersern,ať ho informují o změně plánu. No, Fairchilde, které muže jste si vy-bral?“

Z řady vojáků vystoupili dva seržanti a dva desátníci, muži, kteří Fairchilda vždy doprovázeli.

„Zde, pane,“ zahlásil vrchní seržant David McCulloch. „Doprovod kapitána Fairchilda je připraven!“

Stáli vedle sebe jako čtyři cínoví vojáčci. Seržant Anthony Gasper, chlapík s obrovskou silou, který dovedl bez námahy přelomit podkovu, seržant McCulloch, desátník Lemuel Atkins, vysoký a hubený, který se uměl držet v sedle jako přibitý, a nakonec Maxwell Ludlow, velký, ramenatý blonďák.

Major se po nich podíval a potom pokýval hlavou.

„Dobrá, Atkins, Ludlow a McCulloch vyrazí s panem Fairchildem, ale seržanta Gaspera budu potřebovat sám, rozumíte?“

„Pane,“ ozval se McCulloch. „Bez Tonyho přece nemůžeme…“

„Buďte zticha, řekl jsem jen vy tři,“ zavrčel Edwards. „A nenazývejte pana Fairchilda pořád kapitánem.“

„Rozkaz, pane,“ zasalutoval McCulloch otráveně a odešel se s ostatními připravit na cestu.

„Fairchilde, doufám, že se o trase Locova úniku mýlíte.“

„Určitě myslíte na svou ženu a děti, že?“ povzdechl si Fairchild. , Jsou teď s vozy a malou eskortou kavaleristů někde uprostřed cesty.“

„Ano,“ sklonil Edwards hlavu. „Dělám si velké starosti. Vždyť víte, že jsem při jednom indiánském přepadení přišel o bratra a švagrovou. Jejich dcera, má neteř, teď žije s námi. Mám v sobě stejnou chuť pomstít se jako vy, když jste ztratil svoji rodinu. Opravdu jste nenašel žádnou stopu po obchodníkovi, co prodal Indiánům zbraně?“

„Ne, majore,“ zavrtěl hlavou Amos Fairchild. „Nedělejte si starostí, já se o ně postarám.“

„Ticho,“ zasyčel McCulloch. „Zastavte, vidíte, že leze na strom.“

Všichni zmlkli, zastavili koně a v husté tmě pozorovali Amose Fairchilda, jak leze do koruny obrovského stromu. Přes půl dne je hnal až k výběžku Sierra de las Uvas a pak se po půlnoci stočili západně do hor, kde čekali na svítání. A pak, přesně jak to předpovídal Fairchild, uviděli Apače.

Loco jel s dalšími třiceti jezdci k jihu a chystal se přejet hory. Po delším pozorování Amos zjistil, že asi tucet jezdců jsou ženy a děti. Teď věděli, proč Loco zvolil takovou velkou zajížďku. Snažil se tak vyvarovat možného střetu s vojenskou hlídkou nebo ostrahou na hra nici u Rio Grande. Mezi jeho lidmi byla určitě i jeho žena a děti, a proto nechtěl nic riskovat.

„Asi na severu něco objevil,“ zašeptal McCulloch. „Nezdá se vám Amos taky nějaký neklidný? To u něj neznám.“

Amos stál široce rozkročený najedná z větví a prozkoumával okolí velkým, silným dalekohledem, kterým spolehlivě dohlédl až na vzdálenost patnácti mil. Ten dalekohled byla Fairchildova válečná kořist, kterou získal v Luisianě. Byl vyroben v Evropě a nosil ho v pevném koženém pouzdře. Většina lidí v okolí podobnou věc ještě nikdy neviděla.

Ještě jednou se rozhlédl po horizontu, zamumlal nějaká čísla a za čal se spouštět po větvích na zem. Když se vrátil až ke svým mužům, nevrle zabručel:

„K čertu, už jich je jen dvacet šest. Pět jich zmizelo, ale zase jsem je objevil. Ten třikrát prokletý had Loco s překročením hranice moc nepospíchá. Nechal mě prohlédnout si celou jeho kolonu i tu skupinku pěti jezdců, kteří se odpojili a jedou na jihozápad. Sakra, to je zvláštní manévr.“

„Co je?“ zeptal se udiveně vrchní seržant McCulloch. „Amosi, kde teď jsou?“

„Jeden a půl míle od nás a jedou zpropadeně rychle!“ zavrčel Fairchild. „Dělejte, dělejte, jedem! Nesmí zpozorovat oblak prachu, který se za námi zvedne. Před Locem by nás to ihned prozradilo. Celou dobu jsem měl pocit, že má něco zvláštního za lubem. Jen si vemte, jakým tempem museli poslední hodiny jet. Potřebuje čerstvé koně, jestli chce zmizet malému Jeremy Caspersovi. Je za ním jen takových šest hodin jízdy. A proto někam vyslal pět svých nejrychlejších koní a jezdců.“

, McCulloch na něj nechápavě zíral, tak jako Ludlow a Atkins. V okolí bylo jen jedno místo, na kterém se dalo obstarat víc čerstvých koní: poštovní stanice Akela Trading. A právě tam měla teoreticky někdy za soumraku dorazit kolona vozů s majorovou rodinou.

„Akela,“ vyvalil oči McCulloch a všichni čtyři vyrazili cvalem. „Jejich ohrady jsou pořád plný koní, protože Smith, majitel stanice, obchoduje s koňmi. Amosi, ta kolona! Co když je tam opravdu i paní Edwardsová s dětmi?“ křičel ze sedla McCulloch.

„Dave, nemaluj čerta na zeď!“ ozval se Lemuel Atkins. „Amosi, co myslíš, máme ještě šanci těch pět dohnat, než se dostanou do Akely?“

„Moc tomu nevěřím, museli bysme mít pořádný kus štěstí,“ odpověděl Fairchild a zavrtěl hlavou. „Jsou to určitě nejlepší apačstí jezdci a zloději koní, které má Loco ve své bandě. Ataky mám strach z té velké stodoly na seno.“

„Ze stodoly na seno? Co to znamená?“ divil se Ludlow.

„Tihle rudí ďáblové mají zálibu v požárech. Už jsem to párkrát zažil a divil bych se, kdyby takovouhle obří stodolu plnou sena nechali uniknout. Pak by už, stačilo, aby šel vítr směrem k obytným budovám, a neštěstí je hotové.“

Amos Fairchild a jeho muži pobídli koně do ještě vyššího tempa. Krajina byla porostlá zelenými kravinami, sahajícími koním až pod břicha, a čím více se blížili k údolí, kde ležela Akela Station, bylo houští vyšší a hustší.

Na východní straně stanice byly dvě rozlehlé ohrady, kterými protékal malý potůček. Jeho vodil pumpovali a vháněli do koryta za pomoci síly větrného mlýna.

„Amosi,“ zašeptal McCulloch. „Za druhou ohradou, napravo i nalevo, je hustý křoví. Apači stanici určitě objedou od východu a právě někde tam se schovají, co myslíš?“

„Proč myslíš, že se stáčím takhle k východu?“ zabručel Fairchild. „Za žádnou cenu nás nesmí zvétřit. Poslední kus půjdeme pěšky. Dave, stejně se obávám, že přijdeme příliš pozdě. Už budou určitě v ohradě. Nejdřív musíme zjistit, kde nechali svoje koně. Nejspíš je uvážou někde v houští hned vedle ohrad. Budeme se muset rozdělit. Já poběžím ke stanici. Jeden zůstanete poblíž jejich koní, druhý si „najde místo u té menší ohrady a třetí muž bude mít na starosti tu velkou. Rozdělíme se hned teď, možná už na to přímo na místě nebudeme mít čas.“

„Copak jsme kojenci?“ odfirkl uraženě McCulloch. „Copak si myslíš, že si sami neporadíme a necháme je jen tak pláchnout?“

„Až začnou v ohradách honit koně, zvedne se spousta prachu,“ varoval dál Fairchild. „To přinese Apačům šanci ztratit se a popřípadě založit oheň.“

Amos se postavil ve třmenech a pohledem pročesával krajinu před sebou, ale oblak prachu za pěti pronásledovanými Apači ještě spatřit nemohl.

Bože můj, pomyslel si Amos zdrceně, to nemůžeme stihnout. Ještě k tomu mám od rána takový nepříjemný pocit v zádech.

Ozvalo se Fairchildovo varovné zasyčení a McCulloch a další dva muži zalehli k zemi. Své koně nechali asi sto padesát kroků za sebou uvázané v houští a obezřetné se blížili k ohradám. Najednou před sebou spatřili pět indiánských poníků. Fairchild počkal, až se k němu dostanou všichni tři jeho muži.

„Věděl jsem, že už budou v ohradách. Snad se nám podaří aspoň něco zachránit.“

Na vzdálenost asi dvě stě kroků byla z obytné budovy stanice slyšet hudba, smích a rozjařené výkřiky mužů i žen. Vítr, který k nim doná šel zvuky veselí, přinesl i vůni pečeného masa a taky čerstvě usušené ho sena. .

„Smith má za ženu Mexičanku, možná má svátek, nebo co?“ zašeptal s úšklebkem McCulloch. „Bože, to je ale kravál. Ty by si nevšimli, ani kdyby jim před oknem vztyčili totem. Lip si to ti rudoši ani nemohli vybrat.“

„Bohužel,“ pokrčil rameny Amos. „Dave, zůstanete s Maxem tady. Ty tady kus od koní, Max pár kroků vpravo. Vidíš to hrazení?“

„Jo,“ kývl Ludlow.

„Dobrá,“ vysvětloval dál Fairchild. ‚Apači svážou takových tucet koní k sobě řemeny. To jim moc dlouho trvat nebude. Na cizích koních jezdí jen v nejnutnějším případě, takže se budou určitě chtít vrátit i pro své poníky. Zničte je tady, jestli to tak opravdu bude. Lemueli, ty půjdeš na druhou stranu.“

„A ty?“ chtěl vědět McCulloch.

„‚Moje bude stodola,“ zašeptal Amos. „Určitě se ji pokusí zapálit. Ať se propadnu, jestli se mýlím. Snad neuděláme žádnou chybu.“

Dva vybraní se schovali v krovinách poblíž koní a Fairchild s Le-muelem se dál plazili k ohradám a stavením.

„Leme,“ zastavil se na chvíli Amos. „Snaž se střílet jen v nejnutnějším případě, jasný? Vystřel, až když se budou chtít dostat ven z ohrad.“

„Nejsem přece blázen, jen tak vypadám,“ ušklíbl se Atkins.

Vojenský zvěd Amos Fairchild ležel tiše na zemi a najednou mu po zádech přejel mráz.“Ne proto, že by zahlédl ve tmě u stodoly mihnout se stín jednoho z Apačů, ale proto, že hudebníci začali právě hrát tesklivou píseň, právě tu, kterou si Amos se svou ženou Esther nechati zahrát v den své svatby.

Ležel výborně krytý mezi nádrží na dešťovou vodu a stěnou stáje, odkud měl výhled na stodolu, odstavené vozy i obytný dům. Zmocnily se ho nepříjemné vzpomínky a na chvíli musel zavřít oči. Zase uviděl Esther, její velké modré oči, vybavil se mu její smích, ale také její smrt, kterou měl na svědomí Locův otec Nacho.

V životě jsem viděl už jen jedny tak krásně modré oči, pomyslel si Amos. Takové má ještě majorova neteř Caroline. Už ani nevím, jak přesné vypadá, ale ty oči si budu pamatovat nadosmrti.

Přikrčený Apač zatím doběhl až k otevřeným vratům stodoly, ale po pár vteřinách se jeho stín zase objevil. Tentokrát byla jeho silueta podivně baňatá, jakoby nafouklá.

i Co to má znamenat? Bože, vždyť on chce určitě podpálit senem stodolu s vozy, aby pěkně jeden po druhém chytily, a pak je odbrzdit a poslat přímo proti domu.

Zevnitř se stále ozývala hudba, ale Amos zaslechl i trochu rozhněvaný chlapecký hlas.

„Přece takhle nemůžou hrát celou noc? Takový kravál, to se nedá vydržet, mami!“

„Jamie, nemůžeme jim to zakázat, chlapče,“ odpověděl měkký žen– ský hlas, který byl Fairchildovi povědomý. „Pan Smith, majitel stanice, měl zatím se svou ženou jen čtyři dcery. Teď se mu konečně narodil první syn, a to je dost velký důvod k takové oslavě. Jeho žena je Mexičanka a u nich je to zvykem. Slaví takhle už třetí den. A kromě toho jsou ty písně docela hezké.“

Chlapec neodpověděl. Zatím se ve vratech stodoly objevil podruhé stín Apače s náručí sena. Vtom se ale vpravo ze tmy vynořila postava, jdoucí svižným krokem.

Mladá žena nebo dívka, odhadl správně Amos. Jde podél stájí odněkud z domu. Indián ji ještě nezbystřil, má plno práce s tím senem. Bože, ona snad jde k vozům?

Ve zlomku sekundy se mu vybavilo, co by Apač udělal. Rychle vytáhl nůž a začal se plížit ze svého úkrytu. Z domu stále zněla hudba a Indián před sebou nesl náruč šustícího sena, takže ho nemohl slyšet. Dívka se ale blížila příliš rychle, a tak se Amos bál, aby si Apače nevšimla a nezačala křičet.

Apač i dívka mířili k vozu. Indián ji přes náruč sena ještě neviděl, ale zato dívčina silueta najednou zkameněla a ozval se trochu rozechvělý hlas.

„Halo – co to tam děláte?“

Fairchild rychle vyskočil a dlouhými, tichými skoky pádil k vozům. Apače dívčino zjevení trochu překvapilo. Chvíli zaváhal a pak odhodil seno vedle sebe. Před Carolinou Edwardsovou se neobjevila tvář bělocha nebo Mexičana, jak čekala, ale najednou hleděla do očí divoce vyhlížejícímu Apači. Zůstala jako zkamenělá. Zřetelně viděla, jak se k ní Indián blíží, vytahuje a napřahuje blýskavý nůž, ale nohy měla jako přikované a hrdlo stažené. Ve zlomku sekundy, než Indián stačil proti ní vrhnout nůž, zahlédla za ním nějaký pohyb. Nůž opravdu zasvištěl vzduchem, ale proletěl asi půl kroku nalevo od ní, přesně ve výšce jejích prsou. Indián se najednou podivné napřímil, hlasitě vydechl a padl na stranu do hromady sena. Bylo to všechno tak rychlé a hrozné, až si dívka myslela, že se jí to jen zdálo. Na okamžik zavřela oči, a když je otevřela, stál před ní, ozářený jen světlem z oken obytného domu, vysoký muž, na hlavě šedý klobouk, jaký nosili jen rebelové, a v ruce revolver.

„Nekřičte,“ řekl tiše ten, kdo jí právě zachránil život. „Nekřičte,

slečno Edwardsová, je jich tady kolem bohužel ještě víc.“..Mluvil klidným, chladným hlášeni Pak se sklonil nad ležícím Indi –

ánem, kterému uprostřed zad trčela rukojeť nože. Caroline rychle od– vrátila oči. Teprve když je podruhé otevřela, uvědomila si jasné, co se s ní stalo.

To je přece kapitán Fairchild a právě mi zachránil život. Bože, ten rebel, o kterém se tolik mluví. Setkala jsem se s ním jen jednou, ale často na něj musím myslet.

‚Jste v pořádku, slečno?“ Přistoupil těsně k ní a vzal ji za předloktí. „Nejste snad raněná, slečno?“ zeptal se tiše. „Nechtěl jsem střílet.

Je mi moc líto, že jsem vás té podívané nemohl ušetřit. Jste opravdu v

pořádku?“

„Ano – ano, kapitáne,“ dostala ze sebe dívka namáhavě.

Po celém těle se jí najednou rozlila taková slabost a kolena se jí začala třást, že ji Amos musel rychle chytit kolem pasu, aby se nesesula k zemi. „No, no,“ vydechl překvapením, když mu ta krásná sedmnáctiletá

dívka najednou ležela v náručí a projela jím zvláštní vlna citu a něhy.

„Už je to pryč, slečno, už je to dobrý. Žádný strach, jsem tady.“

On je tady, zabušilo dívce srdce. On je u mé a drží mě v náručí. Je mi tak slabo, ale chtěla bych tak zůstat do konce života. Bože, přesně

„takhle jsem si to vždycky představovala. Kdyby o tom ale věděla teta

nebo strýček… Pak trochu zvedla hlavu a pohlédla mu do tváře. Díval sena ni jako tenkrát,stejně pronikavým záhadným pohledem světlých, jiskřivých očí.

Hrome, přejel zase Amosovi mráz po zádech. To jsou oči, jaké měla Esther! Ne, jsou trochu tmavší a mají jinou jiskru, ale přece.

Ještě „chvíli se uchváceně díval do mladičké tváře s jemnými, čistý –

mi rysy a krásně tvarovanými rty, přejel pohledem i po dlouhých,zla-.

tavých vlasech, ale pak se v něm začaly ozývat varovné hlasy. ,,Já –jsem v pořádku, kapitáne,“ zašeptala Caroline., Je mi jen tak slabo. Mohl byste mne, prosím, odvést k vozu?“

,, Ano, samozřejmě…“

Najednou se nocí ozval děsivý výkřik a hned nato výstřel od koňského výběhu.

„Rychle!“ postrčil Amos dívku k vozu. „Dovnitř! Locovi lidé chtějí ukrást koně. Jsou v ohradách, musím se tam podívat!“

Hudba v domě okamžité umlkla a nahradily ji vyděšené výkřiky a dupot. Amos pádil k ohradám a snažil se odhadnout situaci.

Tmou se ozvalo kojoti zavytí a z druhé strany ohrady přišla odpověď. Hned nato se u hrazení výběhu vyhouply dvě temné postavy.

