Burt a Budd Arthur

Bratři z planin

I.

KDYŽ ZEMŘEL starý John Rowan, jeho tři statní synové ho uložili do hrobu na vrcholku travnatého, rosou zmáčeného kopce. Kopec se zvedal několik set stop nad Rowanovic rančem a dominoval rozsáhlým pozemkům, které se táhly na všechny strany, kam jen oko dohlédlo. Místo na hrob vybrala vdova Mary Rowanová, nevlastní matka Johnových synů. Byla o dvacet čtyři roky mladší než on a teď jí bylo čtyřicet šest. Kopec byl porostlý množstvím divokých květin a vznášela se nad ním bohatá, opojná a mnohotvárná vůně. Nad pastvinami dole vál lehký vánek a když se občas zvedl nad kopec, melodicky rozšeptal trávu i^květiny. Kopec se tyčil nad územím ranče Čtvercové R, už dlouho uznávané značky charakterního a čestného muže Johna Rowana. Mary tajně doufala, že na tomto místě slunce dosáhne až na dno hrobu a vypálí revmatismus z Johnova starého, ohnutého těla. A nakonec z okna zadní ložnice v prvním patře, kterou s ním sdílela téměř dvacet let, Mary viděla přímo na místo jeho posledního odpočinku. Mary provedla krátký pohřební obřad, přečetla jednoduchou modlitbu ze staré, ohlazené bible, pak kousek ustoupila a jen tiše se dívala, jak čerstvá voňavá zem dopadá zpět do jámy na rakev s Johnovým tělem. Když na vrcholek hrobu měkce dopadla poslední hrouda hlíny, Rowanovic sklopili hlavy a chvíli tiše postáli. Pak Mary vzhlédla, pokývla, bratři si naložili na ramena lopaty, na kterých stále ulpívaly zbytky země, a následovali svou nevlastní matku zpět do domu. Mary byla oblečená do černého a šla hrdě a vzpřímeně.

Přítomnost smrti vše halila do uctivého ticha. Byly nejasně slyšet jen tlumené ozvěny hlasů a kroků. V rozlehlé, vždy pečlivě uklizené kuchyni, která byla cítit mýdlem, vodou a lahodnými vůněmi po pečení a vaření, obrátila se Mary ke svým nevlastním synům. Opřela se o zavřené dveře a ruce si za zády položila na kliku.

„Musím vám něco říct,“ začala a bratři zvedli oči. Nejstaršímu Mattovi bylo dvacet pět let, o dva roky víc než dvojčatům Billovi a Peteovi. Nabídl matce židli, ale ona jen zavrtěla hlavou. Matt tedy židli vzal a vrátil ji zpět ke stolu. Byl na něm natažen ubrus, přesně uprostřed zatížený cukřenkou. „Vím, že bych po vás žádala příliš mnoho, kdybych chtěla, abyste byli takoví jako váš otec. Nemohu to žádat ani od tebe, Matte, i když vypadáš jako on. Ale protože jste všichni tři synové Johna Rowana, protože máte v sobě jeho krev, mám právo očekávat, že se z vás stanou dobří, slušní a čestní lidé.“

Tři Rowanové stáli kolem stolu, Matt na jedné straně a jeho bratři přešlapovali z nohy na nohu na druhé.

„Nikdy jsem o tom s otcem nemluvila, protože jsem věděla, jak by ho to ranilo,“ pokračovala. „Ale říká se, že mezi vámi panuje zlá krev. Teď, když je váš otec mrtev, prý mezi vámi dojde i k násilí. Chci vědět, co je na tom pravdy.“

Dvojčata sklopila oči, jen Matt ne. Mary se na něj klidně zadívala a on se na oplátku usmál, jako by ji chtěl ujistit.

„Není to pravda, mami,“ odpověděl. „Hodně se toho napovídá, víc, než se toho doopravdy ví. Lidé, kteří nemají nic lepšího na práci, často mluví o věcech, o kterých nevědí vůbec nic. Jsme Rowanové, mami, a jsme na to hrdí. Vůbec nestojíme o to, abychom byli středem pozornosti těch, kteří hledají zábavu jen proto, že se ve městě nic neděje. Ti sáhnou po

čemkoliv, co jim přinese jen trochu vzrušení.“

Mary pohlédla na žlutovlasého modrookého Petea, který vypadal ještě mladší než jeho dvojče, a pak na hnědovlasého a hnědookého Billa.

„Tak co, Bille ?“ zeptala se. „Matt už mi odpověděl, teď bych chtěla něco slyšet od tebe. Je to tak, jak říká Matt, že to jsou jen řeči a že na nich není ani trocha pravdy?“

„Je to tak, mami,“ odpověděl Bill. „Jsou to jen řeči.“

„A tak mi řekni, jak myslíš, že takovéhle zlomyslné řeči začaly?“ tlačila na něj Mary.

Pokrčil rameny a řekl:

„Víc ti nemůžu říct, mami, jen tohle. Každý máme občas jiný názor, Matt, Pete i já. Ale copak to není normální v každé rodině? Ale nikdy se o tom nebavíme před lidmi. Já si myslím, že to je to, co jim vadí.“

„To jsem přesně chtěl říct, mami,“ ozval se Pete. „Pokud bys chtěla slyšet také můj názor.“

„Jsi spokojená, mami?“ zeptal se Matt. „Zeptala ses nás přímo a my jsme ti stejným způsobem odpověděli.“

„V pořádku,“ řekla Mary vyrovnaně. „Pokud je to tak, jak jste řekli, už se o tom nebudeme bavit. Všem vám věřím a spoléhám na vás. Jen nechci, aby se stalo něco, co by pošpinilo čest rodiny Rowanů.“

Matt vytáhl židli, kterou jí před chvílí nabízel, otočil ji, obkročmo si na ni sedl, na vršek opěradla si složil ruce a opřel se o ně.

„Asi před rokem požádal váš otec soudce McCrearyho, aby sepsal listinu, která ranč rozdělí na čtyři rovnocenné díly.“ Mary pokračovala: „Listina vstoupila v platnost dnes. Jedna čtvrtina Čtvercového R je moje. Půda, na které stojí tenhle

dům, stodola, ohrada a okolní pozemky až do jedné čtvrtiny. Zbylé tři čtvrtiny jsou vaše, chlapci. Mezi sebou se dohodněte, kterou kdo chcete. Neměly by s tím být žádné potíže, protože všechny jsou stejně velké a mají stejnou cenu. Všechny se dotýkají řeky a všichni budeme mít snadný přístup k vodě. Takže od této chvíle každý z vás vlastní půdu a každý musí nést odpovědnost, která je s vlastnictvím půdy spojena.

Chvíli bylo ticho.

„A co dobytek?“ chtěl vědět Pete.

„To jsi mě předešel, Pete,“ řekl Bill. „Zrovna jsem se na to chtěl zeptat. Vlastnit půdu je to nejlepší, mami. Souhlasím s tím, co říkával táta, že nejlepší místo, kam uložit peníze, je půda. Ale k čemu je, pokud nemáš nic, co bys na ní choval?“

Mary se usmála a řekla:

„Hned vám to povím. Dobytek a koně, prostě všechno, co na ranči je, bude rozděleno stejně jako půda. Rovnoměrně.“

„Hm,“ zabručel Bill a souhlasně pokýval hlavou. „To už je lepší.“

„Poslední věc,“ řekla Mary. „Otec vám každému nechal nějaké peníze, abyste měli něco do začátku. Myslím, že to je pro teď všechno.“

Podívala se z jednoho na druhého a zjevně očekávala nějakou reakci. Když nikdo nic neřekl, dodala:

„Soudce McCreary má tu listinu i ostatní věci. Dá vám je, kdykoliv za ním zajdete.“

Na chvíli se zamyslela a pak řekla: „Ano, myslím, že to je všechno. Doufám, že jsem na nic nezapomněla. A jestli ano, soudce vám to řekne.“ Udělala krok ode dveří. Matt se zvedl, obrátil židli a přisunul ji zpět ke stolu. Dvojčata ho pozorovala, zjevně připravená ho následovat. Když vykročil ke dveřím,

MARY ROWANOVÁ

pustila se za ním. Když už byli skoro venku, Mary řekla

„Myslela jsem si, že vás bude zajímat, jaké plány mám já. Ale i když jste se nezeptali, povím vám to.“ Synové se zastavili a zadívali se na ni. „Vyplatila jsem čeledíny, všechny vyjma Torna Spence, Lee Willise a Sama Pottera. Jsou to dobří lidé, umějí přiložit ruku k dílu a pracují pro nás už dlouho. Déle než ostatní. Ti jsou teď volní a vy se, chlapci, rozhodněte, jestli byste někoho z nich nepotřebovali…“

Zmlkla a čekala, až někdo z nich promluví.

Bill si zamyšleně promnul bradu a trochu se zamračil.

„Já nevím, mami,“ řekl nakonec a všechny oči se na něho upřely. „Nemám na mysli ty muže. Samozřejmě, že si některé budeme chtít vzít. Já určitě a myslím, že Matt a Pete se bez nějakých nájemných sil také neobejdou. Ale teprve tehdy, až pro ně bude nějaká práce. Takže to může počkat. Ale teď myslím na tebe. Já nevím, mami, jestli je to opravdu dobrý nápad, abys tady zůstala žít sama.“

„Zrovna nám řekla, že tu sama nebude,“

ozval se Pete. „Se Spenceem, Willisem a Potterem…“ Bill ho přerušil:

„Sama v tomhle domě, myslím.“

„Aha!“ řekl Pete.

„Co když,“ napůl se k němu otočil Bill, „co když onemocní nebo se něco stane?“

„No,“ řekl Pete a přemýšlivě si mnul bradu jako před chvílí Bill. „Na to jsem nemyslel.“

„Omlouvám se, že jsem nic neřekla,“ vmísila se mezi ně Mary a potřásla nešťastně hlavou. „Vy budete mít dost svých starostí, než abych vám ještě přidávala svoje. Když budu nemocná, pošlu pro doktora. Je to jednoduché, udělám totéž, jako kdybyste tu byli vy. Takže už na to nemyslete.“

„Nebudeme tak daleko, abychom se vždy po pár dnech nemohli zastavit,“ poznamenal Pete, „a podívat se, jak si maminka vede.“

„To je pravda,“ přisvědčil Bill a na hlase i na očích mu bylo znát, jak si oddechl.

„Když uvidíme, že to tu sama nezvládne,“ pokračoval Pete,

„jsme přece tři a budeme ji moci pomoct. Ale myslím, že

bychom si neměli dělat starosti dopředu. Na to by bylo dost času, až kdyby se něco stalo. A taky odsud nezmizíme jen tak. Bude to trvat pár týdnů, možná i déle. Předtím, než začneme vůbec přemýšlet o stěhování, musíme se pořádně připravit. Musíme mít kde bydlet, mít stodolu, ohrady, nářadí a…“

„Mami, myslíš, že by bylo nevhodné, kdybychom teď, co jsme pochovali tatínka, zajeli do města?“

„Nechcete, doufám, nic slavit?“

„Slavit?“ opakoval a nechápavě se na ni podíval.

„Pak nevidím žádný důvod, proč byste nemohli jet,“ odpověděla.

„Těžko říct, jak dlouho to bude všechno trvat,“ řekl Bill svým bratrům. „Myslím, že by bylo dobré, kdybychom už teď začali se zařizováním. Víte, co myslím? Začít objednávat věci, které budeme potřebovat.“

„Hm,“ zabručel Pete a přikývl. Mary poslouchala, nic neříkala a jen k němu zvedla oči. „Bude trvat dlouho, než seženeme všechno stavební zařízení a materiál. A až to budeme mít, samotná práce bude trvat ještě déle. I když budeme mít pomocníky. Pojedu s tebou, Bille.“

„A co ty, Matte?“ zeptal se Bill. Matt, který se rozhovoru zatím neúčastnil, přikývl, vyšel ven a dvojčata se vyhrnula za ním. Mary zaslechla skřípění štěrku pod jejich botami na sypané cestě ke stodole a jejich slábnoucí hlasy. Chvíli bylo ticho a pak se ozval klapot kopyt, když chlapci vyváděli koně po prkenné plošině. Koně se dali do cvalu, zvuk kopyt zesílil a zrychlil rytmus. Brzy však umlkl a znovu se rozhostilo ticho.

Na Mary čekala spousta drobných domácích povinností, ale nemohla se přimět, aby začala něco dělat. Naštěstí už ráno ustlala postele, což ji teď trochu uklidnilo, a rozhodla se, že se

do ostatních prací pustí, teprve až se na ně bude doopravdy cítit. Pomalu přešla kuchyní ke stolu, vytáhla židli, posadila se, přisunula se zpět a hlavu si položila na složené ruce. V očích se jí začaly hromadit velké slzy a koulely se jí dolů po tvářích. Po chvíli si je otřela, posadila se vzpřímeně a pár minut tak zůstala. Pak si hluboce povzdychla, zvedla se a pomalu vyšla po schodech nahoru.

II.

PRVNÍ PATRO bylo napůl zalité sluncem a napůl ve stínu. Ticho v něm bylo ještě tísnivější. Mary začalo být těžko. Od schodů až k protější prázdné zdi se táhl dlouhý běhoun, který vždy tlumil její kroky, teď jí však pod nohama začaly parkety skřípat. Zvuk jejích kroků se odrážel od zdi, až se dvakrát prudce zastavila a ohlédla přes rameno, protože měla pocit, že za ní někdo jde. V ložnici, která teď zůstala jen její, postavila se k oknu a přes záclony vyhlédla ven na kopec. Pomalu po něm přejela pohledem a zastavila se až na vrcholku, kde se tyčil Johnův hrob. Oči se jí znovu zalily slzami a celá se rozvzlykala. Zaplavil ji stesk, který se jí prve u kuchyňského stolu podařilo zadržet, sklopila hlavu a dlouho plakala. Pak se odvrátila od okna a vyšla z místnosti.

Prošla chodbou zpět ke schodišti a cestou se u každých dveří zastavila,- otevřela je a nahlédla do pokoje. První místnost patřila Mattovi, druhá Billovi a třetí pokoj naproti přes chodbu Peteovi. V každé místnosti se válel kus oblečení. V Mattově byla přes opěradlo židle pohozená košile. V Billově a také v Peteově ložnici ležely na ustlaných postelích kalhoty. Když Mary v ložnicích stlala nebo utírala prach, vždy po

chlapcích poházené kusy oblečení uklízela. Tentokrát se ničeho ani nedotkla. Pomalu vycouvala ze dveří Peteova pokoje. Mechanicky se obrátila, a aniž si vzpomněla, že původně byla na cestě ke schodům, vrátila se hluboce zamyšlená do svého pokoje.

Chlapci budou brzy pryč a vzdálenost těch několika mil mezi ní a jimi časem poroste. Budou mít vlastní problémy, kterým zasvětí svůj čas a pozornost. Dříve nebo později se ožení, založí si vlastní rodiny a jejich problémy a odpovědnost se ještě zvětší. Budou mít stále více a více věcí na práci a ona se s nimi bude vídat méně a méně a nakonec už vůbec ne. Ale to jí nevadilo, to očekávala. Takový byl život, který se musel žít. Stejně jako oni bude si i ona muset zvyknout na nové okol-nosti a nějak se s nimi vypořádat. Teď, když jsou mladí, budou jejich životy plné nových a vzrušujících událostí a každý den pro ně bude novým dobrodružstvím. Ona již prožila čtyřicet šest let, zatímco na ně ještě všechno čeká. S Johnem Rowanem měla dobrý život. A pokud ty jejich budou stejně tak plné, bude jasné, že Rowanové jsou opravdu výjimečně šťastní lidé. Nepochybně bude její život bez chlapců prázdný a osamělý. Ale byl to ten očekávaný zvrat, který nastává vždy, když děti vyrostou a odejdou z domova, aby si založily svůj vlastní.