„Maxi, střílíme, teprve až budeme mít oba na mušce, jasný?“

„Jo,“ souhlasil Ludlow a nespouštěl z Apačů.oči.

Jeden z nich už byl za ohradou, ale druhý zůstal na břevnu a otočil se zpátky. Hleděl směrem ke stavením a vozům a nejspíš čekal na první známky požáru. Jeho druh na něj něco zavolal a pak se sám vydal do malé stránky, kde v houští stáli jejich poníci.

Bez povšimnutí prošel kolem Ludlowa a McCullocha. Zběžně zkontroloval všechny koně a pak se připravoval nasednout na toho svého. V tu chvíli z houští vyskočil McCulloch, jedním skokem byl u Apače a pažbou revolveru ho zezadu udeřil do týla. Indiánský poník se lekl a prudce vyrazil vpřed. Ke vší smůle zůstala Apačovi, který chtěl ve chvíli útoku právě nasedat, noha zaklíněná ve třmenu a kůň vlekl bezvládné tělo s sebou. Ani jednomu z vojáků se nepodařilo koně zadržet.

Apač, který ještě stál na ohradě a čekal na oheň, se otočil právě ve chvíli, kdy z houštiny vyrazil kůň, jenž za sebou vláčel tělo jeho druha.

„Střílej!“ křikl McCulloch. „Maxi, střílej!“

Max, trochu vykolejený splašeným koněm, který na něj div nešlápl, znovu rychle zamířil na Apače stojícího na ohradě, ale v té chvíli, kdy stiskl spoušť, mu bylo jasné, že ho mine, neboť Indián se jako šelma odrazil od hrazení a uskočil stranou.

„K sakru! To mi ještě chybělo!“ zanadával McCulloch. „Maxi, Maxi, pozor!“

Ani Lemuel Atkins, který ležel u hrazení na druhé straně, ho nedokázal zneškodnit. Indián se prostě ztratil ve tmě. Zato houf koní uprostřed ohrady se dal do pohybu. Bylo jasné, že jsou vzájemně svázaní dohromady, protože se v jednom šiku najednou cvalem hnali proti ohradě, kde bylo v jednom místě hrazení viditelně snížené. Celé stádo bez námahy přeskočilo překážku a od druhé ohrady, za kterou by byli definitivně na svobodě, je dělilo jen několik yardů.

Atkins si všiml stínu, ležícího na hřbetě prvního koně. Nebylo pochyb, že je to jeden z Apačů. Bylo mu líto koně, ale zamířil a ve vteřině vystřelil. Kůň padl a Lemuel spatřil tělo letící vzduchem. Chtěl vystřelit podruhé, ale poplašení koně mu zaclonili výhled.

McCulloch a Ludlow se zatím dostali k ohradám, ale střílet nemohli. Neviděli v ohradě nic než stádo splašených zvířat, kolem kterých se zvedala oblaka prachu.

Když se ale zadívali pozorněji, objevili najednou uprostřed chumlu temnou postavu, která máchala rukama a něco vykřikovala.

‚Maxi, on víří prach!“ křikl McCulloch vztekle. „Je mezi koňmi, podívej!“ Situace ve druhé ohradě byla stále nepřehlednější. Bylo zřejmé, že

se jednomu z Apačů určitě podaří odříznout mrtvého koně od stáda a

že se budou se stádem dál pokoušet ujet. Ludlow, Atkins a McCulloch občas naslepo vystřelili a snažili se

dostat do nejlepšího postavení. A pak si Ludlow všiml postavy, která se v mžiku vyhoupla na hřbet jednoho z koní. Ihned vypálil a McCulloch hned po něm. Indián z koňského hřbetu zmizel, ale ani jeden si nebyl jistý, jestli ho zasáhl.

„Maxi,“ zakřičel Ludlow.

„Chtějí zmizet, musíme jim zespoda zastoupit cestu. Lemueli, všichni se stáhneme kolem ohrady dolů!“

Nebyl si jistý, jestli ho oba v tom dusotu a rzáni slyšeli. Z Atkinsova místa se právě ozvaly dva výstřely z revolveru, ale ani on hbitého Apače uprostřed mračna prachu netrefil. Po pár vteřinách však zahlédl, jak se někdo snaží prolézt hrazením. Okamžitě zamířil a stiskl spoušť.

Postava se zarazila v pohybu a pak padla do prachu pod hrazení

Obě stáda koní, sehnaná do jedné ohrady, byla stále divočejší. Atkins, potěšen dobrým zásahem, ihned podle McCullochova návrhu

Vyrazil k dolní straně ohrady, kudy budou chtít Indiáni nejspíš prorazit. Všichni tři si v duchu říkali, že se jim to nepodaří, ale chvíli nato jim Apači znovu ukázali, čeho všeho jsou schopni.

V ohradě bylo už hotové peklo, koně řehtali, nemohli v tom prachu pořádné dýchat, vzpínali se. McCulloch se se svými druhy nemohl pořádně domluvit, co podniknou, protože se v té vřavě pořádně neslyšeli a už ani neviděli, protože měli oči plné prachu.

A pak se koně dali do pohybu a hnali se jako slepí přímo proti silným břevnům hrazení. Všichni tři zatajili dech a pak uslyšeli hlasitý praskot dřeva. Byla to další ukázka toho, čeho jsou Indiáni schopni. Kolikrát i za cenu svých životů. Tihle to právě dokázali. Pokud dostali od Loca úkol, musí ho splnit, i kdyby to bylo v jejich životě to poslední, co udělají.

McCulloch se zastavil a sledoval koně, jak pádí z ohrady a ztrácejí se mezi křovinami. Žádného Apače na jejich hřbetě neviděl, ale zato slyšel jejich pokřik. Podle toho usoudil, že jeden se už ztratil někde vpředu, ale druhý je ještě mezi posledními koňmi a žene je zezadu. Zeširoka se rozkročil, namířil na díru v ohradě a pozorně naslouchal. Správně si vytipoval dva koně, mezi kterými se Apač snažil ukrýt. Jednomu visel zprava na krku a z levé strany se kryl dalším. Seržant vystřelil dvakrát rychle za sebou a snažil se zvířata trefit tak, aby byla na místě mrtvá a dál se netrápila. Jeden kůň padl na kolena a pak se svalil na stranu, a druhý v té obrovské rychlosti udělal ve vzduchu skoro půl přemetu.

McCulloch stačil ve tmě postřehnout letící Apačovo tělo, ale ten se ihned zvedl a chtěl skočit na hřbet dalšího z koní. McCulloch byl ale dobrý a rychlý střelec a v této chvíli jeho střelecké umění opět nezklamalo.

„Bídák! Aspoň tohohle jsme dostali,“ zavrčel McCulloch.

Najednou se ozvalo několik výstřelů rychle za sebou. Všichni tři sebou trhli a naslouchali. Pak uslyšeli dusot koní, který se ozval přesné z místa, kde měli Apači schované své poníky.

„To byla kapitánova winchestrovka,“ vydechl Ludlow.

„Vždyť jsme tam nechali toho, co jsem ho omráčil pažbou!“ vyděsil se McCulloch. „To ale není možný, aby se za tu chvíli probral, nasedl na koně a odjel. Copak má lebku z kamene?“

„Jo,“ pokýval hlavou Atkins, „to je pěknej průšvih.

Kapitán nás nejspíš uškrtí. Já myslel, že mé to klepne, když jsem viděl pádit toho

koně s rudochem visícím ze sedla.“

Všichni se rozběhli k onomu místu, ale už tam nic nenašli. Udýcha– ný McCulloch svěsil ramena, pak si nešťastně sedl na zem a položil hlavu do dlaní.

Já to nechápu,“ sténal. „Normálního člověka by to vyřídilo nejmíň na dvě hodiny. Teď má Loco ještě o tři koně víc, protože ztratil tři bo jovníky…“ . Zmlkl, protože k nim ostrým krokem přicházel Amos Fairchild. „Nemá navíc jen tři poníky, ale taky nejméně šest Smithových koní,“ vrčel v chůzi. „Střílel jsem po tom, co prchal s koňmi, ale myslím, že jsem ho jen zranil. Překáželo mi to křoví, který je všude kolem. Takže nám pláchli dva a vsadím se o cokoliv, že za takovou čtvrthodinu se jim podán dostat se zpátky k Locovi.“

„Tak rychle za nima!“ vyskočil ze země McCulloch. „Dohoníme je a…“

„S našimi unavenými koňmi to nedokážeme,“ přerušil ho Amos.

„Nato bysme pod sedlem museli mít čerstvý a prvotřídní zvířata. A vidíš tady snad nějaký?

Můžeme vyzkoušet, jestli nám nepůjčí koně doprovod kolony. Ale ty budou za celej den taky unavený.“

McCulloch najednou strnul a ukázal před sebe.

Hnal se k nim shluk křičících a rukama rozhazujících lidí.

Vedl je zavalitý seržant v nedopnuté uniformě, za ním pět kavaleristů a pak houf mexických příbuzných Jossiho Smitha. Úplně na konci klopýtali muzikanti, někteří| ještě se svými nástroji v rukou.

„K čertu, moje koně!“ řval Smith a ukazoval na prázdné a rozbité

ohrady.

„Oh, ti prokletí zloději! Má nejlepší, nejcennější zvířata. Všechno je pryč, všechny mi je odvedli! A kdo odstřelil tyhle?“ vrhl nevraživý pohled na Fairchilda a v tu chvíli zkoprněl překvapením.

Hned ho poznal.

„Kapitáne, jsi to opravdu ty? Probůh, kde jsou moje koně?“ Malý, podsaditý Smith se nešťastně rozhlížel kolem. S okolními Apači už léta obchodoval a byl s nimi zadobře, protože jeho žena uměla jejich řeč a vždycky se spolu nějak domluvili. A teď najednou tohle. Všechna jeho zvířata jsou pryč.

„Zloději!“ zařval, vrhl se k mrtvému Indiánovi u hrazení a začal doněho vztekle kopat.

„Ukradli mi moje bohatství, moji radost. Mé nejlepší koně v životě…“

„Smitty!“ okřikl ho Fairchild. „Smitty, seber se, člověče. Zaprvé to nejsou tví nejlepší koně, za druhé, ty zastřelené ti armáda zaplatí, a věř, že jsme po nich nestříleli s radostí. A za třetí si jich Apači odvedli jenom šest. Ostatní jsou někde kolem v tom zatraceným houští. Máš tady k ruce dost lidí, zítra je už můžete mít zase všechny ve výběhu. A nech už toho!“ zařval, chytil nepříčetného majitele stanice za límec a táhl ho od mrtvého Apače.

„Přestaň! Je to jeden z Locových mužů.“

To jméno mělo neobyčejný účinek. Joshua Smith, třesoucí se vztekem a nenávistí, najednou zkameněl a jako ostatní hrůzou zatajil dech a vyděšeně vyvalil oči. Najednou všichni zmlkli, s obavami hleděli do tmy kolem sebe, a kdo měl zbraň, při vyslovení toho jména ji bezděčně sevřel pevněji,

V tomto kraji stačilo jen samotné Locovo jméno, aby byli všichni strachy bez sebe.

„Loco?“ třásl se Smithovi hlas. „Kde je? Co jsem, proboha, udělal, že musel navštívit zrovna mě? Kde se ta bestie schovává?“

„Není ani dvanáct mil odtud na jih,“ prohodil Fairchild klidně., Po-kusí se přejet Potrillské hory. Armáda je mu v patách, ale nejspíš ho nestačí dohonit včas.“

„On chce přes Potrillské hory?“ zašeptali vyděšeně Smithovi příbuzní. „Bože, co když pojede přes náš ranč? Migueli, Paco, co budeme dělat?“

„Maria Panno,“ zasténal jeden z Mexičanů a viditelně zbledl. „Náš dům leží jen pár mil od staré apačské stezky. Kapitáne, naše ženy a děti tam jsou samotné. Můžeme je ještě zachránit?“

„Nevím, kudy přesně chce jet. Nejspíš tou nejrychlejší cestou,“ za– ‚ myslel se Amos. „Přes Guzmanovu vyhlídku, odtamtud je krásně vidět, co se právě děje na hranici. Předjet ho, abychom tam na něj už čekali, se nám nepodaří, ale snad budete mít štěstí. Možná by si na vašem ranči vzal jen čerstvé koně a potraviny, a vašim lidem by nic neudělal. Nemůžeme vědět, co ho napadne.

Halo, seržante, půjčte svého koně tady seržantu Atkinsovi. Ludlowe, dojděte s Davem pro naše koně. Přesedláme a vezmeme si koně od doprovodné eskorty.“

„Ale to přece nemůžete!“ začal seržant mávat rukama. „Nikdo vám k tomu nedal rozkaz ani povolení!“

„Drž klapačku!“ obořil se na něj McCulloch. „Teď budeš dostávat rozkazy od nás. A uhni z cesty.“

McCulloch svraštil obočí a pokoušel se domyslet, co jejich kapitán asi zamýšlí provést.

Loca před horami už jistě nedostihnou.

Mohli by ale zmenšit jeho náskok, a tím, že by je cítil za svými patami, by se mohl dopustit aspoň drobné chybičky, kterou by pak mohli využít proti němu.

V tom přemýšlení se Dave McCulloch ohlédl za sebe a najednou úžasem otevřel ústa.

Blížily se k nim dvě ženy s lucernami v ruce a šustění jejich, dlouhých sukní bylo slyšet až k nim.

„Hej, podívej se, kdo se k nám hrne,“ strčil Dave loktem do Ludlowa. „To je paní Edwardsová s neteří.“

„Hmm, to si nechám líbit. Je na ně určitě příjemnější pohled než na ty mrtvý rudochy a chudáky koně,“ utrousil jen koutkem úst Ludlow. Amos Fairchild se chtěl zrovna zeptat, co si to tam ti dva šeptají, když vtom se za ním ozval ženský hlas. „Kapitáne Fairchilde!“

Amos se překvapeně ohlédl a po chvilce zaváhání rychle sundal promaštěný klobouk a prohrábl si vlasy.

„Madam,“ vyslovil zřetelně a maličko se uklonil. „Těší mě, že vás Vidím.“

„Potěšení je na mé straně, kapitáne,“ odpověděla přátelsky paní Edwardsová. Byla to štíhlá, tmavovlasá žena s měkkýma očima a bystrým pohledem. „Přišla jsem, abych vám jménem svým, i mých dětí, poděkovala. Nezachránil jste jen Caroline, ale nás všechny. Poslal vás sem můj muž, kapitáne?“

Ne přímo,“ odpověděl Amos potěšeně. „Poslal mé za Locem. Bál se, že by mohl napadnout vaši kolonu vozů, madam. Jeho obavy byly oprávněné. Ale teď budete moci jet bez dalšího nebezpečí dál. Loco se chystá v nejbližších hodinách zmizet za hranicí.“

„A vy se ho pokusíte zadržet, kapitáne?“

„Jestli to dokážu,“ pokrčil rameny Amos a všiml si pohledu mladičké Caroline, která na něj upírala oči plné strachu a obav. „Ale nejspíš stačí překročit hranici a v Mexiku už bude v bezpečí.“

Fairchild si všiml Carolinina ulehčeného vydechnutí a najednou měl zase ten krásný pocit něhy a citu, jako když ji předtím držel v náručí.

„Kapitáne,“ promluvila tiše Caroline a sklopila oči. „Dávejte na sebe, prosím, pozor. Slyšela jsem, že Loco je hotový ďábel, nikoho neušetří.“

„Dítě, Amos Fairchild není jen tak někdo. Dokázal přelstít už řádku Indiánů, že, kapitáne?– Řekněte mi, hledáte ještě toho překupníka, který tenkrát prodal zbraně Nachovi?“ zeptala se se zájmem paní Edwardsová.

„Hledal jsem ho dlouhé roky, ale nenašel,“ zavrtěl Amos klidně hlavou. „Našel jsem spoustu důkazů, které ukazovaly na různé obchodníky, ale nic mě nakonec nedovedlo k cíli. Jednou toho muže možná najdu, ale bude to spíš náhoda. Jednoho dne přestane člověk hledat a naučí se s tím žít a čekat. To je život, madam.“

„Ano,“ souhlasila paní Edwardsová. „Já jsem se opravdové trpělivosti naučila také až v této divoké zemi. Amosi, jak to, že Mexičané Loca nestíhají jako naše úřady a armáda?“

„Pokud platí ještě to, co jsem se před časem dozvěděl, uzavřel mexický provinciál s Apači jakousi zvláštní dohodu,“ pokrčil Amos rameny. ‚Podle té se mohou ve svých teritoriích pohybovat zcela volně, pokud ovšem nenapadají a neokrádají domorodce. Loupežné výpady jim toleruje jen tehdy, když je provádějí na americké straně hranice.

Znamená to, že od nich generál nakupuje za výhodnou cenu koně, které tady u nás ukradnou. Jestli je to pravda, nevím, ale nedivil bych se tomu.“

„Rodriguez – měl by to být generál Rodriguez, Amosi,“ skoro vykřikla paní Edwardsová. „Manžel mi jednou vyprávěl, že s ním měl nějaké nepříjemnosti. Nemá náhodou v žilách také indiánskou krev?“

„To souhlasí,“ kývl hlavou Amos. „Jeho babička pocházela z apačského náčelnického rodu. Říká se o něm, že je hrozný despota a že má v armádě neustále problémy. Madam, bohužel vás musíme opustit. Je mi to líto, ale už máme přichystané koně.“

„Samozřejmě, Amosi,“ usmála se přátelsky. „Budu majora informovat, co se tu stalo, a doufám, že až se z té trestné výpravy vrátíte, prokážete nám čest a povečeříte s námi.“

„Zajisté, madam,“ uklonil se Fairchild. „Když s tím bude major souhlasit…“

„O tom nepochybuji,“ ozvala se tiše Caroline a podala Amosovi ruku. „Budete u nás vždy vítán, kapitáne. Ještě jednou vám děkuji.“ Podali si ruce a chvíli si hleděli zpříma do očí. Amos byl jako oča– rovaný a zdálo se mu, že se do něj tím dotekem vlévá nekonečné příjemný pocit tepla a štěstí. Caroline najednou vstoupil ruměnec do tváří, sklopila oči a vyprostila ruku z jeho sevření. Ještě jednou se dámám uklonil, otočil se a rychle odcházel ke ko-ním, které zatím jeho tři muži v rychlosti připravili.

Pořád ale nemohl zapomenout na pohled Carolininých modrých

ve kterých se zračilo ještě něco jiného než jen dík za záchranu. života. V srdci měl palčivý pocit bolesti, ale také naděje, že se s ní opět setká. .

„Kapitáne,“ ozval se McCulloch, „jsme hotoví.“ ‚Jo,“ zamumlal Amos jako ve snu. „Můžeme vyjet, Dave.“

Neodvážil se už otočit a neviděl, jak se paní Edwardsová zavěsila rámě své neteře Caroline. Hleděly za nimi do doby, než se ztratili tmě. Pak se starostlivá teta ozvala.

„Jak to, vždyť je teplo a ty se celá chvěješ?“ a nato se vrátila k Fairchildovi. „To je muž, jaký se hned tak nevidí, viď? A nemusíš mi nic říkat. Už dávno jsem si všimla, jak tě jakákoliv zmínka o něm zajímá a uvádí do rozpaků. O dnešku ani nemluvě. Tvůj strýc si toho ještě nevšiml a já s ním o tom nikdy nemluvila, protože jsem si myslela, že je to jen přechodné dívčí pobláznění. To víš, přede mnou nic neutajíš. Ale co když ten muž necítí to, co ty k němu?“

„Ano,“ špitla zahanbeně Caroline. „Na to jsem už mockrát myslela, teto Dorothy. A také na jeho ženu Esther a na všechno to, co zatím prožil. Ale stejně doufám, že se jednou setkáme, on pozná mé city a nebudou mu lhostejné. Já to prostě vím.“

„A dnes?“ zeptala se Dorothy Edwardsová překvapeně. „Po dnešku jsi si pořád tak jistá? Tento muž a žádný jiný – opravdu je to tak zlé?“

„Ano, teto.“

„Bože můj,“ sepjala paní Edwardsová ruce a vzdychla.

Konečně našli stopu. V chabém světle lucerny, kterou vezli s sebou, našli polámané větve houští a trávu zchápanou malým stádem koní. A taky stopy krve!

Amos zvedl ze země oblý kámen, potřísněný čerstvou, temně rudou krví.

„Takže jsi ho přece jen trefil,“ ozval se McCulloch.

„Nevím to přesně. Střílel jsem asi do výšky koňského kohoutku, protože jel skloněný. Vypálil jsem tři rány za sebou v jedné linii. Takže by to mohl dostat možná někam do zad, nebo ramene.“

„No, moc silně zřejmě nekrvácí, ale snad ho to trochu zbrzdí,“ ozval se Lemuel Atkins.

„To je sporné. Víte, že Apači vydrží několikrát víc než normální člověk. Sami jste se měli možnost přesvědčit, ne? Snaží se co nejrychleji dostat zpátky k Locovi. Mají teď šest čerstvých koní a pravděpodobně tři poníky navíc. To je nebezpečně moc. Loco má v ruce další dobrou kartu.“

Na chvíli se zastavili a naslouchali. Za nimi bylo slyšet Srnithovy muže, kteří se s lucernami snažili pochytat v roští uprchlé koně.

„Než se rozední, budou je mít všechny doma,“ konstatoval suše Amos. „Dobrá, jedeme dál. Loco má nejméně hodinu náskok.“

„Co myslíš, že udělá s tím raněným?“ zeptal se Ludlow.

„No, určité kvůli němu nebude chtít zpomalit tempo. Ošetří ho a nejspíš pevně přivážou na sedlo, aby nespadl. Nikdy jsem neslyšel Apače, aby naříkal nebo žádal nějaké zvláštní ohledy. Jsou zvyklí umírat uprostřed ostatních a nevydat ani hlásek. I zvíře dokáže brečet a prosit, ale Apač přijímá bolest a smrt bez jediného slova.“

„Je to takový nelidský,“ poznamenal Atkins. „Jde mi z toho mráz po zádech.“

„Jsou tak vychovaný, nesmí dát najevo svoji slabost,“ pokračoval Fairchild. „Co my považujeme za nelidské, jsou podle nich vlastně zákony přírody, uprostřed které oni celé věky žijí.“

Dál jeli mlčky.

Před nimi leželo patnáct mil houštím porostlé krajiny, na jejímž západním obzoru se rýsovaly vrcholy Potrillských hor.

Amos jel první a přemýšlel o třech cestách, které vedly přes hory. Po každé už párkrát jel a okolní krajinu znal velmi dobře. Byla plná propastí, kaňonů, úzkých soutěsek a stezek nad prudkými, skalnatými srázy. Dřív to bylo Nachovo území a zahynulo tady mnoho bílých mužů, kteří se tudy pokoušeli projet:

Nakonec v těch skalách zahynul i sám Nacho, bohužel dřív než Amosovi stačil prozradit jméno muže, který mu tenkrát před léty prodal zbraně. On jediný mu to jméno mohl říci.

Kdyby se tenkrát jeho rodině nestalo to neštěstí, žil by teď úplně jinak. Po válce chtěl odejít z armády, měl vlastní ranč a stádo dobytka. To má vlastně ještě teď, ale všechno zatím obhospodařuje jeho soused. Jeho dobytek, jeho pastviny, kterými protéká potok, krásně zelená tráva…

Najednou mu přišlo všeho líto. Ale své pomsty se už vzdát nemohl. Fairchildově své věci vždycky dovedli až do konce. A stejně, kdykoliv si vzpomněl na svůj ranč, viděl jen ohořelé trámy domu a hroby svých blízkých.

Může člověk vůbec dál žít, pomyslel si Amos, když zmizelo všechno, co pro něj mělo nějaký smysl a pro co žil? Může člověk vůbec uvažovat o budoucnosti, když není s kým a pro koho by své plány uskutečňoval?

Nejdřív myslel jen na to, jak se pomstí, jasně si představoval, co udělá, až ty lidi, kteří mu vzali vše, co měl rád, dostane. Chtěl je pověsit na strom, pod kterým našel mrtvou celou svou rodinu, a pod kterým zemřela Esther.

Ujížděl noční krajinou a snažil se sledovat stopy Apačů, ale před očima se mu zároveň promítaly obrazy té strašné události.

Má to vůbec ještě smysl, trápit se kvůli tomu? Je to už dávno. Nacho nežije, nežije už ani jeden z jeho lidí. Má to všechno ještě vůbec smysl? přemýšlel s hořkostí.

Ale možná to jméno zná i Nachův syn Loco. S tím jsem se v přímém boji ještě nikdy nesetkal. Vždycky mi šel raději z cesty, ale ne že by se bál. Je příliš chytrý, než aby zbytečně riskoval.

Proboha, proč se pořád někam ženu, proč bych nemohl žít jako dřív? Třeba s tou modrookou dívkou, která…

Amos zavřel oči a chvilku si představoval, jaké by to mohlo být, mít vedle sebe někoho milého, cítit něčí teplo, mluvit s ním a smát se, moci ho sevřít do náručí. Myslet a žít jen pro ni, nikdy se od ní nemuset odloučit ani na krok

Nesni, poručil si ostře a prudce otevřel oči. Kdo Se nechává unášet sny, většinou na to rychle doplatí vlastním životem,

Jakou cestu si Loco asi vybere? Má tři možnosti. Nejspíš stezku po hřebeni, která vede nahoru roklí Palo Blanco a kaňonem Pěna Blanco. Jestli si vybere tuto, stačí mu jen dva bojovníci, aby uzavřeli vjezd do strže a nikoho tam nepustili. To místo se dá objet, ale je to čtyřhodinová zajížďka.

Kdybych já byl Loco a měl takový náskok, vybral bych si právě tuhle. Měl bych jistotu, že v klidu dojedu až na hranice, a nemusel bych se starat, že mě někdo pronásleduje. Co pro něj asi znamenáme? Bílí muži. Nejspíš nic.

Fairchild už věděl, že se mu Loca nepodaří dostihnout. Co mohl dělat? Jet dál a neprodlužovat náskok? Nebo počkat na malého poručíka Casperse? I kdyby někde cestou sehnal čerstvé koně a pospíšil si, nic by mu to už nepomohlo. Locovo dopadení opět zůstalo jen přáním a snem mnoha mužů.

Byl tu ale ještě ten raněný Apač, který ujel se Smithovými koňmi. Možná ten by mohl něco změnit…

Ležel teď jako pes, který si olízal rány, a byl už natolik unavený, že ho neděsilo ani těch pár posledních chvil, na jejichž konci na něho čeká smrt. Mlčel a díval se na Tahashe, svoji ženu, která se k němu starostlivě skláněla.

Jeho squaw mu pomohla dostat se až sem nahoru. Koženým řemenem si ho připoutala na záda a vlekla ho přes balvany vysoko nad stezku. Když u konce svých sil dojel s ukradenými koňmi ke svým lidem, Tahashe ho obvázala a z dek a větví udělala nosítka. To všechno za jízdy a chvatu.

Teď tu stála mezi ním a Locem. Byla stará šestadvacet zim, ale vypadala daleko mladší než ostatní indiánské ženy jejího věku, které většinou po celou dobu pobytu v rezervacích strádaly hladem. Jednou se jedna z žen nechala slyšet, že Tahashe vypadá tak mladě proto, že nemá žádné dítě. Bylo to myšleno jako urážka a posměch. Žena, která neporodí dítě, nemá v indiánské společnosti místo. A jestliže se válečník nestane otcem, je ostatními neustále zesměšňován a urážen pro svoji neschopnost.. Tahashe Lana dokonce několikrát prosila, aby.od ní odešel k mladé, pohledné vdově Watabe. Lano se stal jedním z nejlepších bojovníků, který nikdy neminul cíl, ale ty věčné posměšky druhých oba velice trápily.

Jednou v létě, asi před čtyřmi lety, Lano opravdu odešel k Watabe. Byl u ní tři dny a celé tři dny nemohla Tahashe pozřít ani sousto. Myslela, že žalem zemře. Po třech dnech se Lano vrátil, mlčky a se sklopenou hlavou. Pak si lehl na deku a celé hodiny se díval jen tak před sebe. Tahashe si lehla vedle něho a takhle mlčky pak spolu proleželi skoro dva dny. Pak nastalo jejich nejšťastnější období. Tři dny Lanová působení u vdovy Watabe přinesly ovoce, ostatní si ho přestali dobírat, a Tahashe věděla, že miluje jen ji a zůstanou spolu až do konce.

Teď stála vysoko na skále nad soutěskou v bílé skále, bílé jako mramor, kde i v noci je zřetelně vidět mihnout se sebemenší stín. Asi po sto padesáti krocích soutěska zahýbá a ústí do kaňonu Pěna Blanca. Ale tam už se Tahashe s Lanem nejspíš nikdy nedostanou.

Soutěska a kaňon se táhly na míle daleko a celou dobu nebylo možné odbočit s koňmi někam stranou. Dalo se jen šplhat nahoru po skalách, ale ty byly příliš prudké a kámen se většinou drolil pod rukou.

Tahashe stála nahoře a proti ní Loco a Lanův bratr Woto. „Dej jí zbraň. Dej jí pušku,“ ozval se stroze Loco.

Woto přistoupil k ženě a ona od něj pušku mlčky přijala.

„To bude ale tvůj konec, Tahashe. Nikdo mu už nemůže pomoci. Nepůjdeš přece jen s námi?“ zašeptal Woto.

„Ne,“ odpověděla rozhodně a trochu se usmála. „Patřím k Lanoví.“

Muž smutně kývl.

„Jednou se zase všichni sejdeme,“ zamumlal ještě. „Možná to nebude dlouho trvat. Jsi připraven, Lano?“

„Ano,“ hlesl namáhavě raněný.

„Je s nimi El Capitano,“ varoval je Loco a jeho hlas byl najednou temnější než jindy. „Mezi bílými muži není nikdo lepší. To už jste viděli tam v ohradách. Dokáže myslet jako my a je chytrý jako liška. O tom se přesvědčil už můj otec Nacho,“

„Vím,“ zašeptal Lano. „Když ho uvidím, určitě ho neminu.“

„Snad,“ zapochyboval Loco. „Byl bych rád, kdybych mohl být na tvém místě, Lano. Ale musím jít s ostatními dál.“

Krátce se s oběma rozloučil a začal s Wotem hbité sestupovat dolů na stezku, kde čekali jeho lidé.

Tahashe si potom narovnala deku těsně vedle Lana, který byl díky velké ztrátě krve v obličeji neobyčejně bílý, a celým tělem se k němu přitiskla.

„Je ti zima, ale já tě zahřeju svým tělem. Máme ještě čas. Uslyšíme je už z dálky.“

„Není mi zima, Tahashe. Ale jsem rád, že jsme tady spolu,“ zalhal s námahou Lano.

Když se k němu žena přitiskla, cítil najednou, jak se do něj z jejího těla přelévá teplo, ale také příjemné vzrušení a síla.

Vždycky ho vzrušovala a žít s ní bylo krásné. Teď byl sice zesláblý, ale přesto ho plně ovládla touha po ní. Cítil na krku její dech a snažil se pod dekou nahmatat její teplou pokožku.

„Neměl by ses moc hýbat,“ zašeptala.

„Ne,“ zaprotestoval Lano. „Dělá mi to dobře a právě teď mi je nádherně.“

„Naposledy,“ hlesla skoro neslyšné žena. „Bude to naposledy, Lano.“

„Ano, všechno se jednou musí stát naposledy. Tak to má být, a je to dobře.“

Kolem byla tma a ticho.

Je to krásné, pomyslel si Lano. Krásné, ale trochu smutné. Možná nám to ale nemusí být líto, protože tam, kam potom přijdeme, to je určitě ještě krásnější než tady.

V příštích okamžicích Lano zapomněl i jméno El Capitana, který má přijít a vést s ním jeho poslední boj. Ale Loco už předem všechno naplánoval.

Přijedou a nebudou tušit, že tu na ně čeká. Dojedou až k zatáčce, je jich modré uniformy budou proti bílé skále jasně vidět. Nebudou vů bec nic tušit…

K čertu, já se z toho snad zblázním, otřásl se v duchu poručík Caspers. Tyhle příkré bílé skály vypadají hrozivě. Právě tak je ale Fairchild popsal.

Jestli měl pravdu, tak jsem se přede všemi pěkně blamoval. Ale třeba se přece jen mýlil. Raněného vzali s sebou, a nebo je možná už dávno po něm. Loco ho přivázal na koně a odvezou si ho přes hranice. Určitě to tak nakonec bude. Nebudu tady na nic čekat a dám se rychle po jejich stope.

Poručík Jeremy Caspers zvedl hlavu a rozhlédl se po strmých stěnách bílých skal a temném nebi plném hvězd. Několik desítek yardů před ním bylo jasně vidět, jak se soutěska prudce stáčí doprava.

„Poručíku, jestli tam na nás bude někdo čekat, tak určitě za tou zatáčkou. Od ústí do soutěsky je to asi devět mil,“ řekl mu Fairchild, než se od něho odpojil. „Počkejte, až já dorazím z druhé strany a dostanu se nahoru. Budu tam přesně dvě hodiny po půlnoci.“

Ve tmě před ním se ozval klapot kopyt a pak se vyloupla silueta jezdce.

„Zatáčka, pane,“ hlásil McCulloch zamračeně. Fairchild ho s Ludlowem nechal ve službách poručíka Casperse a sám se s Atkinsem, poručíkem Haynesem a Lerbym vydal oklikou. „Před námi je ta zatáčka.“

„Myslíte, že ji sám nevidím?“ odpověděl nevrle Caspers. Byl nervózní jako mladý pes a v hlavě mu stále znělo Fairchildovo varování. „Kolik je hodin, McCullochu?“

„Půl druhé,“ odpověděl seržant. „Právě jsem se díval, pane. Musíme tady počkat.“

„Cavendishi!“

Ten to snad nepřežije, pomyslel si s úšklebkem poručík Mike Cavendish. Nemůže vystát, že mu radí bývalý kapitán a rebel, jenž nemá o West Pointu, který Caspers úspěšně absolvoval, ani ponětí. Tahle idiotská hrdost všech z West Pointu ho ničila.

„Pane?“

„Utvořte dvojitou linii,“ zavelel stroze Caspers. „Vy povedete pravou a budete se držet co nejvíce u stěny. Já si vezmu na povel levou. McCullochu, vy pojedete za mnou, rozumíte?“

Cavendish si s McCullochem ve tmě vyměnil výmluvný pohled.

„Opravdu bychom tu měli počkat, pane,“ dovolil si odporovat. „Ne že bych měl strach to projet, ale když kapitán říkal přesně ve dvě hodiny, tak…“

„Kapitán, kapitán,“ vyprskl Caspers vztekle. „Už nechci nic slyšet, McCullochu! Máme se řídit podle Fairchildových odhadů, to je směšné! Jedeme dál; jasné? Loco je jen čtyři hodiny před námi. Máme jedinečnou šanci ho konečně dostat, a já si ji nenechám jen tak pro nic za nic uniknout.