V jejím případě to bylo trochu jiné než u ostatních žen, protože děti nebyly její. Svou rodinu založila až sňatkem s vdovcem Johnem Rowanem. A jelikož tedy mezi ní a chlapci nebyly žádné pokrevní vztahy, považovala za normální, že k ní nebudou cítit žádné závazky. I když na ně v dětství byla co nejhodnější a později se s radostí starala o všechny jejich přání a tužby, existovalo mezi nimi nepřekročitelné odcizení. Předpokládala, že to je úděl všech nevlastních matek, které

podstoupí úkol vychovat děti jiné ženy. Když Rowanovi chlapci vyrostli, začali stále více tíhnout k otci a méně a méně k ní. V té době se odcizení objevilo a s léty nezmizelo. Očekávala ho a moudře mu nekladla odpor nebo alespoň nedávala najevo svou rozmrzelost. Nikdy by chlapcům nic nevyčítala a vždy by jen podotkla, že se jedná o přirozenou záležitost. Když chlapci dospěli a najednou zjistili, jak pevně jsou se svým otcem spojeni prací na Čtvercovém R, bylo zcela přirozené, že v zájmu všech přesunuli pozornost na otce.

Najednou si uvědomila, že stojí v otevřených dveřích svého pokoje. Pod pečlivě ustlanou postelí zahlédla něco, co ji přimělo kousnout se do rtu. Byly to staré Johnovy bačkory.

V prostorné skříni u postranní zdi mezi oknem a postelí bylo její a Johnovo oblečení. Obešla postel, přistoupila ke skříni a otevřela ji. První věc, kterou spatřila, byla Johnova stará bunda. Jemně se jí dotkla a pak ruku vsunula do jejích záhybů. Bylo tam teplo. Tělesné teplo: Asi by se měla těchto věcí bez otálení zbavit. Pokud to neudělá, pokaždé, když si ze skříně přijde něco vzít, budou tam i jeho věci, pohled na ně přivolá vzpomínky a rozlítostní ji. Chvíli se nad tím zamyslela, ale pak jen potřásla hlavou, zavřela skříň a odvrátila se. Blízko okna stálo staré houpací křeslo s vypolštářovanou opěrkou na hlavu, ve kterém John strávil posledních pár týdnů svého života. Mary se do něj posadila a zdálo se jí, že vnímá teplo, které v křesle zanechalo Johnovo tělo. Rukou lehce přejela po hladkém zakrouceném opěradle a zdálo se jí, že i tam cítí teplo. A když si opřela hlavu, měla pocit onoho tepla i v dolíku uprostřed polštářku, který tam vytlačila Johnova hlava.

PETE ROWAN

Cítila se unavená, ačkoliv za celý den nic neudělala. Víčka měla těžká, a tak raději zavřela oči. Trochu se prospím, řekla si, a pak vstanu a něčím se zaměstnám. Pokud budu jen takhle bloumat, nikdy mne ta sebelítost neopustí.

V myšlenkách se vrátila o několik let nazpět, kdy se poprvé setkala s chlapci. Bylo to před dvaceti lety. Mattovi bylo tehdy pět a dvojčatům tři. Musela se usmát, když si vzpomněla, jak jí je John představil dole v kuchyni. Bylo to v den, kdy se po Johnově dlouhém naléhání rozhodla, že se seznámí s rodinou, která se brzy měla stát její. Vše viděla tak jasně, až to bylo neuvěřitelné. Spíše, jako by se setkání odehrálo dnes ráno než před dvaceti lety. Viděla před sebou každý detail. Vážné mladé

tváře měli tak vydrhnuté, až zářily a svítily, vlasy měli mokré, ulíznuté dozadu a potřebovali ostříhat. Na sobě měli krátké kalhoty, čistě vyprané, trochu velké a až do té chvíle zjevně nenošené. Matt stál uprostřed, Pete se mu tiskl k levé ruce a Bill k pravé. I když ji John několikrát ujistil, že přivítání bude srdečné, dívali se na ni s obavou a malý Pete si hryzal rty, aby se nerozplakal.

Nikdy to Johnovi nepřipomněla. Předpokládala, že ji chlapci budou považovat za vetřelce a bylo to tak. Nebyla ani překvapená, ani ji to neranilo. A brzy přišla na to, že chlapci byli nejrozumnější a nejpřístupnější, když měli hlad. První jídlo korunované čokoládovým dortem, na který chlapci jen poulili oči, znamenalo první krůček ke smíření. Po nějaké době, když jeden druhého lépe poznali, to vypadalo, jakoby nikdy neměli jinou matku. S úsměvem teď vzpomínala na různé drobné příhody, které se odehrály v době jejich dospívání. Ale po chvíli úsměv zmizel a s ním i obrázek jejích tří mladých svěřenců. Hluboce si povzdychla a její obličej dostal utrápený výraz. Trochu se zavrtěla a schoulila se do starého křesla ještě hlouběji. Chvíli se ještě snažila zůstat vzhůru, ale pak se vzdala a usnula.

Zpráva o smrti Johna Rowana se o něco později dostala k reverendovi Jeremy Goslinovi. Jakmile Goslin uslyšel, že zemřel nejváženější občan města, který byl všemi široko daleko považován i za nejbohatšího, vypůjčil si z obecní stáje koně a drožku a vyrazil k Rowanovic farmě. Goslin se nenechal odradit ani tím, že od té doby, co dostal na starost místní kostel, do něj Rowan ani nikdo z jeho rodiny nevkročil. Podobně mu nevadilo, že když se někdy s Rowanem potkal ve

městě, nikdy si nevyměnili víc než krátké pokývnutí hlavou. Neshody mezi nimi započaly před patnácti lety, když Goslin převzal správu kostela.

Tenkrát shledal, že kostelní budova je zchátralá a poničená a pokladnice téměř prázdná. Sám se nacházel v podobné, nezáviděníhodné situaci, a tak neztrácel čas a snažil se hned o nápravu. Když se dozvěděl, že Rowan je nejbohatší muž v okolí, navštívil ho a bez obalu a bez sebemenších formalit po něm požadoval finanční podporu, aby kostel i sebe znovu postavil na nohy.

Nebyl to ten pravý přístup, zvláště pro cizince, začít takhle jednat se svérázným mužem, jakým John Rowan zajisté byl. Z osamělého pionýra bez přátel a prakticky bez peněz se vypracoval v nejbohatšího dobytkáře ve městě a dokonce i v okrese. Nebylo pravděpodobné, že by muž, který úspěšně čelil nepřízni přírody a živlů, nájezdům Indiánů, kteří mu chtěli vypálit farmu v zoufalé snaze zabránit přílivu bílých vetřelců na západ, a který se dovedl vypořádat se zloději dobytka, vyhověl požadavkům někoho, kdo nemluvil, ale jen křičel a hromoval. Goslin vše ještě víc pokazil, neboť když vycítil, že u dobytkáře neuspěje, uchýlil se ke lhaní a vyhrožování. A tak se na lehce zprohýbaných prknech přední verandy Rowanova domu stal obětí své vlastní hlouposti, špatného charakteru a Rowanova vzbuzeného hněvu.

Ale nyní, když byl Rowan mrtev, kazatel se rozhodl, že dohlédne, aby dědicové odčinili odmítnutí starého hříšníka. Nepočítal však s Mary Rowanovou. Goslin ji znal, ale každého, kdo se mu kdy pokusil odporovat, snadno překřičel nebo vystrašil. Nad myšlenkou, že by se mu Mary mohla postavit nebo ho dokonce odmítnout, se jen ušklíbal. S většinou mužů

se zatím vypořádal lehce. A ženy považoval za tvory méněcenné, sice nenahraditelné, ale daleko méně důležité než muže. Mary byla žena průměrného vzrůstu, měla příjemnou tvář a mluvila tiše. Když uslyšela, že někdo přijel, sešla dolů ze svého pokoje. Postavila se na zápraží, počkala, až k ní Goslin dojde, zdvořile ho přivítala a pozvala dovnitř, aby se posadil.

Goslin se ani nesnažil skrýt důvod své návštěvy. Hned bylo jasné, že nepřijel Mary projevit soustrast.

„Jsem tady, abych vám nabídl bohoslužbu za zesnulého,“ začal. Seděl zakloněný v židli a na kostnatém klíně měl položený klobouk, „a hrob na kostelním hřbitově.“

„Vaši laskavou nabídku bohužel nebudu moci přijmout, důstojný pane,“ odpověděla Mary. „Manžela jsme pohřbili už dnes ráno.“

Goslin na ni zazíral.

„Už jste ho pohřbili?“

„Ano.“

„A mně jste to neoznámili?“

„Manžel si přál, aby se pohřeb odehrál jen v rodinném kruhu,“ odpověděla Mary. „A abych přečetla jen jednoduché požehnání. Také chtěl, aby byl pochován v blízkosti ranče. Proto jsme ho uložili doprostřed země, kterou tolik miloval a které toho ze sebe tolik dal. Obávám se, důstojný pane, že na kostelním hřbitově by ve společnosti neznámých lidí nespočinul tak klidně.“

Stejně tak dobře mohla dodat, že hřbitůvek za kostelem byl zarostlý plevelem, náhrobní kameny poničené, vyvrácené nebo zarostlé a nikdo se o ně nikdy nestaral. Ale neměla důvod, proč by se o tom měla zmiňovat.

Jeremy Goslin byl hubený, měl propadlé tváře a nikdy

Reverend JEREMY GOSLIN

neudělal nic, za co by ho jeho ovečky mohly mít rády. Byl netolerantní, netrpělivý, hrubý, často podléhal záchvatům hněvu a vůbec se nehodil do role kněze a duchovního vůdce.

Podařilo se mu více věřících odehnat než shromáždit. Prudce vyskočil, zapomněl přitom na svůj klobouk, upustil ho na zem a vylekal tím Mary tak, že sebou trhla a vytřeštila na něj oči. Vytknul jí, že opustila svého Boha a církev a že nedostála povinnostem ke svému manželovi, rodině i k sobě samé. Naklonil se nad ni tak, že ji téměř uvěznil v křesle, a pokřiveným ukazováčkem se zlomeným nehtem jí začal hrozit před obličejem. Obvinil ji, že přiměla Rowana, aby nechodil do kostela. Je to vaše vina, křičel, stejně jako je vinna každá žena nebo matka, která své rodině dovolí, aby zapomněla na náboženské povinnosti. Muži mají sklon stavět se k těmto věcem nevšímavě. A proto je povinností manželky a matky dohlížet, aby svazky s církví zůstaly co nejpevnější.

„Pro teď i do budoucna vám nařizuji, abyste se každé ráno v devět dostavila do kostela. Budu se s vámi modlit a hledat pro vás odpuštění,“ hřímal na ni.

Mary ho musela odstrčit a vstala.

„Děkuji, že jste mi dal přednost před svými ostatními, zajisté mnohem důležitějšími povinnostmi, důstojný pane Gosline. Nyní, když dovolíte, musím…“

Ale Goslin se nedal jen tak odbýt, hlavně proto, že ještě nesplnil svůj úkol.

„Když budete lpět na přáních zesnulého, podléháte tak jeho dětinské skromnosti a nedospělosti,“ vybuchl. „Vaší povinností je nedbat jeho přání a poskytnout mu veřejný pohřeb, kterého by se všichni mohli zúčastnit. Takhle jste lidi z města připravila o jejich privilegium, o možnost vzdát mu poslední poctu. Jen tak mimochodem, zanechal zesnulý poslední vůli?“

„Ano, zanechal.“

Reverendovi se nadějí rozšířily oči.

„A… a je v ní nějaký odkaz pro mě?“ zeptal se dychtivě.

Když viděl, jak Mary zaplálo v očích, s velkou nevolí se opravil a dosadil místo sebe církev.

„Pokud si dobře pamatuji,“ odpověděla Mary, „nebyla tam zmínka ani o vás ani o církvi.“

Goslin znovu vyskočil.

„Pak očekávám, že vy napravíte jeho… jeho hříšné opomenutí,“ pravil příkře.

„Je mi líto, že vás musím zklamat, důstojný pane,“ řekla Mary klidně. „Ale nemám v úmyslu něco takového udělat. Manžel nikdy na nic nezapomněl. Pokud by do své závěti chtěl zahrnout církev nebo vás, byl by tak udělal. To, že tak neučinil, mluví samo za sebe.“

Goslin se tak rozzuřil, že popadl klobouk, narazil si ho na hlavu, seběhl schody na zápraží, vyskočil na vypůjčenou bryčku, otěžemi šlehl polekaného a nevinného koně a odejel pryč.

III.

UBĚHL MĚSÍC A PŮL. Už téměř před třemi týdny se chlapci odstěhovali ze starého ranče a všude teď bylo ticho. Mary se vždy jednou za týden při uklízení a utírání prachu naskytl neveselý pohled do chlapeckých pokojů. Dveře jinak zůstávaly zavřené. Když ráno sešla do kuchyně, jen zřídka se během dne vracela nahoru do ložnice dříve, než byl čas jít spát.

První týden ji chlapci přijížděli navštívit každý den. Matt s ní obyčejně ráno snídal a dvojčata se objevila buď spolu, nebo každé zvlášt později během dne. Jednou ráno Matt posmutněle přiznal, že navzdory jejím několika lekcím v umění přípravy kávy se jeho káva její vůbec nemůže rovnat.

„A to není všechno, mami,“ pokračoval a nahnul se přes stůl pro třetí šálek. „Další den jsem měl hroznou chuť na slaninu a nějaký koláče. Tak sem se do toho dal. Koláče vypadaly výborně a byl sem na sebe hrozně pyšnej a přál jsem si, abys je viděla. Ale když jsem vzal jeden do ruky a hryznul si do něj, byla to hrůza, mami. Řeknu ti to na rovinu - všechny prostě byly jak šutr. Kdybych ho bejval pustil na zem, jsem si jistej, že by prorazil díru až do sklepa.“

Mary se zasmála a řekla:

„Ale, Matte… teď už vážně!“

„Je to pravda, mami,“ ujišťoval ji. „Nechal jsem koláče a zbylý těsto na pokoji a usmažil jsem si slaninu. Ochutnal jsem jen jeden kousek a to mi stačilo. Škvarky a vodnatý vejce. A tak sem to všechno vzal, koláče, těsto, slaninu, prostě všechno a vyhodil to rovnou do odpadků. Jsem zkrátka mizernej kuchař. S tím se nedá nic dělat.“

„A co tvoji lidi, Matte, kdo vaří jim?“ chtěla vědět Mary.

„Eddie Wales. Ale ten vaří dole v noclehárně. Včera večer jsem se tak dlouho potloukal kolem, až Eddiemu nezbylo, než mě taky pozvat ke stolu. Byl jsem tak hladověj, že jsem snědl víc než Eddie a všichni ostatní dohromady. Několikrát jsem si všiml, mami, jak se na mě Eddie pobaveně dívá.“ Hlasitě se zasmál. „Ale já se nenechal vyrušovat. Vrhnul jsem se na jídlo jako… no jako kdybych se zbláznil a chtěl si nacpat žaludek tak, aby mi to vydrželo až do konce života.“

Mary na to nic neřekla.