Říkám vám, McCullochu, nikdo tam nečeká, nic tam není, absolutně nic! Ten váš Fairchild si vzal lidi, kteří se umí nejlépe pohybovat po skalách, ale celé to divadlo s tím, že přijedou z druhé strany, si mohl ušetřit. Takže, Cavendishi, utvořte linie a držte rozestupy dvou délek.“

„Pane,“ nedal se McCulloch. „Vy tady máte velení, ale já mám o pár let víc zkušeností než vy, ať se vám to líbí nebo ne. Vemte ten rozkaz radši zpátky a počkejte aspoň tu půlhodinu, jak by to udělal každej rozumnej chlap.“

„Seržante, co si to dovolujete?“ zasyčel Caspers. , já své rozkazy nikdy zpět neberu! A teď zmlkněte a zařaďte se, nebo si nepřejte, co se s vámi stane, až podám hlášení o vašem chování. Je vám už jasné, kdo tady má velení?“

„Dost jasné, pane,“ ušklíbl se McCulloch vztekle. „Nesmíříte se s tím, že byste měl poslouchat někoho, kdo se k hodnosti kapitána dostal ve válce a neabsolvoval tu vaši noblesní školu. Jako spoustě ostatním se vám, pane, zdá, že by vás ten muž mohl ohrozit. Opravdu je schopnější než vy, ale nestojí o vaše místo!“

„Zmlkněte!“ syčel poručík vztekle a hlas mu přeskakoval. „Už toho mám dost. Podám o tom hlášení. Teď vyrazíme vpřed, a až bude po všem, ještě si spolu promluvíme. Je to všem jasné?“

„Jestli potom ještě kdy promluvíte, pane,“ odsekl McCulloch. „Klidně o mém chování podejte hlášení, ale ještě nikdy jsem neslyšel, že by podal hlášení někdo, kdo už je po…“

Nedořekl, protože slovo smrt mu v téhle chvíli, kdy cítil v zádech slabé šimrání strachu, nešlo přes jazyk.

Bolest na levé straně prsou se stále stupňovala. Při každém tepu srdce mu z rány mezi žebry vystřelovaly bolestivé šípy až dozadu k lopatkám. Lano ležel tiše ve stínu velkého kamenného bloku. Jedou ve dvou řadách, to je chytré, usmál se Lano pro sebe a muška jeho pušky se usadila uprostřed jedné z modrých uniforem. Nechá je pod sebou projet ještě takových padesát kroků, ale Pěna Blancem nikdo živý neprojede. Toho vpředu nechá dojet až k ohybu a pak si ho vezme na mušku. Na úzké stezce se tolik koní najednou neotočí, a on tak bude mít dost času odpravit jich co nejvíc. Mezi klapáním a ozvěnami koňských kopyt se tiše ozvala jeho squaw.

Jak ti je?“

„Dobře,“ odpověděl a namáhavě zvedl hlavu. „Co to děláš?“

Už neležela na zemi, ale vzpřímeně stála mezi kameny a právě si přetahovala přes hlavu své jednoduché bavlněné šaty. Pak tam stála úplně nahá, jen v mokasínech, které si sama ušila. Její světle hnědé tělo skoro splývalo s barvou neosvětlených kamenů.

„Tak to bude lepší,“ vysvětlila, když odhodila šaty a znovu uchopila pušku. „Ty šaty jsou příliš tmavé a oni už jsou tady.“

Tahashe poklekla u svého stanoviště a Lano byl jako vždy okouzlen jejím krásným tělem a dlouhými temnými vlasy, které se ve tmě třpy tily jako hlaveň její pušky. V tom okamžiku byl hrdý, že ta nádherná squaw patří jen jemu a že s ní prožil tolik krásného. Byla jeho nejlep ším přítelem, mluvil s ní o všem. O lovu, o válečných výpravách, učil ji, jak se dobře maskovat a zahlazovat stopy. Vlastně ani mezi bojov níky neměl lepšího přítele než ji.

„Jsi krásná,“ řekl Lano s pohnutím. „Jsi stále krásnější a krásnější než všechny ostatní. Musím ti to teď říct, abys na to už nikdy nezapo mněla.“ ,

„Nikdy na to nezapomenu,“ odpověděla chvějícím se hlasem. Pak zalehla vedle balvanu a začala vytahovat náboje z opasku. Jejich úspěch bude záviset na tom, jak rychle stačí nabíjet, proto si Tahashe strčila tři náboje přímo do pusy, aby je měla po ruce.

„Střílej hned po mně,“ udílel Lano poslední pokyny. „A pak musíš co nejrychleji nabít. Střílej na různé strany, abysme je trochu zmátli.“

Vydala ze sebe jen nesrozumitelné zahuhlání, protože už měla mezi rty náboje a nemohla mluvit. Přimáčkla pod paží pažbu pušky a sledovala jezdce, kteří mířili do ohybu soutěsky Pěna Blanca. A pak se ozval Lanův výstřel.

Tahashe koutkem oka zaznamenala zablýsknutí z Lanový pušky a pak její zrak padl na prvního jezdce z řady. Byl to muž malého vzrůstu, ale proti světlé skalní stěně byl velice jasně vidět. Rozhodil rukama a potom se podivné pomalu sesul ze sedla.

Rána proletěla soutěskou jako burácení hromu. Síla zpětného rázu Lanem nepříjemně otřásla a ostrá bolest se mu rozlila do celé hrudi. Zatnul ale zuby a ihned znovu nabil a vystřelil. Tentokrát s ním zpětný náraz otřásl ještě silněji a k zasunutí další patrony do komory potřeboval o trochu více času než normálně. Vypálil potřetí a sledoval, co se na úzké stezce začíná odehrávat.

Koně se začali vzpínat a divoce ržát, naráželi do sebe a jejich jezdci se snažili dostat do bezpečí za ohyb zatáčky. Lano si klekl na kolena, aby to peklo pod sebou mohl lépe sledovat. Vedle zaduněl výstřel z Tahashiny pušky. Napříč stezkou leželi dva mrtví koně a ostatní je nemohli přeskočit. Vojáci křičeli a seskakovali ze sedel, ale mezi příkrými, bílými skalními stěnami nemohli najít úkryt. Snažili se uniknout po svých, a tak pádili soutěskou, aby se vyhnuli kulkám, které je odněkud svrchu neúprosně zasypávaly.

Jako dalšího si Tahashe vzala na mušku jednoho z mála mužů v modré uniformě, který ještě seděl v sedle. Lano z ní mohl mít radost. Bleskově zamířila a trefila kavaleristu přímo do prsou. Na chvíli ztuhl v sedle jako v křeči a pak se jeho tělo převážilo na stranu. Na zem však nedopadl. Nohy zůstaly vězet ve třmenech a vyděšený kůň se ve snaze zbavit bezvládně visícího těla začal ještě divočeji vzpínat a otáčet na místě.

Z hrdla Lana, který stále ještě klečel na kolenou, se najednou vydral hlasitý válečný pokřik, který přehlušil všechen ten pekelný hluk.

Lano byl silou svého výkřiku sám překvapen. Ještě než dozněla jeho ozvěna, rychle vypálil a pak znovu vykřikl. Tentokrát to ale byl výkřik plný bolesti a blížícího se konce, jako když zavyje vlk v posledním tažení.

Utrpením zkřivil tvář a klesl na kamení. Když se probral z krátkého bezvědomí, triumfálně se podíval pod sebe, kde se stále ještě jeden přes druhého motali zděšení vojáci a koně, ostřelovaní Tahashe.

„Střílej, Tahashe, střílej!“ pobídl Lano ženu a najednou s úděsem zpozoroval, že napravo, kus pod nimi, se mezi kamennými kvádry mrštně proplétá a šplhá nahoru temná silueta. Tahashe ji už také zpozorovala a s vlajícími vlasy rychlé vyskočila. Jako šelma seskákala po skále o pár yardů níž, aby vetřelce mezi balvany dostala lépe na mušku. Lana se opět zmocnil pocit hrdosti.

Vlevo za ním ale náhle něco zlověstně cvaklo. Lano ten zvuk dobře znal a v té chvíli mu bylo jasné, že je konec. Přes obrovské bolesti se ještě vztyčil na kolenou a otočil se na statného muže v modré uniformě, na jehož ramenou se třpytily dva zlaté prýmky. Stejně tak se třpytila i hlaveň jeho pušky.

Apač z posledních sil zvedl zbraň. O zlomek vteřiny dříve, než stačil zmáčknout spoušť, zaburácel výstřel jeho protivníka a hrudí mu projela vlna bolesti, která byla ještě palčivější než ta doposud. Přesto všechno ještě dokázal zmáčknout spoušť, ale kulka šla už mimo.

„Kapitáne, dostal jsem ho! Je po něm!“

Lano už neviděl, jak k němu spěchá statný seržant, skoro o půldruhé hlavy větší a silnější než on sám, a sbírá jeho pušku ze země.

„Hej – hej, vy dole! Nestřílejte, už jsme nahoře!“

Seržant silným hlasem zakřičel dolů do soutěsky a pak se sklonil k mrtvému Apačovi. Chytil ho za dlouhé vlasy a obrátil mu hlavu.

Seržant vzal to drobné bezvládné tělo do náruče a došel s ním až na okraj propasti.

„Lerby – Lerby, nedělej to!“

Tahashe se zlobou a nenávistí zatmělo před očima. Zvedla pušku, jejíž muška se usadila uprostřed modré uniformy a chladnokrevně vystřelila. Seržant se svým neobvyklým břemenem zavrávoral na hraně strže a pak obě těla zmizela v temné hloubce Pěna Blanca.

Na Tahashe při tom pohledu jako by sáhla ledová ruka smrti. Její nahé tělo bylo už zimou celé zkřehlé. Vyndala z úst další patronu a snažila se znovu rychle nabít.

Ale seržant, kterého Lano zpozoroval jako prvního pod jejich sta novištěm, si přesné všiml, kde se při výstřelu zablesklo. Jako o závod se s Fairchildem vpředu hnali nocí kolem těchto hor a pak co nejrych leji a nejtišeji museli po skalách přeskákat až sem, na místo, které kapitán dávno předtím přesně určil a popsal.

Dvakrát za sebou na to místo naslepo vypálil. Viděl jenom mihnutí stínu a nebyl si jistý, jestli mířil správně.

Bylo to jako malá dýka, která se Tahashe zabodla pod levé ňadro. Věděla přesně, co se stalo, a snad se i trochu smířeně usmála. Puška jí vypadla z ruky a ona zvláštně pomalu a ladně klesla na kameny. Bez hnutí zůstala ležet na zádech a oči měla doširoka otevřené. Nad ní svítily hvězdy a všude kolem ní se rozlévalo nepříjemné chladno.

„Kapitáne, tady, tady je…“

Seržant Mathew Haynes se s úděsem zastavil nad útlým nahým tělem. Leželo před ním obnažené tělo mladé Indiánky a nebýt malého otvoru pod jejím levým ňadrem, ze kterého vytékal tenký potůček temné krve, vypadalo by to, že tady jen tak leží pod hvězdnatým nebem a odpočívá.

„Já…, já,“ nemohl Haynes promluvit, když k němu zezadu došel kapitán Fairchild. „Já – nemohl jsem přece poznat, že…“

Z jeho hlasu bylo patrné zděšení a stud.

„To bys pak nestřílel, co?“ zeptal se se zvláštním tónem Amos Fairchild. „Jinak bych tě za to musel odpravit já sám. Střílení do žen a dětí nikomu neodpustím. Ale ani já bych to na tu dálku nepoznal. Je to škoda.“

„Amosi?“

„Tady, Lemueli,“ zabručel Fairchild. „Tak co, schytal to Caspers aspoň pořádně? Ten blázen. Co tam máš?“

‚Podívej se, Amosi.“

Lemuel podal Fairchildovi Lanovu pušku. Byla to winchestrovka, která na první pohled nebyla starší než pár měsíců.

„Je skoro nová,“ zavrtěl hlavou Amos. „Takové dostávají od Loca určitě jenom ti nejlepší bojovníci. Existuje tedy někdo, kdo mu stále ještě dodává nové zbraně. Možná v Mexiku. Co je to jenom za bídáka?“

Stále nové zbraně. Možná jen pár kusů, ale Loco měl určité pravi delného dodavatele. Odkud se jenom braly?

Někdo se zezdola škrábal na skalní stěnu a začal hlasitě křičet. Byl to Dave McCulloch.

„Hej, Amosi, ten malej má čistej průstřel prsou, ale kulka nic důležitýho nezasáhla. Vlastně to nic není, v porovnání s tím, co svou namyšleností způsobil. I s Lerbym máme čtyři mrtvý a tři raněný.“

„Dobrá,“ odpověděl mu Fairchild. „Počkejte, už jdeme dolů!“

Deset minut, pomyslel si Amos hořce. Nemohl počkat ani těch deset minut, a čtyři lidé na to doplatili svým životem. Kvůli jeho hlouposti a pýše přišly čtyři rodiny o jednoho z nejbližších lidí na světě.

Říkal jsem mu, že stačí, když tu nechají jednoho muže, a bude tu hotový peklo. Snad konečně pochopil svůj omyl, ale za jakou cenu?

Všiml si deky, rozprostřené vedle velkého kamenného kvádru, vzal ji a vrátil se s ní k nahé indiánské ženě.

Brzo přiletí supové, pomyslel si hořce. Ale pro Indiány to pomyšlení určitě není tak hrozné jako pro nás. Je to jen zákon přírody.

Za chvíli se vydali zpátky ke koním, které nechali ukryté asi čtvrt hodiny rychlé jízdy od osudné zatáčky.

Jeli už zase všichni pohromadě, a Amosovi každou chvíli padl zrak na Lanovu novou winchestrovku. Je to snad nějaké znamení? ptal se v duchu. Locovi někdo dodává zbraně. Co když je to stejný člověk, který takhle obchodoval i s jeho otcem Nachem?

Jel podél řady vojáků, kolem koní, kteří vezli po dvou mrtvých, protože přišli i o pár koní, a když míjel nosítka z dek, na kterých ležel poručík Caspers, jen po něm šlehl pohrdavým pohledem.

„Byl jsem hlupák,“ řekl Caspers tiše. „Vím, že pro to není žádné ospravedlnění, kapitáne.“

„Když to říkáte,“ pokrčil Fairchild chladně rameny. „Navrhuji, abychom vás dopravili na Bentonův ranč. Je to šestnáct mil, poručíku. Jeden z Bentonových vozů vás a raněné, kteří nemohou jet v sedlech, odveze do Filmorské pevnosti. Mně stačí jen osm mužů. Na to, abysme se jen podívali na oblak prachu za Locovou bandou, která zmizí za hranicema v Mexiku, je to až moc.“

„Už není žádná šance je dohnat, kapitáne?“

„Žádná,“ zabručel Fairchild, „jestli se nestane nějaký zázrak, nebo jim náhodou nepřijde přímo do cesty hraniční hlídka. Ale to by musela mít nejméně trojnásobný počet lidí, aby je zadržela. Po mně se chtělo, abych šel co nejrychleji po stopě Apačů až k hranici. Myslím, že tenhle rozkaz splním, poručíku.“

„Určitě, kapitáne, určitě.“

Fairchild se podíval na Casperse a vzpomněl si na řadu jemu podobných, stejně mladých a nezkušených poručíků, kteří ve válce doplatili na své chyby životem.

„Všechno dobré, poručíku,“ řekl nakonec a podal Caspersovi ruku. „Takovéhle chyby by si měl člověk zapamatovat na celý život, aby je už nikdy neopakoval. Věřím, že jednou budete výtečným velitelem, pane.“

Pak otočil koně a kývl na McCullocha.

„Vy tři a ještě pět mužů, Dave. Cavendishi, postarejte se o výběr.“

Vpravo před ním leželo Malpaís, hnízdo, které své jméno neslo plným právem. Bylo to nehezké místo. Pár oprýskaných domů podél prašné cesty plné výmolů, po levé ruce sklad s obchodem a hned vedle saloon nevalné pověsti.

Byl to takový brloh na okraji území, které se podobalo poušti s naprostým nedostatkem vody.

„To je ale díra,“ otřásl se McCulloch, když dojeli dost blízko, aby zřetelně viděli, co mají před sebou. „Tam bych nechtěl mít ani hrobku. Vidíš to, kapitáne?“

Fairchild vyndal z pouzdra dalekohled a bedlivě prozkoumával krajinu před nimi. Slunce vycházelo a vrhalo světlé stíny přes poušť.

Jeho muži za ním unaveně oddychovali a tiše nadávali. Jako první se ozval seržant Nilson.

„Vždyť to ani není žádná hranice. Není tu nic vidět, a přece nemů žeme dál a konečně toho bídáka dostat! Projel tudy před necelými čtyřmi hodinami.“ .

„Jo, proč to vlastně neuděláme?“ přidal se další. „V dohledu není žádná hlídka. Ani naše, ani mexická. Co nám brání, dojet si do Mal país pro čerstvé koně a vyrazit za Locem? Copak nestačí, kolik už povraždil žen, dětí a nevinných lidí? Přece ho nemůžeme nechat jen tak zmizet?“

„Nemůžeme na druhou stranu,“ zavrčel McCulloch. „Rozkaz je rozkaz, i když už jsem dlouho žádný hloupější neslyšel, co, kapitáne?“

„Támhle vlevo,“ natáhl Fairchild ruku s dalekohledem k McCullochovi a utřel si zpocené čelo. „Přímo na jihu, Dave, podívej. Přesně tam, kde je ten kopec jakoby vykousnutej.“

McCulloch se zadíval tím směrem.

„Sakra, to je kouř z ohně. Ti vrazi se tam normálně v plným pohodlí utábořili a odpočívají. Jenom necelých deset mil od hranic! Oni tam sedí kolem ohniště, pečou si placky a můžou se uválet smíchy,protože my tady stojíme a nemůžeme přejet přes tu červenou čáru, která je vidět akorát tak na majorově mapě.“

„Dej to sem,“ natáhl Nilson ruku po dalekohledu a když zaostřil, ruce se mu začaly třást rozčilením.