„Dneska ráno mě cestou k ohradě Eddie zastavil,“ pokračoval Matt, „a někdo mu prý řekl, že do města přijel Číňan s velkým břichem a kulatým obličejem a zatím marně sháněl práci. Všichni Číňani, které jsem kdy viděl nebo o

kterých jsem slyšel, byli kuchaři. Tak jsem hned Eddieho poslal, aby sedlal a upaloval do města. Řekl jsem mu, aby našel Číňana a jestli umí vařit, aby ho k nám hned přivedl.“

„To je jeden způsob, jak vyřešit tenhle problém.“

„Jestli ten Číňan bude dobrej, bude vařit pro nás pro všechny. Eddie bude volný k práci a věř mi, mami, že je jí tam spousta.“

„Existuje ještě jeden způsob, jak tenhle problém vyřešit, Matte. A lepší způsob.“

Mariovi se zúžily oči a trochu ironicky se zasmál.

„Já vím,“ řekl. „A byl jsem zvědavý, kdy s tím přijdeš.“

„To není nic pro chlapa, žít sám.“

„Mami, ženská je teď to poslední, co potřebuju. Takže jestli dovolíš…“

„Žena je první věc, kterou by muž měl mít. Ne poslední. Kdyby každý čekal, až bude připraven se oženit, kolik lidí, myslíš, by to doopravdy udělalo?“

Matt pohlédl na staré hodiny na zdi.

„Už je víc, než jsem myslel. Mám spoustu práce, tak už raději pojedu.“ Vypil zbytek kávy, vstal od stolu a utřel si ústa hřbetem své velké dlaně. „Tak zítra, mami.“

Z ničeho nic se nahnul a políbil ji na tvář. Pak se narovnal a vydal se ke dveřím. Z věšáku na zdi sebral klobouk a nasadil si ho. Ve dveřích se na chvíli zády k ní zastavil a zjevně o něčem přemýšlel. Než se ho mohla zeptat - co je, Matte? - otočil se a podíval se na ni. „Mami, jaké to pro tebe je, žít tady sama?“

Ulehčené se usmála a řekla: „Je to v pořádku.“

„Občas tu jseš trochu opuštěná, nemám pravdu?“ nedal se odradit.

„Ano, občas,“‘souhlasila. „Ale pak se vždycky zabavím

nějakou prací a hned je to lepší. Přála bych si, Matte, aby ses s tím netrápil.“

„No jistě. Ale co bys tomu řekla, mami, kdyby ses odstěhovala ke mně?“ zeptal se dychtivě, popošel k ní a posunul si klobouk do týla. „Dům je na pěkném místě, a až všechno dokončím, určitě se ti tam bude líbit. Nevykládej si to špatně. Neříkám ti to proto, že vím, že jsi ^nejlepší kuchař na světě. Stejně chci toho Číňana. Je to proto, že… že bych tě měl rád blízko sebe. Pak bych sám viděl, jak se máš á jak ti je. Takhle mám o tebe pořád strach a uklidním se,, jen když jsem tady. Co říkáš, mami?“

Mary byla hluboce pohnutá Mattovým zájmem, až se jí zaleskly oči.

„Je to od tebe hezké, Matte, že se mě ptáš. Já to oceňuji, ale můj domov je zde. Děkuji, že ses mě zeptal.“

„Nebudeš o tom ani přemýšlet?“

„Ani nemusím, Matte,“ řekla jemně. „Jak už jsem řekla, tohle je můj domov. Zde jsou mé kořeny, mé vzpomínky, všechno, co je mi drahé. Zde jsem strávila nejšťastnější roky svého života. Proto tu chci zůstat.“ Vypadal zklamaně!

„Ale vždycky si to můžeš rozmyslet, viď, mami?“

„Ano, můžu. Ale jestli…“

Její odpověď ho povzbudila. Rozjasnil se a řekl:

„Jediné, co budeš muset udělat, mami, bude říct Spenceovi, aby tě tam odvezl. Ani se nebudeš muset obtěžovat s balením. Přijedu a udělám to za tebe.“

Bylo to už dlouho, co ji někdo z chlapců naposledy políbil. Velmi ji potěšilo, že to udělal zrovna Matt, který se vždy ze všech projevoval nejméně.

BILL ROWAN

A její radosti ještě přidalo neočekávané pozvání, aby se k němu přestěhovala. Jemně se konečky prstů dotkla tváře. Se srdcem zalitým štěstím se nakonec zvedla a dala se do uklízení a umývání nádobí po snídani.

Později odpoledne přišel Bill. Byla překvapená a trochu zklamaná, když viděla, že jde sám. Pověsil klobouk na věšák u dveří a přešel ke stolu. Neveselý výraz v obličeji, sevřené rty a cukání ve svalech prozrazovalo, že něco není v pořádku. Mary ale nedala najevo, že by si něčeho všimla. Věděla, že kdyby na něj naléhala, těžko by jí něco řekl. Až bude chtít, řekne jí to sám.

„Dáš si něco, Bille?“ zeptala se ho, když se posadil. Bill jen potřásl hlavou.

„Musím ti něco říct, mami,“ řekl. Mary neodpověděla, jen

se posadila na tu samou židli, na které seděla ráno při rozhovoru s Mattem. Opřela se a čekala, až bude Bill pokračovat.

„Mami, budu se ženit.“

Rozšířily se jí oči a celá se rozzářila.

„To je výborné, Bille!“ Dvojčata se už dlouhou dobu točila kolem hezké Ann, dcery jejich nejbližšího souseda a dlouholetého přítele Freda Snowa. Mary neměla důvod si myslet, že se jedná o někoho jiného, ale stejně se raději zeptala:

„Ann Snowová, Bille?“

„Mm hm,“ zabručel.

„Je to dobrá dívka, Bille, a bude i dobrá manželka,“ řekla mu Mary. Na chvíli zmlkla, aby také Bill mohl něco říct. Když zůstal zticha, dodala: „Myslím, že to je to nejlepší, co můžeš udělat. A to platí i o Ann. Jen si přeji, aby totéž udělali Matt a Pete. Potřebovali by to. Jak jsem řekla Mattovi dnes ráno - to není nic pro chlapa, žít sám. Mimochodem, Bille, neviděl jsi Petea? Tenhle týden tu ještě nebyl. Doufala jsem, že přijede s tebou. Teď si už dělám starosti. Snad je v pořádku.“

„Nevím, mami. Taky jsem ho tenhle týden neviděl. A neviděl jsem ani Matta, takže jsem mu nemohl říct o Ann a o sobě. Ale trápí mě, jak to řeknu Peteovi. Bojím se, jak to vezme.“

„Chceš říct, že on si na ni také myslel?“

„Hm. Znovu začal, když jsme se odstěhovali.“

„Opravdu?“

Bill se přisunul blíž ke stolu a opřel se o lokty.

„Několikrát jsem se s Peteem u Snowů potkal,“ začal vyprávět, „a můžu ti říct, že ze mě velkou radost neměl. Předtím jsme se vídali skoro každý den. Já jezdil k němu a on

ke mně. Ale, teď to skončilo. Už se vůbec nevídáme.“

„Tak je to,“ řekla Mary a její obličej dostal ustaraný výraz.

„Přiznávám, že Pete začal za Ann chodit první a pravděpodobně si myslel, že se mu ji snažím přebrat,“ pokračoval Bill. „Ale já měl rád Ann stejně jako on. A když jsem se jí zeptal, jak si spolu s Billem rozumějí, řekla mi, že mezi nimi vůbec nic není, že jsou jen dobří přátelé. Pochopil jsem to tak, že je pole otevřené, a začal za ní chodit. Kdyby si ho vybrala místo mě, mami, myslím, že bych tomu rozuměl a nebral to jinak, než…“

„Ale protože si vybrala tebe, on to bude také muset pochopit. Jsem si jistá, Bille, že to udělá, jen jak překoná to zklamání. Určila už Ann datum svatby?“

„Tuhle neděli, mami.“

„Bože můj, proč tak brzy?“ Ramenatý hoch se začervenal.

Ale sluší mu to, pomyslela si Mary.

„Jakmile Ann řekla, že souhlasí, neviděl jsem žádný důvod, proč otálet,“ vysvětloval Bill. „Takže jsme se dohodli na tuhle neděli na ráno. Přijedu pro tebe v devět, mami. Možná ve tři čtvrtě. Myslíš, že to stihneš?“

„Stihnu, Bille.“

„Dobře. A ještě jednu věc, mami. Budu potřebovat bryčku. Když si na to vzpomeneš, až budeš příště mluvit se Spenceem, řekni mu, ať nám ji na neděli připraví. Chci být v kostele raději dříve než Ann s rodinou, aby na nás nemuseli čekat.“

„Jistě.“

Druhý den ráno přišel Matt jako obyčejně na snídani. Když vešel dovnitř, Mary zrovna prostírala stůl. S úsměvem ho pozdravila a řekla:

„Byla jsem zvědavá, jestli dneska přijdeš.“

„Ty si nepamatuješ, co jsem ti vyprávěl o svém kuchařském umění? To sis myslela, že budu snídat doma?“

„Sehnal jsi toho Číňana?“ Matt zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl zachmuřeně. „Někdo mě předběhl.“

„To je škoda, Matte. Ale vždycky se může objevit nějaký jiný.“

Pokrčil rameny a zeptal se: „Je něco nového?“

Sedl si za stůj na své obvyklé místo a Mary mu zopakovala, co jí řekl Bill.

„Hm,“ kýval hlavou Matt. „Takže pistolník sám strká hlavu do oprátky! No, když jsi na něj začala s tím, že chlap nesmí zůstat sám, hned to vzal doslova. Teď ale chceš, pokud se nemýlím, abych zajel za Peteem a promluvil mu do duše. Je to tak?“

Mary se usmála a beze slova přikývla.

Matt se nahnul a podrbal se hřbetem ruky na hlavě.

„Já nevím, mami,“ řekl po krátké zamyšlené odmlce. „Jsem s Peteem trochu rozhádaný.“

„Co?“ zeptala se a překvapeně se na něj podívala. „Proč?“

„No přijel jsem k němu minulý týden, ve čtvrtek nebo v pátek, to je teď jedno, a - nevypadal zrovna rád, že mě vidí. Všechno jiné, jen tohle ne.“

„Tomu nerozumím. Ty ses s ním pohádal?“

„Ne, tak často jsem ho zase nevídal. Ať to bylo jak chtělo, choval se, jako kdyby si od něho chudý příbuzný přijel vypůjčit peníze.“

„Možná má teď pocit, když má všechno na starost jen sám, že to přináší daleko větší zodpovědnost, než jakou očekával.“

Matt na to nic neřekl.

„Stejně bych byla ráda, kdybys tam zajel, Matte.“

„Dobře, mami, udělám to. Dneska odpoledne nebo, když to nevyjde, zítra ráno.“

„Děkuji ti. A nechceš si vzít nějaké koláčky domů? Udělala jsem jich pár navíc.“

Matt se na ni usmál.

„To bych moc rád.“

„Ještě jednu věc, než se nasnídáme, Matte. Až navštívíš Petea, jestli ti zbyde trocha času…“

„Přijedu a dám ti vědět, jak jsem dopadl.“ Ale poprvé po mnoha týdnech, co se odstěhoval, se Matt druhý den ráno na ranči neobjevil. Mary byla trochu zklamaná, ale nedělala si starosti. Stalo se něco neočekávaného, co ho zdrželo, říkala si, jinak by přijel jako obyčejně. Cekala na něho celé ráno a pak i celé odpoledne. Stále byla přesvědčená, že jakmile se bude moci uvolnit, přijede kdykoliv během dne. To jí pomáhalo krotit netrpělivost. Ale když přišel večer, padla tma a po něm stále nebylo vidu ani slechu, už si nebyla tak jistá, že je vše v pořádku. A když dvě hodiny poté, co obvykle chodila spát, přišla do své ložnice, v obličeji se jí bez jakýchkoliv pochyb zračilo zklamání.

Druhý den byla dole už krátce před svítáním a její ztrhané rysy svědčily o tom, že se příliš nevyspala. Když vypršel čas na snídani, přesáhla už její trpělivost své meze. Vzala si přes ramena přehoz, vyšla ze zadních dveří, obešla dům až ke stodole, vystoupila na dřevěnou rampu a nahlédla dovnitř. Ani jeden z čeledínů tam nebyl. Přitáhla si šálu těsněji kolem krku, protože jí v ostrém ranním vzduchu byla trochu zima, a spěchala k noclehárně. Dveře dlouhé budovy byly otevřené. Trochu do nich zatlačila a zavolala Spencea. Zevnitř se

neozvala ani odpověď ani žádný jiný zvuk, a tak se vydala zpět ke stodole. Na rampě se na chvíli zastavila a váhala, jestli si nemá dojít ještě pro kabát. Po chvíli se rozhodla, že nebude ztrácet čas. Nevědomky pokrčila rameny a zmizela uvnitř. Z hloubky staré věžovité budovy se ozval klapot kopyt na dřevěné podlaze, když se koně nechali přemluvit, vytáhnout z pohodlných teplých stání a zapřáhnout do postrojů. O několik minut později Mary vyjela ze stodoly, sjela z rampy a zmizela směrem k místu, kde nyní žil Pete Rowan.

IV.

MĚSTO BYLO od ranče vzdáleno asi osm mil. Cesta se táhla krajinou jako dlouhá rozvlněná stuha. Na některých místech byla lemována stromy, jiné otevřené části působily dojmem nekonečné dálky. Na levé straně byla neobdělávaná pole, na pravé jen míle a míle souvislého plotu, který ohraničoval jižní hranice Rowanovic pozemků. Mary mechanicky přejela pohledem podél plotu a zahlédla nějaké zvíře, které se páslo v ohradě několik set metrů před ní. Když se trochu přiblížila, rozeznala, že to je kůň. Přestal se pást a pohlédl na ni. Prostrčil hlavu mezi břevny, a když ho Mary míjela, zařehtal. Otočila se za ním, ale bryčka rachotila pořád dál. Kůň začal cválat podél plotu, dostihl vůz a pak zvolnil tempo. Jednou nebo dvakrát bryčku předběhl, pokaždé se při tom vítězoslavně ohlédl, ale pak zase zvolnil a nechal bryčku, aby určovala tempo. Celou dobu frkal, vyhazoval a zjevně se snažil na sebe připoutat pozornost. Ale Mary byla zabraná v myšlenkách, sledovala jen cestu před sebou a jeho chování nepřikládala žádný význam. Kůň byl zklamaný. Supěl a funěl, což byly neklamné známky, že ho prudký běh a vyhazování

unavily. Chvíli se držel za rovnoměrně jedoucí bryčkou, pak náhle tryskem vyrazil kupředu, dlouho to však nevydržel a asi po minutě úplně vzdal. Zůstal stát a očima sledoval vzdalující se bryčku. Pak se pomalu otočil a klusal zpět na místo, které předtím opustil.

Když Mary během cesty několikrát zvedla oči, zahlédla malé skupinky pasoucího se dobytka. Z její zamračené tváře bylo vidět, že se jí hlavou honí chmurné myšlenky. Nyní si již byla téměř jistá, že se Pete zapletl do nějaké nekalosti. Podvědomě kývla hlavou. To, že se Matt už dvakrát neobjevil k snídani, s tím určitě souvisí. Asi mě chce toho ušetřit, pomyslela si.

Věděla, že Pete zboural asi deset stop plotu u cesty, jednu stranu mezery opatřil závěsy, druhou petlicí a vytvořil tak bránu vedoucí k jeho domu. Mary zvolnila spřežení do klusu a s očima upřenýma na plot dávala pozor, aby tento prozatímní vjezd nepřehlédla.