„Neměl jsem se tam dívat, teď puknu vzteky. Oni si tam v klidu vyvařujou na ohništi a nacpávají břicha. A Lathman s Jonnie Rebem už do sebe nedostanou ani sousto. Tak jako Lerby a Hagman. Kruci, proč tady nemáme aspoň pořádný dělo?“

„Buďte už zticha,“ okřikl je Ludlow. „Loco moc dobře ví, že se tam za ním nemůžeme rozjet, stejně jako to víme my. Tak co?“

Lemuel Atkins seskočil z koně, protáhl si nohy a oklepával ze sebe prach. Pak se obrátil dozadu k Patrillským horám, odkud přijeli, a zase dopředu k polopoušti a k Malpaís.

„Amosi, neříkal jsi snad, že Loca jednou dostaneš?“ řekl zamyšlené. „Máš to pořád v úmyslu?“

, Jo,“ odpověděl Amos jednoslabičně.

„Jen ty sám?“ chtěl vědět Nilson. „Vždyť tě ale vidí.“

„Ne,“ zavrtěl Amos hlavou. Pustil otěže, sáhl po váčku, kde měl tabák, a znovu promluvil až poté, co si zapálil starou dýmku.

„Locovi lidé jsou po tomhle útěku stejně zchvácení jako jejich koně. Budou tam tábořit celý den a zvednou se nejdříve večer. Od téhle chvíle už nemá kam spěchat a dál pojede normálním tempem. Samozřejmě že je stále opatrný a pozorně se kolem rozhlíží, ale když se přesvědčí, že ho nikdo nepronásleduje, jeho ostražitost trochu opadne.

Chtěl bych konečně vědět, kde má svoje stálé tábořiště. Budu mu v patách tak dlouho, dokud mi ho sám neukáže, ale jasně že s velkým Odstupem, aby mě neobjevil. Přes hranice půjdu až večer.“

Vojáci za ním se začali o něčem vzrušeně dohadovat, ale on je neposlouchal. Díval se do země a zamyšleně kouřil.

„Amosi, mě neštve, že mám tuhle naši bandu na povel,“ přistoupil k němu McCulloch. „Ty nám nemusíš dávat žádné rozkazy, ty jsi jen zvěd, jasný?“

„Jasný,“ kývl Fairchild a vypustil z úst oblak kouře.

„Tak,“ usmál se McCulloch. „Moji muži a koně jsou už na konci svých sil, potřebují si pořádně orazit. Lemuel a Max říkali, že by si po tyhle výpravě zasloužili nejen ledajaký odpočinek, ale přímo dovolenou, rozumíš?“

„Tomu bych rozuměl,“ nezvedl Amos stále ještě oči od špiček svých bot. „Dovolená, to je vždycky terno, Dave.“

„A hlavně proto,“ vmísil se do hovoru Max Ludlow, „že ze sebe člověk bude moct konečně strhat tu všivou uniformu a být zase na chvíli normální chlap, Amosi. Rozumíš nám?“

„Rozumím.“

„Vidíš, Lemueli, rozumí tomu,“ řekl McCulloch se zajiskřením v očích. „Když vám teď dám dovolenou, není mi vůbec nic do toho, co se zrovna rozhodnete dělat. Je to tak, Amosi?“

„Přesně tak,“ usmál se pobaveně Fairchild.

„Co, k sakru, můžu dělat, když si tihle chlapíci budou chtít vyrazit do ty díry Malpaís a nakoupit si v obchodě u Luise Queretara, kde už jsem párkrát byl, normální košile a kalhoty? A co budu moct dělat potom, když si tihle novopečení civilisti budou chtít najednou vyrazit do Mexika a trošku si ho prohlídnout? Pak se ale nesmí nikdo divit tomu, že tam budu muset za nimi, abych dohlídl na jejich výborné zbraně, sedla a všechnu výstroj, kterou jim armáda laskavě zapůjčila. To je přece má povinnost, to musí pochopit i sám generál, že, Amosi?“

„Vy jste se snad zbláznili?“ zabručel Fairchild. „To prohlídne i nejtupější seržant. Jestli se.něco stane, jsi v tom až po uši, Dave.“

„Co se může stát, když budeš u toho?“ zašklebil se McCulloch. „Co s tebou jezdíme, ještě se nic nestalo. A teď nás nech dělat to, co dělá Loco. Odpočívat. Odpoledne budeš potom tak laskavý, že mi na chvíli zapůjčíš své skvostné kalhoty a košili, a já, jako nenápadný civilista, zajedu k Luisovi Queretarovi nakoupit pro všechny chlapy něco slušivého na sebe. Neboj, každému vemu právě jeho velikost. Nakonec, do vojenského už jsem dokázal obléknout tisíce chlapů. V tom já se vyznám. To jsou ale pacholci, ti naši chlapci, co? Najednou chtějí všichni dovolenou a pak rovnou do Mexika, hohoho!“

Amos jeho smích neopětoval, jen potřásl hlavou a zabafal z dýmky.

„Vy jste ale fakt blázni,“ promluvil po chvíli vážně. „Ten jejich brloh může být klidně dál než čtyři dny jízdy od Rio Grande. A museli bychom si od Loca nechávat obrovský odstup, aby nás nezpozoroval.

Jestli se teď tvoje mužstvo beze; stopy ztratí, víš, jaký bude poplach? Všude nás budou hledat, je ti to jasný?“

„Jasný jak facka,“ pokýval McCulloch nevzrušeně hlavou. „Pošlou na hranice jen víc hlídek, ale tem se stejně nepodaří najít místo, kde jsme přešli. Už dávno jsme se od Apačů naučili, jak za sebou zamést stopy. Amosi, my chceme Loca dostat stejně jako ty. A to nám nemůže nikdo zazlívat. I kdybychom za ním měli jet až na druhou stranu Mexika.“

Amos Fairchild mlčel a přemýšlel o všech pověstech, které zaslechl minulé týdny. Podle nich neustále z indiánské rezervace v Mexiku mizely malé skupiny Apačů, Cojoterů, Mimbrenů a Chiricahuasů. Mluvilo se o jakémsi území Apačů. Severovýchod Mexika byl vlastně jednou velkou rezervací pro Indiány, ale někde museli mít hlavní tábořiště, kde se setkávali zástupci různých kmenů. Dodnes nikdo nevěděl, kde to místo leží.

Nikdy se nikomu nepodařilo dostat z Indiánů, kteří přešli hranice a armáda je chytila, popis místa, kde leží Země Apačů. Možná to místo ani neexistovalo.

Ale Fairchild tušil, že ano. Jestli Loco uvěří, že ho už armáda nesleduje, a dovede je až tam, strhne se nejspíš pořádné peklo. Jestli jsou ty pověsti aspoň zčásti pravdivé, narazí na víc než osmdesát nebo sto indiánských válečníků. Kdyby je objevili, tak…

Co by se stalo potom, bylo lepší si ani nepředstavovat. Apači se určitě rychle vypořádají s každým bělochem, kterému by se podařilo objevit jejich tajný tábor.

Je jen jediná možnost, jak se přes hlídky, střežící bezpečnost tábora jistě již v odstupu několika mílí, dostat. Musí to zkusit jediný člověk. Jeden člověk to dokáže, dva možná, ale skupina devíti mužů nikdy. Jestli se tam scházejí opravdu Apači různých kmenů, bude síla a ostražitost hlídek o to větší.

Nejspíš se to tam hlídkami jen hemží, pomyslel si Amos s obavami. Ale proč se takhle dávají dohromady, proč se pokoušejí sjednotit?

Neměl tušení, že se to má už za necelých osmačtyřicet hodin dozvědět.

Být ve střehu, nařizoval si v duchu Fairchild, hlavně zůstat ostražitý. Tam naproti leží Sierra de San Blas. Je to daleko, ale ne tolik, aby nás někdo s dobrým dalekohledem a trochou štěstí nezbystřil. Jen pomalu, opatrně, protože jestli nás objeví, máme je všechny na krku.

Ležel tiše na malém vršku mezi hustým křovím, které osvěcovalo zapadající, rudozlaté slunce. Stíny, které vrhaly hory, podle nichž Apači už druhý den táhli, byly dlouhé. Minulý večer se Loco na noc opět spokojeně utábořil a bylo zřejmé, že se cítí absolutné bezpečný.

Zatímco se osm mužů pod Fairchildovým vedením zastavilo v úžlabině dvou kopců, sesedlo z koní a polohlasně se bavilo, rozhlížel se Amos z vršku a kontroloval situaci.

Zítra, pomyslel si s úšklebkem, zítra nás, Loco, uvidíš. Někde za Sierra de San Blas už ten tábor musí být. Už ani ne dva dny jízdy. Ale…

To ‚ale’ ho už delší čas znepokojovalo/Zdálo se, že Loco nemá vůbec naspěch. Jeho válečníci křižovali krajinu polopouště, zatímco kolona jela krokem a ženy a děti chvíli co chvíli seskakovaly z koní, aby si chůzí protáhly nohy.

Amos Fairchild pozorně sledoval dalekohledem kolonu, která se pomalu šinula po obzoru, asi deset mil vzdáleném. Hed nimi leželo jen jediné místo s vodou, a oni k němu neomylně směřovali. Během dvaceti minut, než slunce zapadne za pohoří Sierra, budou Apači u průrvy s pramenem a rozbijí své druhé noční tábořiště.

„No?“ zeptal se Dave McCulloch, zatímco se mezi houštím plazil za Fairchildem.,.Pořád to šnečí tempo? To nechápu. Já být na Locově místě, koukal bych se ke svým apačským bratřím z ostatních kmenů dostat co nejdřív. Co za tím, k sakru, vězí?“

„Vypadá to, jako by na někoho čekal,“ odpověděl armádní zvěd. „S mexickou hraniční hlídkou se už přece setkal. Šla najisto po jeho stopě a on na ni chvíli počkal. Krátce spolu mluvili, nejspíš se ujistili, že ho nikdo nesleduje, a proto je teď v naprostém klidu.

Ale na co ještě ten bídák může čekat, to nevím. Pořád koukám na všechny strany kolem, ale nikde se nic ani nepohne.“

Zatímco mluvil, plazil se pozadu z roští, oprášil si lokty a ušpiněná kolena a pak začal dalekohledem prohlížet krajinu na severu. Jediný oblak prachu, který od východu k západu objevil, zvířila skupina mexických honáků dobytka, kteří hnali stádo někam ve směru Rio de Casas Grandes. Zpozorovali je už brzy odpoledne, když se v nepříjemném vedru přímo hlemýždím tempem plazili za Locovou tlupou.

Nic se v té obrovské pánvi, mezi pohořím Sierra de la Samalayuca na východě a Sierra de San Blas na západě, nepohnulo. Krajina polopouště, mírně zvlněná, bez jediného stromu, jen spoře porostlá houštinami a kaktusy, před ním ležela v západu slunce jako mrtvá.

Amos Fairchild pátral dál po horizontu. Na východě, asi devět mil od výběžků hor, ležely ruiny Cabeza de Samalayuca, v mexické občanské válce zničeného a vypáleného města. Zbytek obyvatelstva pak pomřel na morovou epidemii, která se v troskách rychle rozšířila. Od té doby si mexičtí domorodci mysleli, že tato dvě neštěstí nejsou náhodná a že to místo je prokleté. Už se tam nikdo nikdy neusadil.

Najednou se v dálce za polorozpadlými hradbami objevil docela malý oblak zvířeného prachu. Bylo to někde v údolí pohoří Sierra, ale přes husté houští nebylo zatím ještě vidět nic víc.

„Co je?“ zeptal se McCulloch. „Vidíš něco v Cabezas? Žádnej z domorodců se tam neodváží ani přiblížit.“

„Ale teď to tak vypadá,“ zamumlal Fairchild. „Támhle jede někdo přesně ve směru Cabezas. Nemůžu na tu dálku zatím ještě říct, kdo to je. Slunce je už moc nízko a všechno vrhá dlouhé stíny. Počkej, každou chvilku už musí vyjet z údolí na holé místo. Sakra, je to jeden vůz.“

Byl to opravdu vůz se čtyřspřežím a jel očividně dost pomalu. Pozdní slunce na chvíli osvítilo šedou vozovou plachtu, ale pak vůz zase zajel mezi hustý porost.

„Co to, k čertu, má znamenat?“ zabručel Fairchild. „Proč jedou takhle na noc? A proč tak pomalu? Ach, už mi to dochází! Údolím v horách chtěli projet ještě za světla, je to tam dost nebezpečné, ale teď, mezi houštím, se zastavili. Vidíš, jak se mezi keři něco blýská? Určitě mají dalekohled. Na, vem si dalekohled a podívej se sám.“

„No jasně,“ souhlasil McCulloch. „Zastavili mezi houštím, aby je z údolí nemohl nikdo vidět. Vidím tam dva muže. Ale proč se skrývají? A za vozem je přivázanej jezdeckej kůň. Podívej se sám.“

Amos si vzal zpátky dalekohled. Jeden z mužů popošel kousek mezi křoví a dlouhou chvíli pozoroval ruiny Cabezas.

„Co tady chtějí? Kudy přijeli? Není tam žádná pořádná cesta. Žádnej z těch lehkých mexických vozíčků by tam neprojel. Jestli s ním přejeli hory, musí to být důkladný vůz. Ale ty hory se přece dají pohodlně objet.“

„Co když ale jedou právě do Cabezasu?“ nadhodil McCulloch. „Amosi, co když…“

Amos se rychle otočil a zaměřil dalekohled na druhou stranu. Apači zastavili u vodní průrvy a seskakovali z koní.

„Rozbíjejí další noční tábor,“ komentoval Fairchild. „Takže na jedné straně je horda Locových Apačů, na druhé podivný, skrývající se vůz, pravděpodobně s cizinci, uprostřed ruiny Cabezas. Dave, Loco měl hrozně naspěch zmizet za hranicemi, ale pak se coural, až to nebylo možný. A můžeš vzít jed na to, že ten vůz špehové z indiánských rezervací museli vyslídit už dávno před Sierra de San Blas. Žádného bělocha přece ještě nenechali ani se přiblížit k té jejich zemi. A teď se tady, už docela blízko, objeví tenhle jediný vůz. A dál! Je to zvláštní, ale Indiáni mají pořád další a další zbraně. Někdo jim je musel dodat. A kde? Já myslím, že právě v Cabezasu!“

Poslední větu Fairchild skoro vykřikl a všichni muži překvapeně zvedli hlavy.

„Že by to bylo předávací místo?“ uvažoval nahlas McCulloch. „Dobrovolné se tam nikdo neodváží, a lehce se tam skryje i ten těžký vůz, i celá Locova družina. Nikdo z okolí je nemá šanci zpozorovat. Amosi, to sedí.“

„Jo, přesně tak. Nachovi někdo pravidelně dodával zbraně. Jeho syn Loco dotyčného znal a teď v tom pokračuje a zásobuje ještě další kmeny. V Cabezasu jednoduše převezme zásilku a k Apačům je to už určitě jen kousek.

Chlapi, ta předávka zbraní se má uskutečnit možná právě dnešní noc. Loco může být v Cabezasu za hodinu, když vyrazí hned po setmění. Dorazí tam, převezme zbraně, a než se rozední, bude dávno pryč. A vůz zmizí zase v horách.“

„Já se zblázním! Amosi, představ si, Loco nám jde přesně do rány. Už se za ním nemusíme dál štvát a s velkým rizikem se blížit k táboru. Dostaneme ho hned tady.“

„To nevím,“ pokrčil rameny Amos. „Určitě ale musíme zahladit všude kolem naše stopy a objet Cabezas z druhé strany, než přijede vůz i Loco. Pak budeme čekat, jestli se ty dvě skupiny mají opravdu v úmyslu setkat.“

„A co když ne?“ ozval se seržant Nilson. „Co když Loco s tím vozem nemá co dělat a brzy ráno zase vyrazí na cestu? Bude mít velký náskok a my ho nedoženeme bez toho, abychom za sebou ne/vedli oblak prachu, který by byl vidět už z pěkný dálky.“

„Loco by nám neutekl. Kdyby se nic nedělo, ještě před rozbřeskem bychom dojeli zpátky na tohle místo,“ vysvětloval Fairchild.

„Jo, to je mi jasný, ale já myslel na naše koně,“ pokračoval Nilson. „Celou noc by byli na nohou, a kdyby něco a my ty Apače měli všechny na krku, asi bychom moc daleko neutekli.“

Všichni muži nad těmito argumenty souhlasně přikyvovali.

„Dobrá,“ souhlasil nakonec rezignovaně Amos. „Když Loco do rána nedorazí do Cabezasu, obracíme koně a ještě zítra se vrátíme domů. Souhlasíte s tím, Nilsone?“

„Sakra, kapitáne,“ zvedl ruce Nilson, „nejsem žádnej zbabělec, ale jít do rizika, že se na nás požene třeba padesát Indiánů, to za to nestojí.“

„To je jasný,“ rozhodl McCulloch. „Bud podám na velitelství hlášení, že jsme konečně dopadli toho bídáka Loca a budem oslavováni, nebo dostaneme za samovolné překročení hranice a neuposlechnutí rozkazu takových dobrých čtrnáct dní v base. Nechci se ale nechat rozčtvrtit od zdivočelých Apačů. Takže jsme teda domluvený.“

Mezitím už slunce úplně zašlo a všech devět mužů nasedlo znovu na koně, Cestou Amos myslel na to, že se možná už brzo dozví jméno muže, kterého celé roky hledá.

Kolem byla hluboká noc. Ochranné hradby byly některých místech už rozvaleny a odněkud z ruin za nimi přinášel vlahý noční vítr pach kouře.

První, co Amos uvnitř ruin uviděl, byla na kůlech upevněná vozová plachta, pod níž plápolal malý oheň. Bylo to dobře vymyšlené. Muži Si udělali ohniště ve staré kovové vaně a ještě je svrchu překryli plachtou, aby nikdo za hradbami nemohl zpozorovat, jak z ohně vylétají jiskry nebo se mihotají plameny.