Byla tak hluboce zabraná do svých myšlenek, že si ani nevšimla, když se před ní objevil kočár tažený jen jedním koněm. Vytrhl ji až skřípot kol a vrzání konstrukce vozu. Vzhlédla a uviděla, že kočár řídí osamělý muž. Vozy se přiblížily a Mary muže poznala. Byl to reverend Jeremy Goslin. Vozy k sobě přijely až na malou vzdálenost, Goslin zatáhl za otěže, druhou ruku vztyčil do vzduchu a Mary zastavila své spřežení. Reverend na Mary pokývl, omotal otěže kolem ruční brzdy, slezl dolů a přešel k jejímu vozu.

„Zrovna jsem jel za vámi,“ řekl.

Mary údivem nepokrytě zvedla obočí. Reverend zjevně není člověk, který se jen tak nechá odmítnout, pomyslela si. Připravovala se, jak jen mohla, na nové žádosti o peníze.

„Po celou dobu jsem většinu svých myšlenek věnoval vám,“ začal Goslin. „Pro ženu musí být ztráta manžela a dlouholetého společníka velkou zkouškou.“ Mary se na něj ostře zadívala a snažila se odhadnout, kam míří. „Věřím, že to je těžší pro ženu než pro muže. Muž má svou práci a své přátele, kteří mu pomohou unést zármutek ze ztráty milované družky. Když se mu podaří tuto ránu překonat, naváže nový vztah mnohem snáze než žena. Žena musí být opatrná a držet se stranou, aby uchránila svou dobrou pověst. Muž hledá ženu dle libosti, kdežto žena čeká, až ji muž najde.“ Mary těžko věřila vlastním uším. Ten muž si připravoval půdu, aby ji mohl požádat o ruku.

„Myslím, že potřebujete někoho, kdo… kdo by se o vás staral, ochraňoval vás a pomáhal vám při správě vašich záležitostí. A já jsem se rozhodl, že vám nabídnu sebe a svou ruku k uzavření manželství.“

„Děkuji vám, důstojný pane Gosline,“ odvětila Mary.

„Děkuji vám, že se tak staráte o mě a můj prospěch, děkuji vám za vaši lichotivou nabídku. Nicméně já se mohu spolehnout na své tři syny, kteří se o mě postarají a dobře mě ochrání. O to, co vy nazýváte mými záležitostmi, stará se nad jiné povolaný a důvěryhodný dlouholetý přítel soudce McCreary. A nakonec, můj manžel byl muž, který vysoko převyšoval všechny ostatní, a pochybuji, že ještě kdy potkám někoho takového, jako byl on. Nikdy mě již nemohou zajímat lidé, kteří se Johnu Rowanovi nebudou rovnat. Takže jsem si téměř jistá, že se již nikdy znovu nevdám. Kdybyste, prosím, dovolil, musím pokračovat dál.“

A odjela dřív, než se už podruhé odmítnutý Jeremy Goslin mohl vzpamatovat, dát dohromady své otřesené ego a pokusit se ji zastavit.

Na vrcholku mírného svahu, který se táhl od cesty do nitra Peteových pozemků, Mary zpomalila koně do kroku. Asi sto stop před ní se objevilo nově vybudované stavení, nový Pe-teův domov. Čerstvá barva se leskla a odrážela sluneční paprsky. Poblíž stála dřevěná kostra budoucí stodoly. Letmo na ni pohlédla, ale pak se zahleděla na dům, který byl pro ni mnohem zajímavější. Všimla si, že kousek opodál postává osedlaný kůň. Když uslyšel klapot kopyt přijíždějícího spřežení, zvedl hlavu a zařehtal. Zpoza domu vyšel vysoký shr-bený muž. V jeho chůzi bylo cosi pyšného a zdálo se, že má nohy zkroucené do O - poznávací znamení mužů, kteří většinu života strávili v sedle. Mary ho okamžitě poznala a vrhla na něj udivený pohled. Byl to šerif Dan Quimby. Přišel do kraje zhruba ve stejné době jako John Rowan a nyní to byl už starý šedivějící veterán. Když spatřil Mary, trochu ho to překvapilo. Ale Mary byla ještě překvapenější než on a také trochu poleka-ná. Bryčka přidrkotala ke stavení a zastavila.

„Zdravím tě, Mary,“ řekl Quimby, přistoupil k vozu a dotkl se klobouku, jakoby salutoval. „Jak se máš?“

„Dobře, Dane, děkuji,“ opověděla a obtočila otěže kolem brzdy. „Co tě sem přivedlo?“

„Jen jsem se zastavil za Peteem.“

„Copak?“

„O nic nejde. Jen jsem jel okolo, tak jsem se na něj chtěl podívat. Nevíš, kde by mohl být?“

„Měl by být někde tady.“

„Ale není,“ řekl Quimby a palcem si zvedl pevně naražený klobouk z čela. Jeho obruba mu tam zanechala zarudlou červenou linku, která se táhla od jednoho spánku k druhému.

Šerif DAN QUIMBY

Začal si ji mnout hřbetem ruky, až zmizela, jak mu zrudlo celé čelo. „Objel jsem celý pozemek, když jsem ho hledal. Ale nikde tu není. Je to tu pěkně velký. Neříkej mi, že na tom bude pracovat sám.“

„Ne, kdepak,“ řekla Mary rychle. „Aspoň si to nemyslím. Podle toho, co mi říkal, má dva pomocníky. Dva lidi, co pracovali pro nás.“

„Neviděl jsem ani nikoho z nich. Podíval jsem se dovnitř,“ dodal šerif a kývl ke stavení za sebou. „Dveře nebyly zamčené, tak jsem vešel a trošku se tam porozhlédl.“ Podvědomě se dotkl stříbrné hvězdy, kterou nosil připíchnutou na vytahané kapse flanelové košile. Na rozích byla ohmataná a nápis SHE-RIFF byl už téměř nečitelný. Jasná zůstala jen dvě poslední písmena FF. „Jak je to možné, že Peteův dům není zevnitř ještě ani z půlky hotový? Matt s Billem už mají všechno od podlahy až po záclony na oknech.“

„Pro některé lidi - a Pete je bohužel jedním z nich - domov znamená jen postel na spaní, stůl na jídlo a židle, aby se měli kam posadit. Jiným to nestačí. Jako třeba Mattovi a Billovi. Ale když dáme Peteovi čas, určitě se polepší a bude jako jeho bratři. Myslím, že teď věnuje svůj čas a pozornost věcem, které považuje za důležitější. Mám mu od tebe něco vzkázat, Dane?“ Šerif Quimby neodpověděl. Hřbetem ruky se poškrábal na nose. Mary okamžitě vycítila, že Quimby nepřijel jen tak náhodou.

„Ty jsi za Peteem nepřijel na návštěvu,“ pronesla tiše. „Ty ho hledáš.“ Ještě, než Quimby mohl odpovědět, vážně řekla:

„Nesnaž se to přede mnou utajit, Dane Quimby. Raději mi řekni, proč jsi tady.“

Šerifovi se pod očima objevil nachový nádech.

„Jde o jistou soukromou záležitost, Mary,“ odvětil neochotně. „Něco mezi Peteem a mnou.“

„Myslím, že bys mi toho mohl říct víc. Mnohem víc.“

Jejich pohledy se setkaly a chvíli hleděli jeden druhému do očí. Nakonec Quimby pokrčil rameny a řekl:

„Dobře, Mary. Pete pije. Úplně si vypíjí mozek.“

„Pokračuj,“ pobídla ho s autoritativním gestem. „Nepřijel

jsi sem přeci jen proto, abys mu udělal přednášku o, škodlivosti alkoholu. Je v tom toho víc.“

„Sakra, Mary,“ vybuchl Quimby. „Copak nestačí, že já a jeho táta jsme byli staří přátelé a že ho znám od tý doby, co byl ještě malej špunt? Copak nemám právo s ním promluvit, když si myslím, že to zrovna teď potřebuje?“

„Pokračuj, Dane,“ řekla znovu. „Poslouchám.“

Šerif se zamračil. Pak ale zjevně bezmocně pokrčil rameny a řekl:

„Když se někdo dá do pití způsobem, jakým to udělal Pete, a pustí si pak hubu na špacír, říká přesně to, na co myslí. Jindy by si to mohl nechat pro sebe. Ale když si sedne k lahvi, nic v sobě neudrží. Všechno se to vyvalí. Nechci tě strašit. Proto jsem ti to nechtěl říct a snažil se to zamluvit. Mary, podle toho, co jsem slyšel, chystá se Pete na Billa.“

Sotva popadla dech.

„Když jsem se o tom dozvěděl, vydal jsem se za ním. Ale někde jsem ho musel minout.

Pak jsem si myslel, že by mohl být tady, tak jsem vyrazil sem. Teď to víš.“

„Má to… má to něco společného s Ann Snowovou?“

„Všechno. Podle toho, co vím, Pete prohlašuje, že mu Bill ukradl dívku. A tak přísahal, že ho zabije, ať to je jeho bratr nebo ne. Proto ho teď hledám, abych mu promluvil do duše dřív, než půjde a udělá něco, čeho bude později litovat. Až už bude pozdě.“

Když Mary přijela k Billovu ranči, na první pohled viděla, že je větší než Peteův. Rachot bryčky a zvuk koňských kopyt se nesly mrazivým vzduchem, dveře se trochu otevřely a ven vyhlédla čísi hlava. Mary hned poznala, že to je Bill. Bryčka

projela kolem solidního, ještě nenatřeného chléva. Naproti stála nevelká ohrada s břevny zářícími novotou a v ní postávalo půl tuctu koní. Když je Mary míjela, koně se shromáždili u branky a sledovali, jak Mary zajíždí k domu. Dveře se otevřely dokořán, objevil se Bill, postavil se na zápraží a čekal. Bryčka přijela až k němu, zabrzdila a zastavila. Bill si povytáhl kalhoty a udělal pár kroků.

„Vítám tě, mami,“ řekl.

„Nazdar, Bille,“ odpověděla.

„Jestli jde o Petea, tak tu nebyl.“

„Takže už víš, že tě hledá?“

„No jistě. Už tu byl Dan Quimby a říkal mi, abych si dal na Petea pozor. Ale nemyslím, že by přišel sem. Spíš si na mě počká ve městě.“

„Myslíš, že tam teď je?“

„Pokud není doma, tak ano.“

„Před dvaceti minutami doma nebyl.“

„Pak musí být ve městě.’„^

„To si zase nemyslí šerif. Říkal, že ho tam hledal, ale nenašel. Proto přijel sem.“

Bill nic neříkal.

„Co budeš dělat?“ zeptala se Mary. Mladík nadzvedl mohutná ramena.

„Ještě si nejsem jist,“ odpověděl. „Kdyby to nebyl můj bratr, nebyl bych teď tady. Hnal bych se do města, jak nejrychleji by to bylo možné, a až bych ho tam potkal, zarazil bych mu ty výhružky a s nimi i všechny zuby co nejhlouběji do krku. Ale protože to je můj bratr, klidím se mu z cesty a doufám, že na všechno zapomene, až vystřízliví. Ale ať to je můj bratr nebo ne, mami, nevydržím tu nečinně moc dlouho. A

až přijde chvíle, kdy už budu muset něco udělat, nebo… nebo jít a namlátit mu, bojím se, že už mi pak nezbyde nic jiného než jít a udělat to.“

„Hm,“ řekla Mary a tvářila se teď ještě ztrápeněji než předtím.

„Skutečně, mami,“ pokračoval Bill a ona mu úzkostlivým pohledem visela na mladé vážné tváři. „Tohle je jedna z těch věcí, kterým se musím postavit tváří v tvář a hned se s nimi vypořádat. Jinak bych musel utéct a schovat se. A to neudělám kvůli nikomu. Kdybych něco takového udělal, nemohl bych s tím žít. Už bych si sám sebe nevážil a nevážil by si mě ani nikdo kolem. Takže teď…“

„Bille, uděláš pro mě něco, prosím?“ přerušila ho Mary.

„Samozřejmě, mami,“ tázavě se na ni zadíval.

„Mohl bys jet do našeho starého domu a počkat tam na mě, dokud se nevrátím z města?“

„Co je to za nápad? Aha, ty si myslíš, že jestli po mě Pete skutečně půjde, ranč bude to poslední místo, kde mě bude hledat. Je to tak?“

„Ano,“ řekla Mary jednoduše.

„A ty mezitím pojedeš do města a pokusíš se promluvit si s ním.“

„Myslím, že s ním zmůžu víc než kdokoliv jiný.“ Bill potřásl hlavou.

„To ne, mami,“ řekl a na hlase mu bylo znát, že své rozhodnutí nezmění. „Zůstanu tady a chci od tebe jediné - abys jela domů. Tohle je moje záležitost a chci ji vyřešit sám svým vlastním způsobem.“

„Bille, prosím!“

„Promiň, mami, ale musím jednat tak, jak to považuji za

správné. Jsem už dospělý, stojím na vlastních nohou a nic jiného ani nechci.“

„Když nechceš myslet na sebe, mysli alespoň na Ann!“ prosila Mary. „Kdyby se ti něco stalo teď, několik dní před svatbou, uvědom si, co by to s ní udělalo.“

„Myslím na to, mami,“ nedal se zviklat Bill.

„Nemyslíš, Bille. To by sis tak nepřál riskovat život, když nemusíš!“

„Teď přišla ta chvíle, mami,“ řekl tiše, „o které jsem mluvil. Už tu nemohu jen tak zůstat, musím něco udělat. Večer jedu do města.“

Mary se od něj odvrátila, uvolnila brzdu na bryčce a odjela pryč.

V.

POZDĚ VEČER přijela Mary Rowanová do Ryertonu. Zpomalila spřežení do klusu a vjela na dlouhou hlavní ulici, na které stály téměř všechny obchody. Protože byl zrovna čas večeře, na ulici bylo jen pár lidí. Většinou to byly ženy, hospodyně, které pospíchaly domů, nesly nákupy v naplněných papírových pytlích nebo se jim v udřených rukou houpaly košíky. Znamenalo to, že na poslední chvíli před večeří zjistily, co všechno zapomněly během dne nakoupit, a teď rychle vybíhaly do obchodů dříve, než zavřou. Všechny na projíždějící bryčku jen letmo pohlédly a šly dále svou cestou. Po ulici se potácel opilec. Zastavil se, rozkročil a se sehnutou hlavou zíral na bryčku. Po chvíli se zase vydal na cestu. Vratké nohy ho jen stěží nesly a zakopával. Zabočil do stinné uličky a ztratil se. Většina obchodů už byla zavřených. A v těch pár otevřených, kde ještě nakupovali poslední zákazníci, byly už

zhasnuté výlohy a světla nad vchody byla ztlumená, aby nelákaly další zájemce. Zákazníci brzy odejdou, světla zhas-nou, dveře budou zamčeny, ulice se úplně vyprázdní a zmizí ve tmě. Jenom z jednoho místa vycházelo ostré světlo, které ho nápadně odlišovalo od okolních potemnělých krámů. Bylto saloon Mika Campbella.

Stál v půli ulice a žluté světlo z něj dopadalo přes vyvýšenou prkennou terásku před vchodem až k chodníku. Ve stínu zůstaly ukryty jen vyježděné plné koleje bahnitého jílu.

Mary vedla spřežení ke krajnici. Bryčka na pravé straně zachytila stopu a párkrát se ozvalo zaskřípění železných obrub kol. Před saloonem zastavila. Prudce zatáhla ruční brzdu, omotala kolem ní otěže, postavila se, obrátila a slezla dolů. Zadívala se do oken hostince. Byla špinavá a déšť z minulého dne na nich zanechal stopy po stékající vodě. Kriticky se zamračila, přitáhla si teplý plášť s kapuci těsněji k tělu, srovnala ramena a přešla terasu k otevřeným dveřím do saloonu.

Na ulici vyplouval nízký oblak tabákového dýmu. Ovanul ji silný zápach whisky, sladu a piva, až se jí zkřivil’ obličej. Párkrát musela zamrkat, než prohlédla oblakem kouře a zvykla si na zářící světlo. Do uší ji udeřil hřmot hlasů asi dvanácti mužů, kteří postávali u baru. Najednou se rozhostilo ticho. Všichni se otočili směrem k ní a zírali. Mary ale nesklopila oči. Barman, plešatý muž se zapoceným obočím, se také ohlédl ke dveřím. Když uviděl, že mezi dveřmi stojí Mary, vykulil oči ještě víc než jeho zákazníci. Okamžitě ji poznal a vycítil, že se schyluje k nějaké nepříjemnosti. Zčervenal, vyběhl zpoza baru a utíral si zarudlé ruce do zástěry, která mu visela až ke kotníkům.

„Dobrý večer, madam, můžu pro vás něco udělat?“

Mary si ho ostře změřila.

„Můj syn Pete,“ řekla ledově. „Kde je?“ „No, teď, madam,“ začal a provinilý červený nádech na tvářích dostal karmínovou barvu a rozšířil se až na uši. Zalapal po dechu, těžce polkl a zatvářil se přihlouple. „Co… Co vás vede k tomu si myslet, že je .tady?“

„Tohle je jediný saloon ve městě,“ řekla Mary tak ostře, až sebou barman trhnul. „A jelikož Pete pije, není tak těžké

uhodnout, že musí být…“

Najednou zmlkla. Od baru se zvedl obtloustlý, zavalitý muž s týdenním strništěm na bradě, otřel si ústa rukávem košile, obrátil se a vydal se ke dveřím. Když Mary uviděla, že míří k ní, pevně stiskla rty a zaplály jí oči. Muž se zastavil přímo před ní, chvíli se kymácel na nejistých tlustých nohou a pak hlasitě říhl, téměř přímo Mary do tváře.

„Prase,“ vybuchla zuřivě.

Chlap si říhl znovu a rozesmál se. Pár mužů u baru se také zasmálo. Maryina pravá ruka vystřelila dopředu, vyťala chlapovi mlaskavý políček a ve vteřině se zase stáhla zpět. Muž se zapotácel a zakopl o své vlastní nohy. Nějak se mu podařilo pád zastavit, s úsilím se narovnal, pokrčil rameny, ale vzápětí znovu přepadl dopředu. Zpoza Mary se objevil nějaký muž, postavil se mezi ní a opilce, prudce ho odstrčil a nespustil z něj oči, dokud se nevypotácel ven. Mary rychle pohlédla na muže vedle sebe. Byl to šerif.

„Co tu děláš, Mary?“ zeptal se. „Tohle není místo vhodné pro tebe.“

„Přišla jsem pro Petea.“

„Ty si myslíš, že je tady?“ Quimby nečekal na odpověď. Prudce se otočil a pohlédl na barmana, který se vydatně potil.

„Co to mělo znamenat, Ede?“ pustil se do něj šerif.

„Proč jsi mi neřekl, že tu je, a nechal jsi mě, abych lítal a hledal ho po celým okrese?“

„To tu ještě nebyl, šerife,“ protestoval barman. „Opravdu tu nebyl. To bych vám to byl řekl.“

„Hmm,“ zabručel Quimby temně a zjevně ho vůbec nezajímalo, co barman řekl.

Dříve, než jí mohl šerif něco říct nebo ji zadržet, vydala se

Mary zprudka do zadní části lokálu. Muži u baru se po ní otočili, a když šla kolem, uvolnili jí cestu. Opovržlivě si je prohlédla, ale muži za ní hleděli s napětím. V zadní místnosti nikdo nebyl, jen stoly a židle srovnané v řadách. Mary si všimla malých dveří zakrytých závěsem, prošla jimi a ocitla se v malém soukromém pokoji. Stál v něm jediný stůl, u něj seděl zády k ní muž, měl skloněnou hlavu a spal. Mary obešla stůl, posadila se na židli přímo proti němu, natáhla se a zatřásla mu paží.

„Pete,“ řekla.

Pete se nepohnul a ani nedal najevo, že by ji vnímal. Znovu jím zatřásla a zopakovala jeho jméno. Pohnul se a pomalu zvedl hlavu. Měl slepené vlasy, mladý obličej ztrhaný a zašpi-něný, oči červené a víčka oteklá. Z koutku úst mu visela slina a stékala dolů po bradě. Mary si ho znechuceně prohlížela. Pete zvedl ruku a slinu si otřel.

„Přišla jsem tě odvézt domů, Pete,“ řekla mu.

Chvíli trvalo, než se mu podařilo řádně zaostřit oči. „Ne,“ zamumlal. „Nechci domů. Nechci.“

„Nechci nic slyšet, Pete Rowane,“ řekla ostře. „Řekla jsem, že půjdeš se mnou domů. A myslím to vážně. Pojď. Vstávej.“

„Já nechci jít domů,“ opakoval.

Mary se zvedla a došla kolem stolu až k němu.

„Jsem ráda, že už tu není tvůj otec a nevidí tě,“ pronesla tiše. „Tu hanbu by nepřenesl přes srdce. Vstávej a jde se domů. Už toho mám dost. Dělej.“

Popadla ho za paži, ale když se ho pokusila zvednout ze židle, odstrčil ji.

„Nech mě bejt,“ blábolil ztuhlým jazykem.

„Slaboch,“ řekla pohrdlivě. „To je to, co jsi. Slaboch.

Nenávidíš Billa, protože si ho Ann vybrala místo tebe. Myslíš, že v tom byla nějaká levota, že je to tak? Dokonce jsi řekl, já to vím, dokonce jsi Billovi vyhrožoval, že ho zabiješ, protože ti přebral dívku. Kdybys byl sám k sobě upřímný, věděl bys, že Bill neudělal nic se špatným úmyslem. On ti Ann nepřebral. Nikdy nebyla tvoje a ani sis s ní nikdy nic nezačal. Nikdy to nebyla tvoje dívka. Místo toho, abys nenáviděl Billa, měl bys raději nenávidět sebe, protože jsi to ty, kdo neobstál. Teď vstávej.“

Nyní se jí podařilo ho zvednout. Někdo za ní rozhrnul závěs a když se Mary otočila a zvedla oči, uviděla ve dveřích Billa.

„Ach, Bille!“ vydechla.

Pete byl zpola nahnutý nad stolem. Pomalu se napřímil,, ale pak náhlým mávnutím ruky srazil Mary zpět a odhodil ji na protější zeď. Napůl se otočil, ztratil rovnováhu a málem upadl, ale pravá ruka se mu svezla ke zbrani.

„Ne, Pete!“ vykřikla Mary. „Ne!“

Ozval se ohlušující výstřel, až se zdálo, že v malé místnosti udeřil hrom. V prázdném zadním lokále někdo, těžce zasípěl. Mary však věděla, že zvuk nepochází od Billa. Viděla ho, jak těsně před výstřelem odskočil ze dveří. Nyní stál stranou, v ruce držel svou zbraň a hleděl na někoho přes rameno. Mary pohlédla tím směrem a uviděla šerifa Dana Quimbyho. Zřejmě šel za Billem přes hlavní sál do zadní místnosti a těsně přede dveřmi se zastavil, říkala si. Asi chtěl počkat venku, aby si Rowanové mohli své záležitosti vyřídit sami mezi sebou a neplést hned mezi ně zákon.

Quimby stál skloněný nad stolem a oběma rukama se ho držel. Náhle škubl hlavou, nohy se pod ním podlomily, zřítil se k zemi a stůl strhl s sebou.

Mary zdvihla ruku a přitiskla si ji na ústa, aby zadržela výkřik deroucí se jí ze rtů. Ozval se dupot a několik mužů v čele s barmanem vtrhlo do místnosti. Barman a Bill spolu zdvihli převrácený stůl a bezvládné tělo přitom sjelo na podlahu. Oba se nad ním sklonili. První se zvedl Bill a protáhl se v bocích. Ze dveří vyšla Mary a pohlédli si vzájemně do očí.

„Je mrtvý, mami,“ řekl prostě. „Quimby je mrtvý.“

Tom Spence přivezl na Maryin příkaz Matta a spolu s Billem pak strávili noc na starém ranči. Bylo už ráno druhého dne a Rowanovi, ponoření každý do svých úvah, seděli tiše a nevesele kolem kuchyňského stolu. Matt se trochu narovnal a zavrtěl.

„Kde asi může soudce být?“ zeptal se.

„To je pravda,“ řekl tiše Bill. „Už tu měl dávno být.“ Bill potřásl hlavou a Mary pohlédla na Matta.

„Matte?“ zeptala se. „Nemáš hlad?“

„Ne,“ odpověděl. „Nemám teď na jídlo ani pomyšlení.“ Mary se už dál neptala.

Všichni tři najednou vzhlédli, když uslyšeli rachot přijíždějícího vozu. Bill se začal zvedat, ale pak se zase posadil. Matt byl už totiž dávno na nohou, mávl na něho, přeběhl místnost k zadním dveřím, otevřel je a vyhlédl ven.

Chvíli čekali a pak se venku ozvaly kroky. Uslyšeli Mattův hlas a někoho, jak mu nezřetelně odpovídá na pozdrav. Matt udělal krok zpět a podržel dveře dokořán otevřené. O chvíli později soudce vkročil dovnitř. Bělovlasý a podsaditý Cornelius McCreary ve městě soudcoval dvacet let. Když ho poslali na penzi, otevřel si právnickou kancelář a věnoval se jen několika vybraným klientům, k nimž patřila i rodina Rowanů. Matt od něj vzal klobouk, položil ho na židli vedle

Soudce CORNELIUS McCREARY

dveří a soudce místo poděkování jen potřásl hlavou.

McCreary přistoupil ke stolu. Matt ho následoval, nabídl mu židli a soudce se na ni se slabým zavzdechnutím těžce posadil. Matt obešel stůl ke své vlastní židli.

„Pane soudce, tak co?“ zeptala se Mary, která již déle nemohla udržet svou netrpělivost.

„Je mi to líto, ale musím ti říct, že nesu další špatné zprávy, Mary,“ začal McCreary, stále ještě trochu bez dechu.

„Další?“ opakovala Mary.

„Ano.“

„Co se ještě mohlo stát?“

Oči všech Rowanů se upřely na soudce. Přisunul se ke stolu

a lokty se o něj opřel tak,že se na napnutém ubruse vytvořilo několik vlnek.

„Jak víte,“ řekl, „všichni ve městě měli Dana Quimbyho rádi.“

„My také,“ řekla Mary vyrovnaně. „Nejsou ve svém smutku sami. A protože zemřel rukou jednoho z Rowanů, i když úplně náhodou, je to pro nás ještě horší.“

McCreary s pochopením kývl.

„Minulou noc kolem půlnoci,“ pokračoval, „začalo vzrušení ve městě rychle stoupat.“

„Proč?“ chtěla vědět Mary. „Ta šerifova nešťastná smrt byla nehoda, jak už jsem řekla. Bill i já to můžeme dosvědčit. A každý v saloonu, a barman ze všech nejlépe, může také dosvědčit, že Pete byl příliš opilý, než aby byl zodpovědný za to, co se stalo, když vytáhl zbraň a vystřelil. Hlavně to byla jen nazdařbůh vypálená rána. Na nikoho nemířil a už určitě ne na šerifa.“ Když soudce nic neřekl, dodala: „Po tom náhlém výbuchu vášní proti Peteovi si říkám, jestli by to vypadalo stejně, kdyby se stejná věc stala jinému člověku. Zajímalo by mě, kdyby Pete nebyl synem nejbohatšího muže v okolí a lidé by neměli zakořeněný odpor k někomu, kdo má více majetku než oni, jestli by považovali smrt Dana Quimbyho za nešťastnou náhodu a už se o to víc nestarali.“

„Je to možné,“ prohlásil soudce.

„Pokračujte, prosím,“ řekla Mary, ještě zjevně rozčilená.

„Před šerifovou kanceláří se shromáždil poměrně velký dav. Richie Weaver, Quimbyho nástupce, se bál, že si nebude schopen sám poradit, kdyby se něco stalo a dav se dal do pohybu.“

Mary se opět nemohla udržet.

„Odvažuji se tvrdit,“ řekla pohrdlivě, „že nejhlasitější hlasy z davu patřily těm z baru. Oni jsou přesně ti, kteří jsou vždy v právu a ti rozhořčení, kteří popichují ostatní. Tihle… tihle bezcenní budižkničemové. Utrácejí peníze za pití, místo aby se starali o své rodiny.“

„Mami,“ obrátil se na ni Matt a rukou jí přikryl dlaň.

„Nemá význam, aby ses takhle rozčilovala. Soudce nám jen říká, co se stalo. To neznamená, že by těm lidem z města dával za pravdu. Co kdybychom ho nechali mluvit? Ano?“

„Ano, samozřejmě. Omlouvám se, pane soudce. Pokračujte, prosím.“

Mc Creary přikývl a navázal.

„Weaver se rozhodl, že bude lepší Petea uklidit ze scény. Prý ho zadními dveřmi odvedl ven a odvezl ho do Rawlinsu. Tam ho předal službu konajícímu policistovi, aby na něj dal pozor. Rawlins je hlavní město okresu, státní zaměstnanci tam jsou lépe vybaveni a Weaver měl pocit, že jedná správně. Tam by se jim podařilo lépe zvládnout situaci, kdyby vypuklo nějaké - řekněme násilí.“

Nikdo nic neříkal. Soudce si zakryl ústa a slabě zakašlal.

„Dnes ráno,“ zvolna pokračoval, „no vlastně bylo to před hodinou, musím říct, ke mně vpadl Weaver s čerstvými zprávami z Rawlinsu.“

Dál už nic neřekl a všichni tři se na něj překvapeně zahleděli.

„Proč mlčíte, pane soudce?“ zeptal se Matt.

„No,“ připojil se Bill, „co říkal Richie?“

„Dnes ráno za svítání se Pete dostal z cely, zastřelil strážného a uprchl.“

MATT ROWAN

Mary zalapala po dechu.

„Ach ne!“ uniklo jí a v hlase zazněla hrůza a neochota

uvěřit tomu, co se stalo.

Z tváří jí zmizela všechna barva a obličej jí zpopelavěl. Bill seděl naproti ní na židli, kde Matt obyčejně sedával při snídani., Z úst mu vyšel hluboký hvizd.

„Pete ho zabil?“ zeptal se Matt.

„Ano,“ odpověděl soudce prostě.

Matt potřásl hlavou, obrátil se na Billa a zeptal se:

„Co myslíš, kam asi schoval zbraň?“ Ale předtím, než Bill mohl dát nějakou, i když hodně nejistou odpověď, obrátil se Matt k McCrearymu a řekl: „Bill prý vzal Peteovi zbraň přímo v saloonu a osobně jí předal Weaverovi. A vím zatraceně dobře, že by mu ji Richie nedal zpátky. To znamená, že ji Pete musel získat od někoho jiného. Ne, že by to teď bylo důležité. Jen mě to tak napadlo.“

„Pete pravděpodobně napřed žalářníka přemohl a pak mu zbraň vzal,“ mínil soudce. Zvedl lokty ze stolu, krátkými prsty narovnal ubrus a opřel se zpátky do židle.