Kdyby nebyl cítit kouř, měl by Amos víc potíží najít v rozvalinách města místo, kam muži s vozem zajeli. Teď už je ale měli. Stál mezi rozvalenými zdmi dvora v rohu bývalého náměstí, kousek od kostela. Koně s vozem skryli za jednu ze zbylých zdí a oheň měli také pod kontrolou.

Byli opravdu výborně zamaskovaní. I kdyby někdo přecházel přímo kolem hradeb, nebýt kouře, ničeho by si nevšiml.

Amos o kousek ustoupil a nechal dírou v hradbách nakouknout i seržanta McCullocha.

„Tak co, Dave?“

„Nejsou tu poprvé. Mají to už perfektně vymyšlený,“ zašeptal McCulloch. „Plechová vána s roštem, všechno, pod plachtou. A kdepak jsou ti dva?“

Zleva, kde měli stanoviště s výhledem na náměstí Nilson a Ludlow, se ozvalo zasyčení.

„Bacha, chlapi! Kostelní věž!“

Všech se najednou zmocnil děs a panika. Stačil jediný pohled nahoru a viděli, že na vrcholu věže starého kostela se něco pohybuje. Střecha a trámy při požáru shořely nebo se už rozpadly, ale přesto tam někdo vylezl a dalekohledem sledoval okolí.

„Spravedlivý Pane,“ sepnul ruce McCulloch. „Ještě že jsme koně nechali v té proláklině a doplazili se sem houštím. Kdyby nás viděl…“

Ludlow se k nim pomaloučku sunul podél zdi.

„Slyšel jsem padat kamínky,“ vysvětloval šeptem. „Myslel jsem, že je to z kostela, ale pak si Nilson všiml toho nahoře. Amosi, co budeme dělat teď?“

„Čekat,“ odpověděl krátce Fairchild. „He, Nilsone, co děláš?“

„Obejdu tuhle zeď, a jestli vyleze tamtou dírou, pokusím se ho oddělat,“ vysvětloval muž. „Neboj, nejsem padlej na hlavu, abych při tom střílel.“

„To jsem rád,“ potřásl Amos hlavou. „V noci je výstřel slyšet až na šest mil, a Loco by neměl být dál než hodinu jízdy. Slyšeli jste je někdo mluvit, nebo tak něco?“

„Jo,“ přikývl Nilson. „Snad dvě věty, ale nerozuměl jsem. A pak to tady různě šustí a padají kamínky. Ale to jsou nejspíš zvířata. Mezi téma zříceninama je neuvěřitelná spousta havěti.“

Všichni muži napjatě pozorovali pohyb na vrcholu věže. Najednou obrys postavy zmizel a ozval se hluk padajících kamínků a písku.

„Už leze dolů,“ zašeptal Amos. „No, Nilsone, co myslíš, že tam seshora sledoval? Ještě si myslíš, že dneska v noci Loco nepřijde?“

„Jo, teď už tomu začínám věřit,“ sykl seržant. „Na koho jinýho by čekali.“

„Počkejte tady,“ nařídil Fairchild. „Pokusím se dostat tam k té díle ve zdi a mrknu se, co jsou ti chlapi zač.“

Zatímco se Fairchild blížil k otvoru ve zdi, muž z věže slezl dolů a vracel se k vozu. Bohužel ne tudy, kde na něho čekal Nilson.

Fairchild už dírou v rozpadlém zdivu pozoroval muže, zavalitého jako Ludlow, jak přichází k vozu. V pravačce držel dalekohled a hlavu měl sehnutou, takže neviděl do jeho tváře. Došel až k ohništi, a když se sklonil pod plachtu, kterým bylo zakryto, věděl Amos přesně, s kým má tu čest.

Byl to Billy Mulligan, asi čtyřicetiletý chlapík, který měl kdysi mezi El Pasem a Presidio del Nortem povést otrlého pistolníka. Asi před třemi lety Amos kdesi slyšel, že mu při jedné přestřelce prostřelili obě nohy. Od té doby od něj byl pokoj a Amos o něm víc neslyšel.

Zmizel za vozem, něco klaplo a pak se ozval něčí nevrlý hlas.

„No, Bille, už jedou?“

„Už jsem ti říkal, že je ještě nemůžu vidět,“ odpověděl Mulligan nevrle. „Vyrážejí vždycky až po setmění a za tu dobu ještě nemohli dojet na dohled. Vylez si na tu zpropadenou věž příště sám. A dej mi taky hrnek.“

„Možná tu budeme muset i den počkat,“ ozval se zase neznámý muž. „Přes den se tady může kdokoliv objevit.“

„Pak se mu nepřihodí nic jinýho než těm dvěma honákům, co se tu zjevili tenkrát před jedenácti měsíci,“ zasmál se pobavené Mulligan. „Jak se jim v ty starý studni asi plave, co myslíš?“

Ten bídák, pomyslel si Amos. Klidně oddělá kohokoliv, kdo se kolem jen mihne, a klidně ho hodí do studny. Kolik lidí už tady asi takhle zmizelo?

Druhý muž se Mulliganovu vtipu krátce zasmál a Amosovi se najednou zdálo, že i jeho hlas odněkud zná.

„Kdo je ten hajzl?“ ozval se za ním McCulloch.

„Billy Mulligan. Slyšel jsi už o něm, Dave?“

„Ne,“ zavrtěl McCulloch hlavou. „A ten druhý?“

„Nemám zdání, ale podle hlasu nemůže být moc starej.“

Ne, říkal si v duchu Amos, tohle nebude ten, kterého hledám. Ten můj musí být o hodně starší. Zase jsem vedle. Na chvíli už měl pocit, že je docela blízko cíle svého hledání, ale teď se to zase hroutí.

„Budeme přelézat zeď?“ zeptal se šeptem McCulloch.

„Ne, v žádným případě,“ zavrtěl hlavou Amos. „Je už chatrná a mohla by se pod náma rozsypat. Všechno provedeme skrz starý okna a díry v ní. Dave, přesuň se s Nilsonem vlevo. Já s Maxem zůstanu vpravo. Pěkně pomalu a potichu. A nezapomeňte, hlavně nestřílet.“

To bylo právě to, co by mohlo celou akci překazit. Jen jeden výstřel by stačil, a Loco by se jistě obrátil a už by nepřijel.

Fairchild zatajil dech a měl pocit, že mu ztuhla krev v žilách.

„Už žádný není?“ ozval se Mulliganův zklamaný hlas. „No dobrá, uvaříme teda nový.“

A pak dostaly věci najednou rychlejší spád.

Mulligan vyskočil na korbu vozu a chvíli tam něco přehraboval. Pak zůstal s velkou plechovkou kávy stát nahoře a rozhlížel se.

Protože mohl mít z korby přes polorozpadlé stěny domů, které byly většinou vysoké jako dospělý člověk, lepší výhled, všichni muži rychle hledali bezpečnější úkryt.

Amos se přilepil ke zdi, kde ho částečně chránil stín. Nilsonovi se podařilo odplížit do jednoho z výklenků a seržant McCulloch rychle zalehl do nevysoké uschlé trávy, jíž se plazil do nedalekého houští.

A pak se to stalo.

Zatímco Amos Fairchild bedlivě sledoval, co dělá Mulligan, Dave McCulloch viděl něco docela jiného. Z uschlé trávy, vyrůstající mezi rozvalinami, něco dlouhého syčivě vystřelilo a zakouslo se to do jeho pravého předloktí.

Žlutou písečnou zmiji znal vrchní seržant dobře. Už nestačil uhnout a ostré jedovaté zuby se mu i přes košili zakously do kůže,

McCulloch se v lehu rychle převrátil na záda, levačkou zachytil studené, zmítající se tělo hada a vší silou jím mrštil proti nedaleké zdi. Plesknutí, se kterým se její hlava roztříštila o kameny, si nikdo ani nevšiml.

Někdo jiný by určitě hlasitě vykřikl, vyskočil a hledal pomoc u kamarádů, ale ne Dave McCulloch. Jakmile se zbavil zmije, rychle levačkou vyndal nůž, jedním škubnutím roztrhl režné plátno nové civilní košile a obnažil předloktí. Na světlé, poměrně hustě zarostlé kůži, byly patrné dvě krvavé stopy po zmijích zubech.

Přiložil k tomu místu ostří nože, zaťal zuby a jedním rychlým pohybem si kolem zmijího kousnutí rozřízl ruku. Myslel, že omdlí, protože bolest, která mu projela celou paží, byla nepředstavitelná. Viděl svou temnou krev, která mu začala prýštit z rány, a před očima se mu začalo zatmívat. Jiná možnost, jak zabránit jedu, aby se s krví dostal do celého těla, v tu chvíli ale neexistovala. Rychle odhodil nůž a nezraněnou rukou si tiskl okolí rány, aby aspoň částečně zastavil krvácení.

To, co se v té chvíli dělo na voze a kolem něj, neměl McCulloch kdy sledovat. Mulligan přejížděl pohledem po ruinách a jeho oči se najednou zastavily na jednom místě.

„To tvoje věčný kafe,“ ozval se v tu chvíli hlas neznámého. „Tenhle večer je to už třetí konvice. Myslím, žes už toho měl dost, Billy.“

„Mám snad nasávat whisky?“ řekl Mulligan temným hlasem a nedal nijak najevo, co právě objevil. „Musím být přece ve střehu.“

Mezi řečí nenápadné postavil plechovku s kávou na bočnici vozu a sestoupil po schůdkách na zem. Amos však zachytil jeho pohled a neunikla mu ani pravačka, která se sunula k pouzdru s koltem. Dobře věděl, že McCulloch a s ním i celá akce je ohrožena a nemá víc času než pár sekund.

Mulliganův pohled opět zamířil k houštině, kde ležel McCulloch. Střenka Davová nože, kterým si před chvílí rozřízl kůži na předloktí, se na kamenech stále blýskala v matném svitu hvězd. Mulliganovy oči v houští konečné rozpoznaly temný obrys ležícího těla.

V té chvíli se ale o kousek dál za zdí bez jediného zvuku zvedl Amos Fairchild. V pravačce držel vrhací nůž, který jistým pohybem poslal za Mulliganem.

V té chvíli vyrazil k vozu i Ludlow, který zkušeným okem rozpoznal, k Čemu se schyluje. V běhu zaslechl zasvištění nože i to, jak se zaryl do Mulliganova masa.

Billy Mulligan v první chvíli nic necítil. Jen krátké zabrnění v rameni. Zvedl ruku a chtěl vystřelit, ale až v této chvíli mu bolest projela paží a on hlasitě zakřičel. Podíval se na svou ruku, ze které trčela rukojeť nože, a zeširoka rozevřel oči. Výkřik proletěl nocí, lámal se a odrážel mezi zdmi zbořeného města. Mezitím k Mulliganovi zezadu doběhl Ludlow a skočil na něj.

Muž, který byl doposud schovaný pod plachtou a nejspíš se opíral o kolo vozu, po Mulliganovu výkřiku vyskočil a snažil se co nejrychleji sáhnout na winchestrovku, opřenou o jeden z kůlů, přidržujících plachtu.

Amos však byl rychlejší. Hned potom, co vrhl nůž a ujistil se, že Mulligana si vezme na starost Ludlow, vyskočil na zbytek zdi; z té dlouhým skokem přeskočil na vůz a pak na neznámého muže.

Byl to přímo ukázkový skok. Oba padli na zem a chvíli se po ní v souboji kutáleli. Amos pak svého protivníka chytil za vestu, trochu ho nadzvedl a udeřil pěstí do tváře. Padl mezi ohniště a vůz. Fairchild po něm znovu skočil a dal mu několik dalších ran. Nakonec ho znovu vzal za vestu a smýkl s ním o postranici vozu.

Až v tomto okamžiku mohl pořádné pohlédnout svému protivníkovi do tváře. Jeho obličej byl zkřivený bolestí, z koutku úst mu vytékal slabý pramínek krve a chrčivě sténal. Mezitím se zezadu ozval Ludlow.

„Amosi, už jsem ho zneškodnil!“

Amos ta slova slyšel jako z velké dálky. Držel svého protivníka pod krkem a díval se mu upřeně do obličeje. V té chvíli pochopil, proč tak dlouho marně hledal člověka, kterému se chtěl pomstít za svou rodinu.

Muž na něj hleděl šilhavýma, strachy šílenýma očima. Ale strach nebyl příčinou jeho šilhání. Šilhal už tehdy, když se s ním Amos Fairchild jako s devatenáctiletým chlapcem a jeho otcem jednou setkal a krátce mluvil. Bylo to v Ysletě. Amos si na to setkání dobře pamatoval.

„Ty!“ zasípěl Fairchild, překvapením a nenávistí zbledl jako stěna a jeho ruka pevněji sevřela mužovo hrdlo. „Ty, Sheltone? Když jsem k vám tenkrát přijel a chtěl mluvit s tvým otcem Abem, našel jsem ho v obvazech na posteli. Dřepěl jsi u něj se svýma dvěma tetičkama a stejně jako ony jsi skuhral a naříkal jak nějaká baba. Nedalo se s vámi ani mluvit. Byli jste všichni v šoku, protože tvého otce prý někdo na tom krátkém kousku cesty mezi El Pasem a Ystelou postřelil. Koně ho pak v bezvědomí dovezli až před vaše vrata. Někdo ho prý postřelil a okradl. A tys tam seděl, fňukal a třásl se jako teď. Takhle se na to pamatuju já.

On to byl, kdo prodával Nachoví zbraně. A tys jezdil s ním, tys…“

Fairchild měl v očích nebezpečný, zmrazující výraz, ale mluvil dál. Najednou měl Sheltonův dům, kde všichni už málem drželi smutek, znovu před očima. Opravdu se tam tenkrát neodvážil nikomu klást otázky, když se chtěl dozvědět něco o apačském přepadení jeho farmy, k němuž došlo dva dny předtím. Opět je jasně viděl před sebou, jak tam sedí kolem postele. Sheltonovy dvě sestry a uplakaný syn, který šilhal.

Sám by na to nikdy nepřišel, že je to zrovna Shelton, koňský handlíř, kdo po dlouhou dobu prodával Apačům stále nové a nové zbraně. Vždycky když jel na delší cestu, bral svého šilhavého syna s sebou. Všichni se tomu tenkrát divili. Vždycky jezdil s ním, tenhle mladý Nat Shelton…

„Ty,“ šeptal nenávistně Fairchild, zatímco se jeho prsty stále více zatínaly do Sheltonova krku. „Ty a tvůj otec. Někdo ho oddělal, někdo, kdo neměl ani ponětí, kolik lidí zařvalo na to, že dodával zbraně Komančům, Apačům a dalším Indiánům v celém okolí. Kvůli němu jsem přišel o celou rodinu. Nakonec i jeho dostali podobným zákeřným způsobem. Ale ty, ty pse, jsi to všechno věděl a dál v tom pokračuješ. Ty jsi ten, kdo dodává zbraně Locovi a dalším Apačům. Já tě zničím, ty lumpe!“

Nat Shelton byl už skoro mrtvý strachy.

„Ne, ne,“ prosil a nemohl popadnout dech. „Všechno zase odvezu, slibuju, Fairchilde. To byl otec, on s těmi obchody s Indiány začal. Já to musel dělat, on to chtěl.“

„Tenkrát možná,“ zatřásl s ním Fairchild vztekle a mrštil jím na zem. „Ale co ty poslední roky, co to děláš? Pomyslel jsi už někdy na to, kolik lidí ten váš prokletej obchod s Indiánama stál? Kolik lidí jsi tak vlastně zabil? Co jim to tentokrát vezeš, Sheltone?“

„Winchestrovky,“ vzlykal na zemi mladík. „Prach, munici… Fairchilde, já už to nikdy neudělám!“

„To teda opravdu neuděláš,“ odpověděl Amos pochmurně. „A proč jsi s sebou bral Mulligana?“

„Měl – měl jsem strach. Bál jsem se, že mě jednou někdo dostane jako mého otce. Potřeboval jsem někoho k sobě, ale Mulligan pak chtěl pořád víc, nechtěl přestat. Musel jsern ho nakonec vzít jako partnera a dělit se s ním…“

Jeho slova přerušily vzteklé výkřiky a nadávky svázaného Mulligana, kterého Ludlow tlačil před sebou k vozu.

„Nilson zavolá ostatní,“ začal vysvětlovat. „Amosi, Dává uštkla zmije. Říkal, že to nic není, že si to místo hned rozřízl a ovázal. Jak dlouho, myslíš, máme ještě čas?“

„Určitě dost na to, abychom tady kolem zametli všechny stopy a připravili Locovi pořádné přivítání,“ odpověděl Amos. „A teď mluv, Sheltone! Máš s Locem určitě smluvené nějaké znamení, aby se ujistil, že je čistej vzduch. Co mu máme ukázat, aby sem bez jakýhokoliv podezření dorazil?“

Amos si byl jistý, že Loco se mezi ruiny odváží jen tehdy, když bude mít potvrzeno, že všechno je v pořádku a že kromě Sheltona a Mulligana tam není nikdo jiný. Bez smluveného znamení by sem ten nedůvěřivý a jako liška opatrný Apač nikdy nevkročil.

„Amosi, pořád nic?“ ozval se dole u paty kostelní věže McCullochův hlas. Stál u jednoduchého žebříku, který Nat Shelton pro tento účel bral vždycky s sebou. Bez něho by se nejspíš nikomu nepodařilo vyšplhat až nahoru do věže, kde kdysi visel kostelní zvon, a pak se ve zdraví spustit zpátky na zem.

„Všude je klid, Dave,“ zavolal tiše Amos. „Ani nic nevidím. Možná se sem chce dostat taky přes to údolí, jako Shelton s Mulliganem. Jak ti je, starej?“

„Dobře,“ mávl Dave odmítavě rukou. „Takovej malej hádek mě přece nemůže vůbec rozházet. Jen se střídavě trochu víc potím a je mi zima, ale jinak nic.“

Ten má koňskou náturu, pomyslel si Amos. Každej druhej chlap, určité i já, by při tom vykřikl. Ale on tu zmiji chytil, roztříštil jí hlavu o zeď a hned si vlastním nožem rozřízl ruku. To jsou ale nervy…

Fairchildův pohled z výšky věže pravidelně přehlížel dvůr se Sheltonovým vozem, všechna tmavá zákoutí a okolí až k horizontu, kam jen mohl dohlédnout.