„Takže takhle se věci mají. Alespoň to tak bylo, když mi to Richie říkal.“

Chvíli bylo ticho a pak sé Matt zeptal.

„To to vypadá s Peteem pěkně špatně, že je to tak, pane soudce?“

McCreary dobře aevěděl, co říct. Beze slova pokrčil rameny.

„Můžeme teď něco udělat?“ zeptal se Bill.

„Ne, neřekl bych, Bille. Jenom snad byste se, hoši, měli nějakou dobu držet zpátky. Přinejmenším do té doby, než všechno utichne.“

„Myslíte, že by lidi mohlo něco napadnout?“

„To víš, že mohlo,“ řekl soudce klidně. „Vzhledem k tomu,

jak to teď ve městě vypadá, proč ještě lidi dál popouzet? Když vás někdo uvidí, jak někam jedete, třeba i po vlastním pozemku, první věc, která ho napadne, bude, že víte, kde je Pete schovaný a že mu jedete pomoct.“ Odtáhl se od stolu a postavil se. Matt s Billem se také zvedli. „Jedu do Rawlinsu. Jestli se něco stane nebo se něco dalšího dozvím, vrátím se. Každopádně mě ale až do večera nehledejte. Pokud vám budu mít co říct, vydrží to do zítřka.“

VI.

SOUDCE ZAMÍŘIL ke dveřím. Matt šel za ním, předešel ho, opět mu podal klobouk, otevřel dveře, podržel je zeširoka otevřené, se sevřenými rty si s ním vyměnil krátké pokývnutí a zavřel za ním. Obrátil se, opřel se zády o dveře, téměř je zakryl širokými rameny, lehce se rozkročil a zůstal stát s rukama zapřenýma v bok. Mary seděla v tichosti u stolu, ruce položené na samém okraji desky. Za její židlí stál Bill s hluboce zamyšleným výrazem ve tváři. Hlavu měl trochu nachýlenou,, ruce zaražené do zadních kapes u kalhot a palce mu vyčnívaly ven.

„Ach ten pošetilý kluk,“ potřásla Mary hlavou. Matt s Billem na ni pohlédli. „Stačila už Quimbyho smrt. Jelikož to byla nešťastná náhoda, věřím, že by ho soudce dostal ven. Ale tohle… tohle druhé zabití, to už náhoda nebyla. To byla vražda. Za tohle ho pověsí. A on to ví, musí to vědět. Teď už ho nic nezastaví. Bude zabíjet dál. Kohokoliv, kdo se mu postaví do cesty nebo kdo se ho pokusí zastavit, protože ví, že když zabije dvanáct lidí, nebude trest o nic větší, než když zabil jen jednoho. Oběsit ho můžou jen jednou.“

Matt ani Bill neodpověděli. S dlouhým a utrápeným

povzdechem Mary vstala.

„Jdu nahoru,“ řekla podivně dutým hlasem a pohled stočila k zemi. „Jsem hrozně unavená. Myslím… myslím, že bych si měla odpočinout. Raději se připravím na to, co bude následovat. Jsem si jistá, že se něco stane.“

Synové ji pohledem vyprovodili nahoru po schodech a pak už jen slyšeli, jak jde pomalu chodbou přímo nad nimi. Hned jak zaslechli, že se za ní zavřely dveře, Matt řekl:

„Tohle ji jistě zasáhlo přímo do srdce.“

„Jo,“ souhlasil Bill. „To ji bude stát hodně sil, to je pravda.“

„Myslím, že minulou noc vůbec nespala, jak se bála o Petea. Viděl jsem jí to ve tváři, když ráno sešla dolů. Vypadala jako… prostě vypadala staře.“

Bill trhnul hlavou směrem k Mattovi.

„Kolik jsi toho naspal ty minulou noc?“ chtěl vědět.

„Trochu jsem spal. Ale s tím, jak spím normálně, se to nedá srovnat.“

„Já jsem ani nezamhouřil oko.“

„To jsem si myslel. Několikrát za noc jsem tě slyšel, jak se v posteli převaluješ.“

„Jo. Převracel jsem se ze strany na stranu a za chvíli to vzdal. Sedl jsem si k oknu, díval se ven a přemýšlel, kde asi teď Pete může být.“

Matt se vrátil ke stolu a sedl si na židli, na které předtím seděla Mary. Opřel se lokty o desku a začal na ni bubnovat špičkami prstů. Zpomaloval, přestával a zase zrychloval, čas od času zvedl oči a kradmo se zadíval na bratra. Najednou prudce přestal.

„Nekladeš si někdy za vinu, že se to stalo kvůli tobě?“ zeptal se.

„Zčásti,“ přiznal Bill.

„Často přemýšlím, jestli za něco z toho nemůžu i já.“ Bill na něj rychle pohlédl.

„Co ty máš co dělat s tím, co se stalo?“

„Myslel jsem na to, jaké to bylo dřív. Často jsem dával Peteovi pěkně zabrat, pořád jsem se ho snažil vychovávat a nikdy jsem mu nic

Zástupce RICHIE WEAVER

neodpustil. A teď si říkám, jestli to všechno nemělo nějaký vliv na věci, které se staly, a na to, jak se choval.“

„Těžko říct. Ale když už mluvíš o tom, jak si Petea honil, a mě mimochodem taky, ani nevíš, jak blízko jsi kolikrát byl pořádnému výprasku. Pamatuju si, jak jsme tě párkrát oba už měli tak dost, že jsme na tebe chtěli skočit a dát ti co proto.“

„Ale neudělali jste to.“

„Ne, ale nemysli si, že to bylo proto, že bysme se tě báli.“

„Tak proč jste to neudělali, Bille? Co vám v tom bránilo?“

Bill pokrčil rameny, ale nic neřekl. Matt na něj nenaléhal a místo toho zadumaně řekl:

„Pořád jsem.si myslel, že dělám jen to, co je pro vaše dobro. A spíš pro jeho než pro tvoje. Potřeboval pošťouchnout častěji než ty.“

Bill zůstal zticha.

„Co budeme dělat?“ zeptal se ho Matt.

„Myslíš, co se týče Petea?“

„Samozřejmě. Víš stejně tak dobře jako já, že nezůstaneme jen tak sedět a nenecháme je chytit ho a pověsit. Rozhodně ne bez toho, aniž se pokusíme mu nějak pomoct.“ Matt zpozoroval, že bratr přechází sem tam po místnosti z jedné strany na druhou. Najednou se zastavil zády ke stolu s obličejem obráceným ke dveřím. „Bille…“

Bill se pomalu otočil.

„Nad něčím přemýšlíš,“ řekl Matt tiše. „Vidím ti to na obličeji. Já se také snažím, ale nemůžu na nic přijít. Co kdyby ses raději vymáčknul ty a dali bychom nad tím společně hlavy dohromady? Víc hlav více ví, není to tak? Možná té tvé myšlence dáme spolu nějaký tvar. Co říkáš?“

Bill mezitím znovu přešel místnost. Zastavil se a ohlédl se na Matta přes rameno.

„Myslíš, že je už Pete pryč?“

„Ne.“

„Taky si to nemyslím. Řekl bych, že je pořád někde blízko.“

„Ano. V tom s tebou souhlasím, Bille. Ale co teď s tím?“

„Myslím, že se schoval někde poblíž, jak už jsem řekl. Ale bojí se ukázat se ve dne, protože moc dobře ví, že po něm jdou a že po něm určitě vyhlásili pátrání.“

„To znamená, že vyleze jedině v noci.“

„Správně.“

„Pokračuj,“ pobídl ho Matt. „Poslouchám.“

Bill přešel přímo ke stolu, naklonil se nad něj a opřel se o roztažené prsty.

„Matte, celá ta hloupá věc začala, když si Pete usmyslel, že ho chci připravit o Ann Snowovou,“ řekl. „Bylo to všelijak, jen ne takhle. Můžeš se zeptat Ann a ona ti potvrdí, že jsem nikdy neudělal ani neřekl nic, čím bych jí chtěl Petea zošklivit. Dokonce ti řekne i to, co řekla mě - že ho měla ráda. Ale to bylo všechno. Problém byl v tom, že si to Pete špatně vyložil. Myslel si, že mít rád znamená být zamilovaný. Což ale Ann nebyla.“

„Pokračuj,“ řekl Matt znovu.

„Matte, napadla mě jedna věc. Až se setmí a on se bude: cítit bezpečně, vyleze ze svého úkrytu, ať už je to kdekoliv, a předtím, než zmizí, pokusí se zajít za Ann.“

„Hm,“ řekl Matt a zavrtěl se na židli. „Myslíš, že by ji chtěl jen vidět anebo se ji bude snažit přemluvit, aby utekla s ním?“

„Vzhledem k tomu, v jaké je situaci, když na něj čeká provaz a je tak zoufalý, bych spíš řekl, že ji bude nutit, aby šla s ním.“

„Tak,“ řekl Matt zamyšleně. „Jediné, co můžeme udělat, je

počkat na něj dnes večer u Ann. A pokud se objeví, jak předpokládáme, skočit na něj a chytit ho. Jestli s ním bude rozumná řeč, musíme ho přemluvit, aby se vydal směrem do Mexika.“

„To je přesně to, co jsem myslel, Matte. Mexiko je místo pro něj jako ušité. To nejbezpečnější. Jedině nevím, jak by se mu tam dole líbilo. V tom to je. Jestli by měl vůli odjet.“

„Já si myslím, že jestli chce ujít oprátce, neměly by mu takovéhle věci vadit. A pokud neví, co chce…“

„Určitě nebude jednoduché ho přimět, aby

se, na věci díval jako my,“ přerušil ho Bill. „Člověku v jeho situaci se asi zdá, že jsou všichni proti němu. Dokonce i ti, co mu byli blízko. Jak říkala maminka - teď mu už nemusí vadit, když zabije o pár lidí víc. Může to přehnat a začít střílet. Z toho mám strach.“

„Já vím,“ řekl Matt zachmuřeně. „Bude na nás, aby nezačal. I kdyby to znamenalo, že bychom ho museli seřezat tak, až by nás byl ochoten vyslechnout.“

„Pak ale neposlechneme soudce,“ podotkl Bill.

„Nezůstaneme tady.“

„Pete není jeho, ale náš bratr. Uděláme to, o čem si myslíme, že bychom udělat měli. To není jeho věc.“

„A co maminka,“ chtěl vědět Bill. „Řekneme jí, co chystáme?“

„Ne,“ řekl s určitostí Matt. „To by jí jen přidělalo další starost, kterých má i bez nás beztak dost.“

„Ještě poslední věc, Matte.“

„Ano?“

„Až bude čas vyrazit a maminka bude chtít vědět, kam jedeme…“

„Už mám pro ni odpověď.“

„Měl bys mi ji říct, kdyby se maminka náhodou zeptala mě.“

„Máme doma spoustu lidí, kteří pro nás pracují, a už jsme pryč od minulé noci. Takže se tam jedeme podívat, jen abychom se ujistili, že je všechno v pořádku. Pak se zase vrátíme sem.“

„Hm, dobře,“ přikývl Bill.

„Jakmile se odsud dostaneme,“ pokračoval Bill, „pojedeme přímo ke Snowům, někde se schováme, abychom byli blízko domu, ale nebyli vidět, nikomu o sobě nedáme vědět a počkáme, až se Pete objeví.“

„Myslíš, že bych o tom měl říct Ann?“

„Proč? Jen aby si měla s čím dělat starosti? Chytneme ho a nedovolíme, aby se k ní dostal, a ona se nikdy o ničem nedozví.“

Na cestě před domem zaskřípěl štěrk a ozvaly se kroky. Bratři se na sebe tázavě podívali. Matt se začal zvedat ze židle, ale Bill už byl na cestě ke dveřím a mávl na něj, ať zůstane sedět. Matt jen něco zabručel a znovu se posadil. Bill otevřel dveře, vyhlédl ven, ale téměř okamžitě se obrátil na Matta a řekl:

„Sam Potter.“

Matt znovu něco zabručel a zabodl pohled do dveří, dokud se za nimi neobjevil vyčouhlý muž s protáhlým nehybným obličejem.

„Ano, Same?“ slyšel, jak Bill říká. „Potřebuješ něco?“

„Jen jsem ti přišel něco říct, Bille. Před chvílí jsem se vydal za pár zaběhlejma kusama a musel jsem ty parchanty honit až na tvý pozemky.“

„No dobře, žes je chytil.“

„Viděl jsem tři šerifovy muže, jak se ti poflakujou kolem domu,“ pokračoval Potter. „Jeden byl vzadu za domem a druhý dva leželi v křoví kousek před vchodem. Myslel sem si, že bys to asi rád věděl.“

„No jistě,“ bdpověděl Bill. „Díky, žes mi dal vědět, Same.“ Potter byl chvíli zticha a pak řekl:

„Ty to víš, Bille, že jsem Petea učil jezdit, střílet i zacházet s lasem. Dobře vím, že byl fakt dobrej. Hodně teď na něj myslím. Co se s ním jednou stane, to sem nikdá nemoh vědět. A i kdybych to bejval věděl, nic by to pro mě neznamenalo.“

„Co tím chceš říct, Same?“

„No, já sem čestnej člověk, ale kdybych mohl něco udělat, čím bych, no, čím bych mu prostě mohl pomoct, tak mi dej vědět, jo?“

„Dám, Same.“

„To, co sem řekl platí i za Spence a Willise.“

Tentokrát již Potter na Billovu odpověď nečekal. Matt viděl, jak se otočil a odklátil se pryč. Bill se za ním chvíli díval, pak vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

„Vypadá to, že si Weaver myslí totéž co my,“ řekl a pohlédl Mattovi do očí. „Že Pete nezmizel a že se schoval někde tady.“

„Tak tak.“

„Rád bych věděl, co má za lubem a proč rozmístil muže kolem mého domu.“

„Je dost pravděpodobné, že to mají pod kontrolou i u mě,“ řekl Matt.

„Vsadím se, že ne.“

Matt Billa neslyšel nebo se jen tvářil, že ho neslyšel, a pokračoval:

„Určitě ho napadlo, že ještě, než se dá na útěk, bude Pete potřebovat spoustu věcí. Peníze, jídlo, pušku, deku, možná i koně a že jeden z nás mu bude ochotný opatřit, cokoliv si jen bude přát. Proto poslal svoje lidi, aby sledovali, co se u nás bude dít.“

„Špatně, Matte,“ potřásl Bill hlavou. „Zkus vymyslet něco lepšího.“

„Co tím myslíš?“

„Matte, víš stejně dobře jako já, že první, na koho by se Pete obrátil, by byla maminka. Vždycky to byl její miláček a za ní by šel nejdřív. K tobě a ke mně až pak. Richie ví, že Pete po mně šel, ještě než začalo celé tohle zabíjení. Takže podle mého názoru si řekl, že se mě Pete ještě před útěkem pokusí dostat. Proto poslal své lidi, aby mi hlídkovali kolem domu. Aby Petea zabili nebo, když budou mít štěstí, chytili, postavili před soud a pak mu nasadili oprátku za zabití toho žalářníka v Rawlinsu.“

VII.