V železné vaně pod plachtou stále udržovali oheň a na korbě vozu

už víc než dvě hodiny ležel svázaný Shelton s Mulliganem. Najednou z nich byli dva úhlavní nepřátelé. Mulligan vztekle koulel očima po Sheltonovi, a kdyby nebyl pevně svázaný, vrhl by se na něj jako první.

„Ty zbabělej kojote, ty pse,“ syčel nadávky a urážky nejhrubšího zrna, když Nat Shelton popravdě odpovídal na všechny otázky, týkající se jejich obchodů s Apači. „Ty zbabělce, nejšpinavější…“

Nakonec mu museli strčit roubík do úst a ještě ho převázat šátkem, ale i tak nemohl nikdo přehlédnout tu ohromnou sílu nenávisti a chuti po pomstě, která se odrážela v jeho očích.

Mladý Shelton, che, je to opravdu ten nejšpinavější zbabělec, souhlasil s Mulliganem Fairchild. Ihned všechno prozradil, znamení, které mají s Locem smluvené, postup, jakým probíhá obchod, všechno.

Znovu se zadíval na západ, kde se zpravidla objevoval apačský signál, světlo pomalu zvedané od země k obloze, ale ani tentokrát se nic neobjevilo. Zato z výšky věže dobře viděl to, čeho by si nikdo, jedoucí na koni mezi ruinami, nemohl všimnout. Vlevo od kostela najednou rostlo pár nových, hustých keřů, které tam předtím nebyly. Rostly blízko zdi a jen Amos mohl ze své pozorovatelny vidět, že se za nimi ukrývají jeho muži.

Jestli se ještě tuto noc Loco ohlásí a já mu správně odpovím, přijede na náměstí se svými muži určitě touto starou ulicí kolem věže. A když už bude na náměstí…

Najednou se mu v těle napjal každý sval a nerv a Amos byl v jediném okamžiku v plné pohotovosti.

Uslyšel zvuk, který přicházel určitě z větší dálky než jen ze zdí cabezaských ruin.

Hrome, to byl koňský dusot. Určitě se to ozvalo někde od údolí. Slyšel jsem to jenom já, protože stojím tady nahoře, nebo to slyšeli i ostatní?

A pak postřehl světelné znamení, které mu popsal Nat Shelton. Od země se zvedl světelný bod, vystoupal kousek nad horizont, kde opsal malý oblouk a pak se zase pomalu snášel k zemi. Když dopadl na zem, ihned zhasl. Trvalo to snad jen dvě vteřiny, ale Amos si byl jistý, že to nebyla halucinace.

Tak přece přišli, potřásl hlavou, ale proč tak pozdě? Co když to tady kolem nejdříve celé objeli a našli naše stopy, nebo dokonce koně? Rozehráli úplně jinou hru a teď nás chtějí nějak vylákat. Rychle, lampu…

Knot v lucerně, která stála na zbytku podlahy zvonice, měl co možná nejméně vystrčený a světlo ještě přikryté koženou vestou. Teď ji odkryl, vyšrouboval knot a zvedl lampu nad okraj věže. Jednou, dvakrát, třikrát.

„Sakra,“ ozval se zespoda McCulloch. „Takže přece přišel, lišák prohnanej. Amosi, rychle dolů, člověče. Musíš se držet ve stínu vozu a snaž se nějak krčit, jinak na první pohled pozná, že na něj nečeká Shelton, i když budeš mít jeho klobouk. Že uvidí chlapy za tím křovím, o to strach nemám. Ani Apač by se nezamaskoval líp než teď oni.“

Přidržel Amosovi při sestupování žebřík, vzal od něj lucernu a zhasil světlo.

„Určitě je neobjeví,“ ujišťoval McCulloch Fairchilda ještě jednou. „Amosi, jakmile se v bráně na náměstí objeví první Apač, ať už to bude Loco nebo jen jeho válečník, střílej, člověče.“

„Jo,“ zabručel Amos a najednou pocítil zvláštní mrazení v zádech. „Ale nezapomínej, že Indiáni mají zvířecí smysly. Dokážou bělocha ucítit na pěknou vzdálenost, sám už jsem se o tom párkrát přesvědčil, člověče.“

„Tihle nic neučiti,“ mávl rukou Dave a díval se za Amosem, který šel napříč náměstím k vozu. Na navátém písku byly vidět jen Fairchildovy stopy, když šel k věži a teď zpátky. Všechny ostatní už zahladili, tak jako byla mezi ruinami k nalezení jen jedna dráha od Sheltonova těžkého vozu. S odklízením stop si dali všichni velkou práci, ale stejně se ještě obávali, že na něco zapomněli. Věděli, že Indiáni mají pro takové maličkosti šestý smysl.

Amose najednou znovu přepadl nepříjemný pocit, že o nich Apači možná už dávno vědí. Že našli jejich koně, že si všimnou nového houští, za kterým se krčí jeho kamarádi. Dobře věděl, že od Indiánů se člověk vždycky naděje něčeho neočekávaného.

Ještě naposledy přejel očima po náměstí a polorozpadlém dvoře, kde stál vůz. Dvě houští u zdi, za kterými leželi Nilson a Lemuel Atkins. Ani se nepohnuli, i když jim, stejně jako jemu, muselo srdce bušit až někde v krku. Když došel k vozu a vyskočil na něj, sundal svůj starý rebelský klobouk, zastrčil ho pod kozlík a nasadil si na hlavu poněkud zánovnější pokrývku hlavy Nata Sheltona. Otočil se na oba svázané muže, kteří leželi na zadní straně vozu za bednami s náboji, aby je nikdo ani ze sedla vysokého koně nemohl zahlédnout. Mulligan s roubíkem v puse hlasitě vydechoval a nasával vzduch nosem, divoce koulel očima a bělma se mu hrozivě leskla. Vedle něho, trochu přiškrcený a strachy pomalu umírající, ležel Nat Shelton.

„Tvůj přítel už jede,“ řekl Amos ledovým hlasem. „Určitě bude rád, když zjistí, žes ho prozradil.“

Když se od nich odvrátil, začal najednou přemýšlet o tom, jak se Apači mstí slabým a zbabělým, kteří nevydrží nátlak a prozradí je. Viděl už mnohé takové a vždycky ho při tom pohledu popadala hrůza.

Dupot koňských kopyt byl už docela jasně slyšet. Amos vzal svoji winchestrovku a připravil si ji do ruky tak, aby mohl ihned střílet.

Už jedou, říkal si rozechvěle, ale ne moc rychle. Co když opravdu vědí, že tady na ně čekáme?“

Konečně je uviděl přijíždět po prašné cestě mezi ruinami. Jeli za sebou v dlouhém šiku, jehož čelo vedl Loco. Stejně jako všichni jeho muži vedl na lonži koně, který za sebou táhl z tyčí spletený nákladní smyk. Indiáni tímto způsobem převáželi všechny své náklady nebo raněné.

Zatímco se jeho tep stále zrychloval, bylo mu najednou jasné, proč Loco jel poslední dny tak pomalu a proč děti a ženy tak často sesedaly z koní, zastavovaly a odbíhaly mezi houštiny. Cestou musely nasbírat materiál a postavit několik těchto plošin. Amosova skupinka osmi mužů od nich dodržovala vždy velký odstup, a tak ani dalekohledem nemohl rozpoznat, co celou dobu vlastně dělali. Teď to věděl.

Měli prostě všechno předem naplánované.

V té chvíli se Loco dostal na úroveň houští, za kterým napravo a nalevo u cesty leželi jeho muži. Fairchildovi najednou bylo, jako by mu někdo ledovou rukou sahal po krku.

Loco se zastavil, otočil hlavu napravo i nalevo a pohledem pátral po rozvalinách zdí.

Bože, zhrozil se Amos, on je opravdu cítí. Ne, ne, to přece ne!

Apačský vůdce nakonec přece jen zvedl hlavu a podíval se před sebe. Upřeně se díval ke kostelní věži a jeho kůň už nervózně přešlapoval na místě. Byli jen asi třicet kroků od polorozpadlé brány na náměstí. Amos napočítal celkem sedm mužů.

Sedm. Sedm válečníků a sedm nákladních koní, počítal Amos. Ne, určitě o nás nevědí. Neměli dost času, aby tak důkladně pročesali okolí a našli některou z našich stop.

Loco teď pozoroval stopu vozu, táhnoucí se od věže přes roh náměstí až do dvora. Mírně se předklonil v sedle, ale po pár vteřinách se zase narovnal a pobídl koně.

Jel dál a od McCullocha, schovaného za kostelní zdí, ho nedělilo už ani patnáct kroků. Ten ani nedýchal a měl zatím pevně zavřené oči.

Sakra, oddychl si trochu Dave, už jsem si myslel, že nás opravdu ucítil. Jen dál, Loco, jen dál. Tentokrát nebudeš mít co dělat s mírumilovnými osadníky nebo nic netušícími pocestnými. Jsme tady, ale myslíme a chováme se jinak než vy. Bojovat, bojovat však umíme přinejmenším stejně dobře. Ještě dvacet kroků, ještě patnáct, deset. No vidíš, už budeš u brány…

Klapot kopyt najednou utichl. Náhle bylo všude hrozivé ticho a McCullochovi se zdálo, že všichni musí slyšet divoký tlukot jeho srdce. Ozýval se jen dech a odfrkávání koní, které náhle přehlušil výkřik.

„Sheltone!“

Hrdelní výkřik proletěl nočním tichem jako šíp. Loco se přimhouřenýma očima díval na vůz a na temnou siluetu mužské postavy na něm.

Copak je všechno ztracené, všechno? Dave McCulloch cítil, jak mu po zádech stékají čůrky potu. Přece jsme se toho psa Sheltona ptali, jestli Loco mluví řečí Apačů, nebo nějakým jiným nářečím. Ten bídák řekl, že mu vůbec nerozumí, jen pár slov. Loco Sheltonův hlas určitě dobře zná. Mám snad vyběhnout a začít střílet? Co se bude dít dál?

„Tady,“ ozval se v tu chvíli Amos apačským nářečím.

Mluvil schválně trochu nesrozumitelně a zamával rukou. „Přijít, Loco, přijít“

Apač se na postavu ve stínu dlouze zadíval, ale pak k Amosovu ulehčení zvedl také ruku k pozdravu, pobídl svého ponyho a jel dál.

Fairchildovi bilo srdce tak prudce, až se bál, že nebude moci ani mluvit. Upravili plachtu tak, aby na vůz nedopadalo žádné světlo, ale prostranství dvora bylo co možná nejvíc, byť nenápadné, osvětlené.

Jak se Loco blížil, dopadalo na něj stále víc a víc světla a on se snažil rozeznat temnou postavu na voze. Jeho kůň nebyl od vjezdu na náměstí víc než tři kroky, když vtom ho Loco opět zastavil.

Něco tuší, blesklo Amosovi hlavou. Jeho instinkty ho varují, vím, že si není úplně jistý.

„Sheltone,“ zavolal Loco znovu hrdelním hlasem a překvapivě plynnou americkou angličtinou. „Sheltone, proč mi nejdeš jako obyčejně naproti k věži? Jen se hni, Sheltone, jen pojď!“

Amos Fairchild jasně viděl, jak Apač zvedl ruku s otěžemi a byl připraven okamžité otočit a pobídnout koně: Stejně tak byla připravena i jeho winchestrovka, kterou držel jen v jedné ruce, ale Amos si byl jistý, že Loco je tak dobrý střelec, že by na tuhle vzdálenost určitě neminul. Byl si už ale jistý i tím, že jejich léčka je prozrazena.

Nevěřil, že by prohnaný Apač nepoznal, že před ním nestojí mladý Shelton, a přece trochu zvedl hlavu a pomalými kroky šel na konec vozu.

Fairchild se snažil představit, jak se zachovají jeho muži, ukrytí za keři a rozvalinami, kteří Apače zatím ještě většinou nevidí, ale slyší každé slovo či zvuk.

Amos sestoupil z vozu, ale ještě než se dostal na úroveň tažných koní, Loco zvedl hlaveň pušky a s neúprosným pohledem na něj namířil.

„Ty nejsi Shelton,“ vykřikl ostře. „Kdo jsi, kdo…“

Indián se zajíkl uprostřed věty a pak zakřičel tak pronikavým hlasem, až se jeho pony leknutím vzepjal:

„ElCapitano!“

V tom hlase bylo trochu zděšení, touha po pomstě, překvapení… Armádní zvěd Amos Fairchild si nedovedl ani představit, jak často na něj apačský vůdce Loco myslel, jak ho proklínal, když ho s vojenskými oddíly tolikrát pronásledoval a neúprosně hnal před sebou, jak ho nenáviděl, stejně jako dřív jeho otec Nacho.

Ve chvíli výkřiku, kdy se Locův kůň poplašeně vzepjal, Amos s winchestrovkou přitisknutou k rameni uskočil stranou a ještě než dopadl, ozval se výstřel z Locovy pušky.

Kulka prolétla kolem Amose a zaryla se do dřevěné postranice vozu. Amos při dopadu chytil pušku oběma rukama, ještě se dvakrát převalil a ve chvíli, kdy mačkal spoušť, vystřelil Loco podruhé.

Zvuk obou ran se spojil v jediné zahřmění. Apačova kulka Amose naštěstí opět nezasáhla, ale zato zranila jednoho z tažných koní, který začal bolestí ržát a vší silou se snažil vyprostit z postrojů. Amos také zasáhl jen Locova ponyho. Ten se znovu vzepjal a udělal na zadních nohou tak prudký obrat, že se jeho jezdec neudržel v sedle a přepadl dozadu. Kůň se chtěl dostat starou branou pryč z náměstí, ale kousek před ní zavrávoral a padl na zem.

A pak začalo hotové peklo. Výstřely začaly dunět jeden za druhým, zvířata se plašila a divoce rzala, ozýval se indiánský pokřik a vedle ležícího Fairchilda se dal najednou do pohybu Sheltonův vůz. Postřelený kůň mával zdivočele hlavou a kopal kolem sebe. Totéž dělal i Mulliganův jezdecký valach, přivázaný zezadu k postranici. Panika se přenesla na ostatní zvířata, která překonala odpor brzdy i zaklínění kol a spřežení najednou splašeně ujíždělo ze dvora na náměstí.

Jeden z Apačů k vozu ihned skočil a chtěl přesednout ze svého ponyho na jednoho z koní, ale to už Max Ludlow opustil úkryt a ihned pochopil, o co mu jde. První kulka zasáhla indiánského koně a další zneškodnila Apače, který neměl ani čas zvednout se ze země. Třetí kulkou pak Ludlow musel bohužel zastřelit prvního z tažných koní, aby se žádnému z Indiánů nepodařilo s vozem ujet.

Tak Maxwell Ludlow splnil právě to, co mu Amos Fairchild při rozdělování úkolů přikázal.

Dlouhán Lemuel Atkins nejprve vystřelil po Locovi, který měl stále na mušce ležícího Fairchilda. Jeho kulka sice těsně minula cíl, ale ohrozila Loca natolik, že na Amose zatím potřetí nevystřelil a rozhlédl se po nějakém úkrytu. Lemuel pak dostal jednoho Apače, který se cvalem rozjel k Locovi a nejspíš ho chtěl vzít k sobě do sedla.

U pobořeného vchodu do kostelní věže pálil vleže ze svého úkrytu Dave McCulloch. Podařilo se mu zasáhnout jednoho z indiánských ponyů, jehož jezdec právě mířil na Nilsona, lezoucího přes zeď. Kůň prudce padl k zemi a vyhodil Apače ze sedla. Toho si chtěl vzít na mušku Atkins, ale než se mu podařilo znovu nabít, Apač, který ještě klečel na zemi, vystřelil jako první. Kulka se Lemuelovi zaryla do pravého ramene a on vztekle vykřikl: „No počkej!“

Apač se rychle otočil a rozeběhl se k houští u jedné ze zdí, aby se tam skryl, ale Atkinsova kulka byla rychlejší než jeho nohy.

„Já nikomu nezůstávám nic dlužen, ani kulky,“ křikl za ním ještě Lemuel, pak se odvalil za velký kámen a chytil se za rameno. Když zvedl hlavu, spatřil cosi, co pro jejich kapitána Fairchilda mohlo být dosti nebezpečné.

Zatím Amos rychle přelézal jednu z polorozpadlých zdí, aby se dostal ze dvora, jehož výjezd blokoval vůz s mrtvým koněm. Na chvíli ztratil Loca z očí. Tomu se jako nějaké šelmě podařilo třemi skoky dostat na vůz. Atkins se ho snažil varovat:

„Loco je na voze!“ zakřičel z plných plic. „Pozor, Amosi, Loco je návoze!“

Fairchild ztuhl v pohybu, ihned zamířil a vystřelil na temnou siluetu, pohybující se na korbě vozu. Kulka prolétla Locovi pravdu rukou, právě když mířil, a několik kapek krve mu potřísnilo obličej. V mihotavém světle ohně a hvězd vypadal hrozivě. Tváře měl postříkané krví, obličej zkřivený bolestí a zlobou a ďábelské oči, které zlem přímo jiskřily. Udělal dva potácivé kroky a pak se vrhl na podlahu.

Kdyby mohli, začali by Shelton s Mulliganem křičet z plných plic. Shelton strachy a Mulligan nenávistí k němu, protože věděl, že se rozednění už nedožijí. Buď je zastřelí Fairchild, nebo Loco, protože prozradili jejich tajná znamení.

Loco padl na dno vozu a snažil se odplazit na jeho druhý konec. Tam mezi bednami se zbraněmi a municí objevil spoutaného Sheltona a Mulligana. Vyrazil ze sebe divoký výkřik a jeho oči prozrazovaly nenávist, jakou k nim chová za to, že ho nechali padnout do téhle léčky. Shelton byl už hrůzou pološílený a Mulligan vypadal smířený se svým koncem.

Loco na ně ještě jednou nenávistně pohlédl. Pak se ohlédl po svých mužích, kterým byl dnes špatným vůdcem, protože nedokázal včas odhalit tuto lest, přiložil hlaveň pušky k jedné z beden a chladnokrevně stiskl spoušť.

To poslední, co Shelton s Mulliganem viděli, byl obrovský záblesk.

Atkins, ačkoliv zahlédl jen první zablýsknutí, se vrhl s varovným výkřikem přes nejbližší zeď.

Seržant Nilson si najednou připadal, jako by se dostal do víru tornáda, protože ho najednou něco zvedlo ze země a pak jím mrštilo na zem. Kousek od něho proletěl několik yardů vzduchem Amos Fairchild. Po tvrdém dopadu mezi kamení mu začalo nesnesitelně pískat v uších a nepomohlo mu, ani když si je zacpal dlaněmi.

Vrchnímu seržantu McCullochovi se zase zdálo, že se pod ním zvedla a zase klesla zem, a pak kolem něj začaly z kostelní věže padat obrovské kameny a sypat se písek.

Zbytky města Cabezasu se začaly otřásat salvami ran a výbuchů, nejbližší zdi kolem starého náměstí se začaly bortit a všude kolem se zvedla oblaka prachu. Mezi detonacemi bylo slyšet koňské rzáni a lidské výkřiky plné strachu.

Když dozněla poslední detonace, zvedl se mezi kameny Lemuel Atkins, z rány na rameni mu tekla krev a v obličeji byl celý odřený a špinavý. Prach začal pomalu sedat zpět na zem.

Pak se z rozvalin kostela vyhrabal McCulloch. Šklebil se od ucha k uchu a snažil se narovnat polámané tělo.

„U všech čertů,“ rozkašlal se a zadíval na místo, kde ještě před pár okamžiky stál velký nákladní vůz. „Kam se ta kára poděla?“

Překvapeně hleděl na mrtvé koně, kus přeražené oje a na doutnající vůz, na kousky rozmetaný.

Jedno z kol přistálo u zdi asi třicet kroků od vjezdu do dvora, kde vůz před výbuchem stál. McCulloch se odšoural podívat, co zbylo ze Sheltona, Mulligana a Loca.

Zbylí Indiáni, když viděli, jak skončil jejich vůdce, rychle posbírali svoje mrtvé, pochytali nákladní koně a za pár okamžiků po nich nebylo ani vidu ani slechu.

„Můj klobouk,“ ozval se najednou Amos, sedící u jedné ze zdí. „Kde je můj klobouk, můj starý věrný klobouk? Ani nevím, jestli se mám zlobit, nebo být rád, že jsem o něj přišel. Dave, ten výbuch slyšelo nejspíš půl Mexika.

Myslím, že dojdeme pro naše koně a co nejrychleji zmizíme ve skalách Sierra de Samalayuca. Když pojedeme po stopách toho vozu, měly by nás nepozorovaně dovést až k Rio Grande. Sheltonovi a Mulliganovi se to povedlo, tak proč bychom to neměli dokázat i my?

Zavolej ostatní chlapy, Dave, nesmíme ztrácet čas. Pak budeš moci dojet do pevnosti a podat hlášení, vrchní seržante.“

„To taky ‚udělám,“ souhlasil McCulloch. „A když se mě zeptají, což určitě udělají, jak jsme to dokázali, řeknu jim pravdu. Mám ti, Amosi, prozradit, co pak udělají? Nabídnou ti hodnost vrchního seržanta u našeho skvělého pluku.“

„To už mi taky dvakrát nabízeli,“ mávl Fairchild lhostejně rukou. „Za války jsem byl kapitánem, ale podle těch jejich nových předpisů mé už na tu hodnost nikdy zpátky povýšit nemůžou. Tak víš co, radši toho necháme. Vždyť i ty jsi teď vlastně obyčejný civil.“

„To jo,“ ušklíbl se McCulloch. „Já z ty naší armády taky nejsem na větvi, ale co ty chceš potom vlastně dělat?“

„Ihned odstoupit od své smlouvy s armádou a vrátit se domů,“ odpověděl Amos. „Mám dvě velké stáje pro dobytek, polorozpadlý ranč a dost kusů dobytka. Kolik přesně, to nevím, ale určitě dost na to, abych za ně mohl postavit nový ranč a ještě mi nějaká zvířata zůstala. Přesně tohle chci udělat, Dave.“

„To přece nemůžeš,“ zhrozil se Dave a s ním i Atkins a Ludlow. „Kdo bude dávat pozor, jestli nám Apači nejedou uříznout skalpy? Kdo nad námi bude bdít? Amosi, ty nás chceš jen vystrašit, co?“

„Ne, myslím to vážné.“

„To je přece nesmysl,“ zahudroval Ludlow. „Stejně to říkal už nejmíň desetkrát. Vsaďte se, že ve Fort Seldonu si to zase rozmyslí.“

„Vsadím se, že tentokrát ne. O tři flašky whisky, Ludlowe,“ natáhl k němu ruku Dave.

„Už jsi je ztratil,“ zašklebil se Ludlow. „Hej, Lemueli, ty jsi svědek. A co tam tak divně stojíš? Dave, vždyť on krvácí a nic neřekne. Co se ti přihodilo, chlapče? Ale svědek jsi stejně, jasný?“

„Jasný. Ale myslím si, že tu sázku, Maxi, prohraješ. Já vím, proč se chce El Capitano vrátit domů.“

„Ó, ty to víš? Tak ven s tím,“ pobízel ho Amos.

„To řeknu, až budeme zase zpátky v pevnosti. Dave, kdy tam asi tak dorazíme?“

„Za čtyři pět dní,“ potřásl hlavou Fairchild. „A dřív to opravdu neřekneš?“

„Ne,“ dušoval se Lemuel Atkins a spiklenecky se zašklebil.

Major James Edwards vrazil do dveří své služební rezidence ve Fort Seldonu a práskl za sebou dveřmi tak, až se všechno otřáslo. Na svou ženu vrhl jen letmý pohled a začal nervózně přecházet po pokoji.

„Nechceš mi něco říct, Jamesi?“ zeptala se paní Edwardsová. „Co tě tak rozčílilo?“

„Ve svém domě si můžu třískat dveřmi, kdy chci,“ zavrčel major. „Máš snad něco proti tomu, Dorothy?“

„Ano, Jamesi, lásko,“ řekla jeho žena naprosto klidně a přátelsky. „Dveřmi můžeš třískat, kdy chceš. A kdo že tě to tak rozčílil?“

„Ten darebák. Vrazil do mé kanceláře, hodil mi smlouvu na stůl a ještě se mi přitom smál do očí. Nejdřív jsem si myslel, že je to jen žert, ale on to myslí vážně. To nikdo nečekal. Ten darebák, ten rebel!“

„Ach, ty mluvíš o kapitánu Fairchildovi?“ zeptala se nevinně paní Edwardsová a letmo pohlédla ke dveřím vedlejší místnosti, kde právě něco zašustilo. „Tak to opravdu myslí vážně, jak včera říkal?“

„On ti to včera řekl?“ vyvalil major oči. „A proč jsi mi nic neřekla?“

„Měla jsem snad?“ podivila se žena. „Myslím, že je to jen kapitánova věc, jestli chce zrušit armádní smlouvu.“

„Jeho věc, ale copak neví, jak ho potřebuju?“ rozčiloval se dál major. „Copak na ty zdivočelý Indiány můžu vyslat mladíčky z West Pointu, který o zdejším kraji a domorodcích vůbec nic nevědí? A to jeho chování!“

„Čímpak se tě ještě dotkl, Jamesi?“

„Ale, řekl jen, že se za nějakých osm až deset týdnů vrátí, že prý se mnou musí ještě něco dojednat. Pak se jednoduše otočil a odešel a mě tam nechal stát s otevřenou pusou. A ještě něco, miláčku: on není žádný kapitán. Chtěl jsem se zeptat, co se mnou chce dojednat, ale už byl pryč. Nevíš o tom něco, Dorothy?“

„Ne, co bych měla?“ upřela na majora paní Edwardsová nevinné oči. „Ale já myslím, že si poradíš i bez kapitána Fairchilda, Jamesi.“

„No, to jsem sám zvědavý. Aspoň se s ním už nebudu muset rozčilovat. A neříkej mu pořád kapitán, Dorothy!“

„Ano, Jamesi. Ale stejně si myslím, že jsi dobrý manžel, otec i strýc. A teď si dáme sklenku, nemyslíš?“

„Teď dopoledne?“ zeptal se udiveně major. „To je u nás přece možné jen za zvláštních okolností.“

„Možná se právě jedna naskytla,“ zasmála se Dorothy, když šla pro poháry. Cestou kolem okna si všimla statného muže, který stál na dvoře u velkého vozu a něco na něj nakládal.

Je to opravdu statečný muž, ten kapitán Fairchild. Hezký a čestný, přemýšlela paní Edwardsová. Docela se k sobě s Caroline hodí. Jen s Jamesem budou zpočátku možná potíže. No, uvidíme, jak to všechno dopadne.

V té chvíli se k Amosovi, stojícímu u vozu, zezadu rozechvěle blížila Caroline Edwardsová a odhodlávala se k nejodvážnějšímu kroku svého dosavadního života.

Přece to musí cítit také, myslela si Caroline. I když se nesluší, aby mladá dívka šla sama k muži, musím se dozvědět, proč se chce vrátit do Texasu a začít se starat o svůj ranč.

Amos Fairchild se najednou pomalu otočil, a když spatřil Caroline, sundal klobouk a uctivé se uklonil, jak to měli muži z jihu ve zvyku.

„Oh, slečno,“ promluvil tlumeným hlasem a jeho oči se radostně rozsvítily. „Jsem potěšen, že vás vidím, ale radši se k tomu vozu moc nepřibližujte. Máte moc krásné bílé šaty. Moc rád bych vám podal ruku, ale mám ji bohužel celou zašpiněnou od kolomazi. Jak se vám daří?“

Dívka zvedla hlavu a plaše na něj pohlédla svýma krásnýma modrýma očima. Řasy se jí chvěly a Amos byl překvapen, jak blízká se mu její tvář zdá.

„Ještě před pár minutami se mi vedlo dobře, Amosi,“ začala tichým hlasem. „Ale pak přišel domů strýček a – a…“

Zajíkla se a rychle sklopila hlavu. Hned ji ale zase zvedla a odhodlaně pokračovala.

„Kapitáne, je to pravda, že se vracíte do Texasu na svůj ranč?“

„Oh, ano, to je pravda,“ přikývl Amos.

„A je také pravda, že se u nás před svým odjezdem už nezastavíte, kapitáne?“

„No,“ ošil se rozpačitě Amos. „Chtěl jsem…“

„Za osm až deset týdnů?“ přerušila ho nedočkavě dívka. „Jaký máte, kapitáne, důvod nás potom ještě navštívit?“

„No, nějaký bych měl, vlastně ne, nevím, jak bych to…“

„Takže vlastně nemáte,“ pohlédla mu najednou vzpurně do očí. „No, dobrá, dobrá, kapitáne, když jste se tak už rozhodl. Ale mohla bych se vás přece jen zeptat, proč jste si tak najednou umínil vrátit se do Texasu a věnovat se práci na svém ranči?“

Snažila se mluvit lehkým tónem, ale oči jí ztmavly a drobné dlaně se sevřely do pěstí.

„Och ano, Caroline, to vám rád vysvětlím,“ odpověděl trpělivě Amos. „Muž mého věku už ví, že nemůže nikomu nabídnout k bydlení rozpadlou chatrč. Opravdu si myslím, že žena potřebuje pořádný domov. A proto musím postavit dům, což mi bude trvat těch osm až deset týdnů, počítám.“

Viděl, jak se jí najednou rozšířily zornice, zacukaly koutky rtů a pak rychle sklonila hlavu a zašeptala:

„Žena? Vy stavíte dům pro svoji ženu?“

„Ano,“ řekl a podivně se mu stáhlo hrdlo. „Je to ta nejkrásnější žena s nádhernýma očima, které pořád vidím před sebou. Má jen jednu vadu, která mi dělá trochu starosti. Je vlastně příliš mladá a krásná, než aby spojila svůj život s mým a odešla se mnou na ranč do Texasu, kde nejbližší soused bydlí dvacet mil daleko.

Dřív než se můj otec vydal požádat rodiče mé matky o její ruku, postavil pro ni malý dům. I když si nebyl vůbec jistý, jestli můj dědeček s babičkou vůbec budou souhlasit. Proto jsem řekl, že se za osm až deset týdnů zase vrátím, Caroline.“

Cítil, že jeho srdce bije rychleji než při střetnutí s Locem. Bože, pomyslel si, ona jistě neřekne ano. Tak rád bych ji vzal do náruče, ale mám tak hrubé a špinavé ruce a ona krásné nové šaty…

„Osm, osm nebo deset týdnů, Amosi,“ zašeptala nakonec tiše. „A pak půjdeš za strýčkem?“

„Ano, Caroline. Zastupuje přece tvého otce. Snad budu hotov dřív, ale celý ten čas nebudu moci nedočkavostí ani usnout. Udělám všechno, Caroline, abych…“

„Amosi, oh, Bože, Amosi,“ zvedla oči zalité slzami. „Ty budeš stavět dům pro mě – pro nás? Amosi, já snad omdlím. Amosi, drž mě pevně, prosím.“

V té chvíli zapomněl na své špinavé ruce a stiskl ji v náručí. Položila hlavu na jeho hruď a on cítil její teplo a vůni.

„Amosi, chtěla bych s tebou jet hned, nevydržím to tak dlouho. Milovala jsem tě od toho dne, kdy jsem tě prvně spatřila.“

Stáli na dvoře vojenské pevnosti Fort Seldonu, ale vnímali jen jeden druhého. Nic okolo je v téhle chvíli nezajímalo.

Čtyři kavaleristé, kteří vyšli na dvůr z armádní jídelny, zůstali ohromeně stát jako zasaženi bleskem.

„Dobrý Bože, co to má znamenat?“ spráskl ruce vrchní seržant McCulloch. „Mám snad vidiny?“

„Ted je už opravdu ztracenej,“ potřásl hlavou Ludlow. „Jak mu visí kolem krku! Ten má ale štěstí.“

„No, co jsem říkal v Cabezasu? Tohle je ten „důvod, proč chce Amos odejít z armády. Měl jsem pravdu, Maxi. Kde mám ty tři lahve whisky?“ plácl Atkins rozjařeně Ludlowa do zad.

„A co to říkal o postavení nového ranče? Chlapi, nemáme my ještě nárok na pár dnů dovolený? Já býval svýho času jednička v pokládání střech. Nevím, co mě to pak napadlo, že jsem se dal do armády. A ty, Leme, neříkal jsi jednou, žes býval znamenitý truhlář? A tady Anthony zvládá všechny práce se železem. Myslím, že jsem dostal výtečnej nápad, braši.

Teď je major trochu vyvedenej z míry, ale hned zítra si zažádáme o dovolenou, protože musíme postavit největší a nejlepší ranč v celým rebelským státě Texas. A každej den si na ohni budeme péct maso a házet za sebe prázdný láhve. To bude ono. Nemáte snad něco proti mýmu plánu?“

Paní Edwardsová zatím stála v jednom z oken pokoje a zjihlým pohledem pozorovala dojemnou scénu na dvoře. Už nekonečně dlouho tam stáli v objetí, statný a tmavý Amos Fairchild s její neteří, křehkou a droboučkou, v bílých nadýchaných šatech.

„Tak na co se napijeme, Dorothy?“ zeptal se nedočkavě major Edwards.

„Oh,“ odvrátila se od. okna jeho žena. „Na tvoji neteř Caroline, Jamesi. A zároveň na kapitána Fairchilda.“

„Na toho rebela, který mě tak zklamal, nepiju,“ ohradil se major ostře.

„Pak,“ pokračovala jemným hlasem jeho chytrá manželka, „nemusíš pít ani na Caroline, Jamesi. Asi nás, myslím, brzy opustí. Podívej se přece ven, Jamesi.“

Major se podíval a v prvním zděšení si myslel, že jde o přelud. Zavřel oči, ale když je opět otevřel, nic se na tom výjevu nezměnilo. Amos Fairchild s jeho neteří kolem krku. Před omdlením ho zachránila jen sklenka se zlatavým obsahem, kterou už naštěstí svíral v dlani. Jeho žena ho vzala jemné za ruku a klidným, trpělivým hlasem začala mluvit:

„Proto musí Amos nejdřív na pár týdnů odjet, aby postavil dům, Jamesi. A pak, jestli to ještě nevíš a nic proti tomu nemáš, by se co nejdříve vzali. Snad budeme mít dost času zvládnout všechny ty svatební přípravy. Také bych pak na nějaký čas chtěla odjet do Texasu, abych jim pomohla se zařizováním domu. Sám víš, kolik práce to obnáší. Říkáš něco, Jamesi, miláčku?“

Major Edwards neříkal nic. Byl přece moudrý a rozumný muž, jak vždycky tvrdila jeho žena. Moudrý muž nikdy nic neříká. Může si to své jen myslet. A stejné věděl, že si ženy nakonec vždycky udělají to, co chtějí.

Tolik už se major ve svém životě naučil. A ti ostatní, kteří to zatím ještě nevědí, se to jednoho dne naučí také. A jestli budou chytří, budou si i oni dělat to, co sami chtějí. Jestli budou ovšem chytří. Jinak je ženy budou stavět před hotové věci.