MARY ROWANOVÁ stála ve svém pokoji u okna, obě ruce přitisknuté na ústa, aby ztlumila své vzlykání, a přes závoj slz se dívala na protější travnatý svah. Šťavnatá a hustá tráva, která pokrývala kopec, koupala se v jasném a zářivém slunečním svitu. Ještě nikdy nebyla tak sytě zelená, jakoby každé stéblo bylo zvlášť ručně omyté, vysušené a ponechané, aby se jen hřálo na slunci. Svah byl posetý květy, které hýřily barvami a které ještě nikdy nepřitahovaly její pozornost a nebraly jí dech tak jako dnes. Mary zvedla oči a krátce pohledem spočinula na vrcholku, kde ležel pohřbený John Rowan. Jak jsem šťastná, říkala si, že se ten muž, který byl vždy tak hrdý na své dobré jméno, nedožil těchto dní, kdy jeden z jeho synů

pošpinil čest rodiny Rowanů. Lehce si osušila oči zmuchlaným kapesníkem, odvrátila se od okna, usadila se ve starém houpacím křesle, zavřela oči a pohodlně se opřela. Zklamala svého manžela, styděla se za to a modlila se, aby se o tom nikdy nedozvěděl.

Když si vzala jejich otce, byly Peteovi a Billovi tři roky, ale Bill byl vždy zdatnější a odvážnější. Pete vyžadoval více času a pozornosti. Vypadalo to tak, jakoby byl mladší než jeho dvojče, a vždy zůstával rodinným benjamínkem. Mary se mu musela věnovat daleko víc než jeho bratrům. Teď si ale říkala, a ta myšlenka ji nechávala zoufalou a nešťastnou, že v jeho výchově zklamala. A pokud je to skutečně tak, zklamala i svého manžela. I přesto, že jí své syny John Rowan s důvěrou svěřil do rukou. Čas, který věnovala malému Peteovi… pokud měl být Pete výsledným důkazem její výchovy, čeho vlastně svým úsilím dosáhla a co dobrého z něj vzešlo?

Přemýšlela o uplynulých letech a pokoušela se vybavit si všechny malé události, kterých byl Pete přímo či nepřímo účasten. Tehdy byly tak bezvýznamné, ale nyní, ve světle toho, co dospělý Pete udělal, jevily se hrozivě důležité a ona se teď snažila pochopit, kde tehdy zklamala. Ale přes všechno úsilí ji nic nenapadalo. Je to asi z toho, říkala si, že jsem tak unavená, asi mi paměť už správně neslouží. Možná za chvíli, až si odpočinu, všechno se mi jasně vybaví. Mechanicky se pohupovala v křesle a pohyb dopředu a dozadu otupil její smysly a ukolébal ji k spánku.

Mary spala dlouho, ale ve spánku si ani neodpočala, ani se neosvěžila. Zdála se jí jen spousta krátkých hrozivých snů, ve kterých vždy poznala jen jedinou osobu, a to Petea. Sny byly vlastně sérií krátkých epizod, v nichž Pete vystupoval jako

pronásledovaný zločinec, před kterým lidé bledli a prchali a který obracel naruby každé město, do kterého přijel. Sen střídal sen v krátkých intervalech. V tom nejhorším se míhali lidé podivných tvarů se zakrytými tvářemi. Jejich hlasy však Mary rozeznala hned od počátku. Jeden z nich stál nad všemi ostatními a patřil Peteovi. Byl podivně vysoko nasazený a byl jen směšnou napodobeninou jeho skutečného hlasu.

Sen se odehrával na náměstí, které bylo celé zastavěné kupkami sena. V každém rohu stál vysoký sloup s příčným trámem, na jehož konci visela oprátka. Lidé Petea honili kolem náměstí a jeho pronásledovatelé, všichni zjevně strážci zákona, protože jejich vůdce měl hlas Richieho Weavera, byli schováni v kupkách, připravení vyrazit a vrhnout se na něj. Když pádil kolem, vždy z kupky vylétly dlouhé ruce,- s nezdarem po něm chňaply a zase zmizely uvnitř až do doby, dokud neoběhl další kolo. Smyčky zatím visely nehybně. Ale když Pete kolem jedné z nich probíhal v rohu náměstí, přiblížil se k ní až na malou vzdálenost a smyčka se zhoupla směrem k němu. Hned se ale zas stáhla, protože Pete s posměšným výkřikem uskočil, rozesmál se a utíkal pryč. Tak to pokračovalo dál a Peteův smích, teď už zpola hysterický, bil Mary do uší. Když už to nemohla déle vydržet, začala se, ve snaze zbavit se zlého snu, kroutit a svíjet. Najednou sebou škubla tak, že málem vyletěla z křesla. Vzbudila se a než se znovu uklidnila, ještě se několik minut třásla opřená o opěradlo. Napadlo ji, jak dlouho asi spala a kolik může být hodin. Pootočila se v křesle, natáhla směrem k oknu, odhrnula záclonu a vyhlédla ven. Oči se jí rozšířily úžasem. Prospala celý den. Odhadem mohlo být tak pět hodin. Trochu toporně se zvedla.

Jestli bylo možné pro Petea něco udělat, muselo se to udělat

bez odkladu a hned. Ani ji nenapadlo přemýšlet, jestli je to správné či ne. Ať to bylo zákonné či ne, ať byl Pete její vlastní či nevlastní syn, teď to bylo jedno. Potřeboval pomoct, a to bylo to nejdůležitější. John měl právo od ní očekávat, že pro jeho syna udělá, co jen bude v jejích silách.

Jen jedna věc ji trápila a nemohla vědět, že s tímtéž si dělají starosti i Matt s Billem. To, že bude Pete riskovat svůj krk, jen aby viděl Ann Snowovou a že mu pak nebude stačit ji jen vidět a mluvit s ní, ale že od ní bude chtít daleko víc. Pomoct mu dostat se pryč byla jedna věc. Ale čím déle přemýšlela o Peteovi a Ann, tím více se zachmuřovala a byla více rozhodnutá jejich setkání zabránit. Jak Peteovi zamezit, aby se k dívce dostal, jí nedělalo starosti. Věděla, jak s ním jednat. Na někoho jiného by si možná troufl, ale ne na ni, protože ona mu hned od začátku dá jasně najevo, že není ochotná přistoupit na žádný z jeho nesmyslů.

Problém pro ni byl, jak se dostat z domu, aniž by si toho Matt s Billem všimli. Naneštěstí v domě nebylo žádné zadní schodiště, kterým by mohla nepozorovaně a neslyšně vyklouznout. Nemohla jít jen tak dolů a říct chlapcům, co má v plánu, protože by hned chtěli vzít její úkol na sebe. Pokud by se vše odehrálo tak, jak předpokládala, Peteovi by se podařilo setřást své pronásledovatele a dostat se k Snowovic farmě. Tam by zjistil, že mu jeho bratři chtějí zabránit vidět Ann. A pak by vyvstal skutečný problém. Ve stavu, v jakém je, nebude Pete chtít poslouchat svůj rozum. Každého, kdo se postaví mezi něj a to, co chce, bude považovat za nepřítele. Sáhne po zbrani a chlapci budou v sebeobraně muset udělat totéž. Věděla, že Matt ani Bill nebudou Peteovi chtít nijak ublížit, ale s Peteem si už tak jistá nebyla. Každý, kdo už jednou někoho zabil tak

nemilosrdně jako Pete, nebude váhat a zabije znovu, zvláště, když se rozzuří. Vyklouzla z pokoje a na chvíli se zastavila v tmavé a tiché chodbě. Pak ze strachu, že pod ní zaskřípou parkety a zradí ji, téměř zadržela dech a po špičkách se do-plížila k zábradlí nad schody. Tam na chvíli strnula a se sehnutou hlavou se zaposlouchala do zvuku hlasů z kuchyně. Pak se přesunula do přední části domu. Otevřela potichu okno v Peteově pokoji, odkud bylo vidět na stodolu, ohradu a noclehárnu, a úzkostlivě se zahleděla ven. Byla však zklamaná, když tam nebylo ani stopy po žádném z jejích mužů. Zrovna, když se chystala okno zavřít, se na vrcholku mírného svahu, který vedl od hlavní cesty ke stodole, zjevil jezdec na klusajícím koni. Jakmile v něm poznala Torna Spencea, vyklonila se z okna a zuřivě na něj začala mávat. Byla úplně bez sebe, protože se rozhlížel všemi směry, jen ne jejím. Když už byl blízko u stodoly a chtěl vyjet na dřevěnou rampu, náhodou pohlédl na dům a uviděl ji, jak stojí v otevřeném okně. Prudce zastavil a s údivem se na ni zadíval. Když si uvědomil, že mává na něj, otočil se od rampy a vydal se k domu. Mary na něj začala divoce gestikulovat a Tom znovu zastavil, tentokrát tak prudce, že jeho kůň na protest zafrkal, když se mu udidlo zařízlo do tlamy. Pozorně na ni pohlédl a chvíli nehybně seděl, zjevně ve snaze pochopit, co od něj Mary chce. Pak najednou pochopil, sklouzl z koně, povytáhl si kalhoty a pomalu došel k domu. Zastavil se přímo pod oknem a zvedl k ní tázavý pohled.

Mary se vyklonila, jak jen to bylo možné,, ruce si složila do kornoutu kolem úst, aby její hlas nedolehl dál než k němu, a řekla:

„Na druhé straně domu leží v trávě žebřík. Zvedni ho k

oknu Mattova pokoje.“

Přitiskla prst na rty, aby se choval potichu.

Když Tom přikývl a vydal se kolem domu, Mary se vtáhla dovnitř a zavřela okno. Po špičkách opustila Peteův pokoj, vrátila se do svého, ze skříně si vzala plášť s kapuci, oblékla si ho a vyšla zpět na chodbu. Ve spěchu přešla do Mattova pokoje, zavřela za sebou dveře, přešla k oknu, otevřela je a vystrčila ven hlavu. Spence již žebřík opřel o okenní římsu, stál vedle něj a díval se nahoru. Plášť jí vše znesnadňoval, ale přeci jen se po krátkém manévrování dostala na římsu, posadila se a spustila nohy dolů. Pro někoho tak řádného a ctihodného, jako byla ona, to rozhodně nebyla ta správná pozice. Věděla, že kdyby tam byl reverend Goslin a viděl ji, byl by tak šokován, že by ztratil řeč. Ale Mary neměla čas zajímat se o nic jiného, než jak se po žebříku dostane dolů. Spence ji zezdola bedlivě sledoval, těžce polykal a cítil se trapně, až mu poskakoval ohryzek. Mary se pustila římsy a vstoupila na žebřík. Spence se bál, že se jí něco stane, a tak dole pod žebříkem pobíhal sem a tam s napřaženýma rukama a čekal, kdy se na něj Mary seshora zřítí. Dvakrát se dokonce zarazil s pevně rozkročenýma nohama a s napjatým tělem očekával pád. Ale jeho obavy se neuskutečnily. Mary vždy pomalu a pečlivě našlápla na další příčku, šťastně se dostala až na zem, a když konečně stála vedle něj, Spence ze sebe vydal úlevný vzdech.

„Budu potřebovat tvého koně, Tome,“ řekla mu. „Vem ho do stáje, vyveď zadními dveřmi a nech mi ho tam.“

„Dobře,“ řekl.

„Ve stodole bývala puška. Je tam ještě?“

„Je,“ přikývl.

„Tu chci taky.“

„Ještě něco?“

„Ne.“

„Nevím, na co se chystáte, madam, ale ať je to cokoliv a ať jedete kamkoliv, co kdybych jel s vámi? Nebudu vám překážet, jen bych byl po ruce, kdybyste něco potřebovala. Co?“

„Ne, Tome. Je to lákavá nabídka a já ji oceňuji. Ale zvládnu to sama.“

„A co kdybyste mi řekla, o co jde?“

„Až se vrátím, tak ti to řeknu. Ale do té doby nikomu o mně ani slovo. Je ti to jasné?“

„No jistě. A to platí i o chlapcích? Myslím Billa aMatta.“

„Také. Pamatuj si, nikomu ani jediné slovo. Vůbec jsi mě neviděl, a pokud se někdo bude starat, že nejsem k nalezení a že to vypadá, že jsem zmizela, chci, abys byl stejně překvapený jako všichni ostatní.“

„Jak dlouho myslíte, že budete pryč, madam?“

„Nevím. To záleží na spoustě věcí.“

„Na čem?“ naléhal.

„Na tom, co zjistím,“ ostře odpověděla. „A už se mě na nic neptej. Jen udělej, co jsem ti řekla. A nenechávej ten žebřík opřený o dům. To by byl všemu konec. Polož ho zpátky do trávy.“

Pár kroků ustoupila, aby mohl splnit její rozkaz. Žebřík zůstal ležet na stejném místě, odkud ho předtím zvedl.

„Nevím, jestli ste o tom slyšela, madam,“ řekl a obrátil se k ní. „Ale Weaverovi chlapci jsou poskládaný kolem Mattova, Billova i Peteova domu. Pro případ, že by se tam kluk ukázal. A řekl bych, že v noci pošle Weaver pár lidí i sem. Snaží se Petea dostat za každou cenu.“

„Dělá jen svou práci, Tome.“

„Jo,“ připustil. „Je to tak. Ale,“ dodal a ušklíbl se, „proč jen je zrovna teď tak svědomitej?“

„Ztrácíme čas, Tome,“ řekla.

Tom jen něco zamručel a odšoural se pryč.

VIII.

BYL VEČER. Dlouhý den bez událostí a tím únavnější, než kdyby byl naplněn běžnou činností, blížil se rychle ke konci. Kolem starého ranče se začaly prodlužovat a prohlubovat stíny a tmavým závojem pokrývaly zem a vše, co bylo na ní. Uvnitř bylo ticho a tma. Bill ani Matt, kteří strávili celý den v kuchyni čekáním na večer, si teď ani nevšimli, že je již tady. Seděli potichu, zřejmě unavení dlouhým mluvením, zaboření do židlí na opačných stranách stolu, nohy natažené před sebou, v kot-nících zkřížené, brady opřené o prsa, každý sám se svými

tíživými a neveselými myšlenkami. Ticho nakonec porušil Bill. Rovně se posadil, zvedl se, mocně se protáhl a postavil se přitom na špičky, zívl a promnul si nos hřbetem ruky. Zašklebil se a zamumlal:

„Už sedíme nějak moc dlouho. Jsem z toho celý rozlámaný;“

Matt stále zachovával mlčení.

Bill chvíli přešlapoval, kroutil se ze strany na stranu a snažil se protáhnout si záda. Škrtl sirkou o podpatek a zapálil lampu visící ze stropního trámu nad stolem na konci krátkého řetězu. Zadíval se na Matta, který se začal nespokojeně ušklíbat a snažil se rukou zastínit oslněné oči. Bill plamen rychle stáhl.

„Je to lepší?“ zeptal se. Matt vyhlédl skrze prsty.

„Jakž takž,“ řekl.

Bill se znovu posadil. Odstrčil prázdný podnos a hrnky s kávou, které byly během dne mnohokrát naplněny a vyprázdněny. Kolem cukřenky a konvičky s mlékem se po stole povalovalo asi dvanáct koláčů.

„Budu zatraceně rád, až už bude tenhle den za námi,“ prohlásil po krátkém mlčení Bill.

Zhoupl se na židli dopředu a dozadu a pak sjel po opěradle, až se zády téměř dotknul sedačky.

„To budem rádi oba,“ řekl Matt. „Takovýhle den tě vyčerpá víc, než kdyby ses dřel od rána do večera. Tohle povalování a čekání mě ničí.“

„Už dlouho se povalovat a čekat nebudem,“ řekl Bill. „Za chvíli už bude čas jít.“

„Já vím, Bille. Přemýšlel jsem o sobě, o tobě a o Peteovi a teď si myslím, že by ses toho dnes večer neměl účastnit. Pokud má Pete na tebe pořád zálusk, myslím, že bys mu neměl dávat šanci. Zůstaň tady a já půjdu sám.“ .

„Nikdy,“ řekl Bill s jistotou. „Řekl jsem, že půjdu s tebou a to taky udělám. Nevidím žádný důvod, proč bych se měl držet zpátky.“

„Dobře,“ řekl Matt a trochu pokrčil svá mohutná ramena.

„Když chceš… Ale kdyby sis to rozmyslel, než vyrazíme, budu to chápat a nic ti nebudu vyčítat.“

„Myslíš, že je maminka v pořádku? Už prospala celý den.“

„Z toho je vidět, jak ji to všechno vzalo,“ řekl Matt a posadil se. „Myslím, že už každou chvíli sejde dolů. Snad ji spánek trochu pomohl.“

„Co s tímhle?“ zeptal se Bill a kývl na nádobí na stole. „Co s tím uděláme? Necháme to tady?“

„Já se o to postarám,“ řekl Matt.

Postavil se a tělo měl ztuhlé stejně jako Bill před pár minutami. Trochu zkřivil obličej, ale podle hlasu bylo znát, že ho nádobí zas tolik netrápí. Bill se také zvedl. Spolu sklidili stůl a přenesli nádobí na odkapávací desku vedle železného dřezu.

„Umyješ to taky?“ chtěl vědět Bill.

„Ne,“ odpověděl Matt. „Aspoň, že nepřekáží.“

„Tak jestli jsi připravený…“ řekl prostě Bill.

„Pořád do toho chceš jít?“

„Jo.“

Na věšáku vedle klobouků visely i nábojové pásy a pouzdra na pistole. Beze slova si je vzali a zapnuli kolem boků. Pak si nasadili klobouky.

„Nebudeme rámusit víc, než bude zapotřebí,“ řekl Matt.

„Čím déle bude maminka spát, tím lépe pro ni.“

„Pro nás taky,“ dodal Bill.

,,Tak. Připraven?“

„Jo, jistě… připraven.“

Bill už stál u dveří. Zmáčkl kliku, otevřel a vyhlédl ven.

„Je tam trochu zima,“ řekl potichu přes rameno. Počkal dva kroky ode dveří a sledoval Matta, jak vyklouzl ven, obrátil se a tiše za sebou zavřel. Najednou se sevřenými rty zaklel a Bill se rychle zeptal: „Co se děje?“

„Skřípl jsem si ve dveřích prst,“ řekl mu Matt.

„Aha.“

„To je všechno, co řekneš?“ přísně se optal Matt, strčil si prst do úst a snažil se jazykem zbavit bolesti.

„Co chceš, abych na to řekl?“ bránil se Bill. „Že mi to je líto? Dobře, je mi to líto. Nebo mám zavolat maminku, aby ti prst pofoukala a utěšila tě?“

Matt se na něj zakabonil.

„S tebou je opravdu legrace. Pojď!“

S Mattem v čele se vydali ode dveří. Náhle se Matt prudce zastavil a zahleděl se do Maryina okna. Bill do něj narazil a Matt se po něm nevrle ohlédnul.

„Dávej pozor, vtipálku,“ řekl mu posměšně.

„Příště mi radši řekni, až se budeš chtít takhle prudce zastavit,“ odpověděl Bill. „Nesvítí se tam. Už jsem se díval, než jsi vyšel ven.“

Matt šel stále vepředu, až obešli dům.

„Tráva,“ pošeptal Billovi přes rameno.

„Jo,“ zaznělo za ním.

Cesta byla porostlá trávou, která tlumila jejich kroky. Už byli za domem a blížili se ke stodole. Když už byli téměř u ní, vynořila se ze tmy tmavá postava, která držela zpola na-přaženou pušku.

„Tak, vy dva,“ ozval se stroze muž zpoza pušky. „Vyšli jste si na vzduch a protáhli jste se. Teď se hezky otočte a jděte zpátky domů. A když už tam jednou budete, tak tam taky zůstaňte.“

Oba Rowanové sebou trhli, neohrabaně a nejistě se zastavili a nepřátelsky si muže prohlíželi. Muž držel ve výši pasu namířenou pušku. Hlaveň se zaleskla odraženým světlem měsíce a v okamžiku zase ztmavla. Byla přímo před nimi a bránila jim v cestě.

„Tak co je?“ řekl stejně strohým tónem jako před chvílí.

„Jděte zpátky dovnitř.“ „Moment, příteli,“ začal Matt. „My…“ Protest byl drsně přerušen, když mu na přezku opasku narazilo ústí hlavně. „Dovnitř, řekl jsem.“ A Matt dostal další šťouchanec hlavní. „Nech toho s tou věcí,“ řekl nevzrušeně.

„Tak uděle j-, co jsem ti řekl.“ „Už do mě nestrkej!“ „A co

když jo?“ popichoval šerifův muž Matta.

„Vezmu ti tu pušku a přerazím ti ji o tu tvou tlustou palici!“

„Opravdu, jo?“ ironicky opáčil muž. „Ještě jednou se pohneš, pane Rowane, tak to do tebe pustím. A dost legrace. Co o něm víte?“

Naschvál vrazil Mattovi hlaveň rovnou do žaludku.

„Řekl jsem ti, abys to nedělal,“ pronesl Matt tiše. „Už to víckrát nebudu opakovat.“

„Začni se chovat rozumně. Co kdybys začal dělat trochu hodnýho hocha, šel zpátky dovnitř a zůstal tam, jak sem ti řekl, co? Když se nebudeš chovat podle zákona, nekouká z toho pro tebe nic jinýho než velký problémy. A jelikož jsem to já, kdo tady zastupuje zákon…“

„Čerta starýho děláš,“ vrátil mu Matt pohrdavě. „Jediný, co zastupuješ, je saloon Mika Campbella. Už předtím ses mi zdál povědomý. Ale nebyl jsem si jistý, až když jsi na mě teď dýchl. Teď tě poznávám, Wiltsi. Kořalka z tebe páchne na všechny strany. To má Richie Weaver tak málo mužstva, že musel najmout největšího opilce z města?“

Wiltse neodpověděl. Stáhl pušku zpět a ústí hlavně namířil na Billa. Ale než stihl puškou vyrazit kupředu, Bill, který už byl napjatý jako struna, ji levou rukou odstrčil, nadechl se a pravou rukou vystřelil dopředu. Úder byl vedený plnou silou Billova vypracovaného těla a pevně dosedl doprostřed mužova obličeje. Puška vyletěla Wiltsovi z rukou na jednu stranu a on sám se bezmocně zřítil na druhou. Chvíli letěl vzduchem a pak s rozhozenýma rukama dopadl naplocho na záda. Najednou se ozval výkřik a Rowanové prudce vzhlédli. Z hlubokého stínu za noclehárnou, která stála přímo naproti stodole, ozval se dupot nohou, objevil se další, vysoký a statný muž a hnal se

přímo k oběma bratrům.

„Ani se nehněte,“ řval s převahou v hlase.

Matt i Bill ho okamžitě poznali. Byl to Richie Weaver. Šest stop před nimi musel prudce zastavit, protože narazil na ležícího Wiltse, a málem přitom uklouzl na vlhké trávě.

„Co… co se to tu děje?“ supěl.

„Měl byste být trochu pečlivější, když si najímáte pomocníky, Richie,“ řekl Matt. „To jich máte tak málo, že musíte brát i takovéhle opilce?“

Weaver Matta vůbec neposlouchal a hned se ptal:

„Co se stalo?“

„Wiltse mě rýpal puškou do břicha, a i když jsem mu říkal, aby toho nechal, nepřestal. Když se obrátil na Billa a chystal se mu udělat totéž, co mně…“

„Bill se naštval a praštil ho,“ dokončil Weaver suše.

„To je pravda,“ řekl Bill. „A praštil jsem ho pořádně.“

„Vypadá to, že se teď odtud bude muset nechat odnést a já ho budu zastupovat.“

„Šli jsme do stáje, abychom si vzali koně,“ začal vysvětlovat Matt. „Chtěl jsem zajet k sobě domů a podívat se, jestli je tam všechno v pořádku. A Bill chtěl jet k sobě. Pak jsme se zase chtěli vrátit sem. Najednou se ze tmy zjevil Wiltse, mířil na nás a přikazoval nám, ať se vrátíme do domu a zůstaneme tam.“

„A vám se nelíbilo, jak vám to říkal.“

Tentokrát zase Matt ignoroval Weaverovu poznámku a zeptal se:

„Existuje snad zákon, podle kterého bychom nesměli opustit dům?“

„Ne, neexistuje, Matte,“ odpověděl Weaver a přes rameno

se ohlédl na Wiltse, který se hrabal na všechny čtyři. Trochu se kymácel a gumové nohy ještě nebyly připravené nést váhu celého těla. Weaver se natáhl a podal mu ruku, aby se mohl opřít. Wiltse se jí jednou rukou chopil, druhou chytil Weavera kolem pasu a opřel se o něj. Weaver se napůl obrátil zpět k Mattovi a řekl:

„Jak už jsem řekl, Matte. Žádný takový zákon, který by říkal, že nemůžete jet, kam se vám zachce, není. Já jen doporučuji, a to platí i pro tebe, Bille, abyste zůstali doma. Aspoň nějakou dobu. Dokud nechytneme Petea nebo nebudeme s jistotou vědět, že už je pryč.“

Matt ani Bill neodpovídali.

„Mám to kolem vašich domů pod kontrolou,“ pokračoval Weaver, „pro případ, že by si Pete umanul se tam objevit. Muži, které jsem tam rozmístil, mají pořád prst na spoušti a jsou neklidní a někteří i nervózní. I když jsem jim všem řekl, že si musí být absolutně jistí, než začnou střílet, bojím se, že ve chvíli, když uslyší někoho přicházet, budou si myslet, že to je Pete, a spustí.“

Wiltse se už zdál být v pořádku. Obešel šerifova zástupce, sehnul se a zdvihl ze země svou pušku. Weaver na něj pohlédl.

„Když už tady jsem, Wiltsi,“ řekl mu, „asi tu i zůstanu. Takže si vezmi koně a jeď zpátky do města. Děkuju ti za pomoc.“

„No jistě,“ řekl Wiltse, zašklebil se a znovu se postavil vedle něj. „Jen řekni těmhle dvěma, že na to nezapomenu. Jednoho dne s nima zatočím, za to, jak mě ztloukli.“

„Ztloukli?“ opakoval Bill. „Praštil jsem tě jenom jednou.“

„Chceš říct, že každý jste mě praštil jednou. Šli jste po mně dva.“

„Kdybychom se do tebe pustili oba, pořád by ses ještě válel po zemi.“

„Jdi si pro koně,“ řekl Weaver Wiltsovi už podruhé. Wiltse zavrčel, sundal pušku z ramene, vzal ji do obou rukou a vydal se pryč. Zmizel V temnotě, která obklopovala stodolu.

„Ještě jednu věc,“ řekl Weaver. Matt s Billem na něj pohlédli. „Říkal jsem si, že se Pete možná pokusí zajít za Ann, ještě než se dá na útěk. Všechny od Snowů jsem převezl do města a ubytoval v hotelu. Zůstanou tam tak dlouho, než budu zcela přesvědčený, že je to pro ně doma bezpečné. Mám tam na stráži“ čtyři solidní muže. Takže i kdyby se Peteovi podařilo zjistit, kde Ann je, nebude mít šanci se k ní dostat. Nedělej si o ni starosti, Bille. Je o ni postaráno.“

„Dobře,“ řekl Bill, ale to bylo všechno.

„Kdyby byl Pete můj bratr,“ pokračoval policista, „myslím, že bych pro něj udělal všechno, co by bylo v mých silách, ať už by se dopustil čehokoliv. Nechtěl bych ho vidět na šibenici stejně tak, jako to nechcete vy. Takže když si představím sebe na vašem místě, myslím, že je mi jasné, jak se cítíte a na co myslíte. Mrzí mě to, ale pro Petea nebudete moct udělat nic. Za prvé, kdyby se jeden z vás o něco pokusil, budu pořád s vámi. Za druhé, když někomu pomůžete prchnout před zákonem, vina za jeho zločin padá i na vás. A za třetí, mých čtyřicet mužů pátrá po Peteovi a po každém, kdo by mu chtěl pomoci. Tak co říkáte, chlapci, vrátíte se zpátky do domu a zůstanete tam?“

IX.

„TAK JSME zase tady,“ řekl Bill, když se Mattovi v patách šoural zpět do domu.

„Jo,“ odpověděl Matt přes rameno. „Zpátky tam, kde jsme začali.“

Bill zavřel dveře. Odepjali si pásy s pistolemi, pověsili je, sundali si klobouky a hodili je na věšák, na kterém už byly jejich zbraně. Matt si povytáhl kalhoty, přešel ke stolu, odsunul židli, na které proseděl celý den, a s otráveným povzdechnutím se posadil. Bill se trochu rozkročil, palce si zahákl za opasek a opřel se o dveře.

„Přinejmenším víme, že je Ann v bezpečí,“ řekl Matt po krátké odmlce a zvedl oči k bratrovi. „To už něco znamená.“

„To znamená hrozně moc, věř mi.“ Matt pokračoval, jakoby Billa neslyšel:

„Takže máme o jednu starost míň, až si zase budeme lámat hlavy, co dělat dál.“

„To jo,“ pronesl Bill. „Mě teď ale trápí tohle. Řekněme, že se Pete bude chovat tak, jak myslíme. Bude chtít vidět Ann, dostane se k jejímu domu a zjistí, že ona i eelá její rodina jsou pryč. Srovná si v hlavě, kde by asi mohli být a vydá se za nimi do města. A co pak?“

„Asi znám odpověď. To už s ním bude moc špatný.“

„Nebude mít jedinou šanci. Weaverovi muži s ním takhle zatočí,“ řekl Bill a lusknul prsty.

„To je pravda. Ale co s tím můžeme udělat my? Richieho máme pořád za zády, bude dávat pozor na každý náš krok a s tím vším dohromady jsme úplně… no bezmocní. Nemůžeme s tím udělat vůbec nic.“

„To je celej ten zatracenej problém. Chtěli bychom něco udělat, ale nemůžem.“

„Ovšem pokud…“

„No?“ naléhal Bill na svého staršího bratra. „Co jsi chtěl

říct? Ovšem pokud co?“

„Divil bych se, kdyby se mi nepodařilo Richieho přechytračit a dostat se odsud. Pak bych to mohl stihnout k Snowovic farmě ještě dřív, než tam dorazí Pete a vydá se pak do města, promluvit s ním a přimět ho, aby si to namířil k hranicím a pak do Mexika.“

„A co bych dělal já?“ chtěl vědět Bill.

„Nic,“ řekl Matt a rozhodně zavrtěl hlavou. „Ty nic, Bille. Já. Víš dobře, že by Pete neudělal nic z toho, co bys mu navrhl. V tom bys neměl vůbec naději na úspěch. Já půjdu. Jenom musíme vymyslet, jak se odsud dostanu, aniž si toho Richie všimne.“

Bill si promnul bradu hřbetem ruky.

„No, co třeba takhle. Zkusil bych Richieho dostat dovnitř. Třeba bych ho pozval na kávu. Ty bys odsud vyklouzl už předtím, někde by ses schoval, a až by tu byl se mnou, dostal by ses do stodoly, vzal si koně a vyrazil…“

„Nech toho, Bille,“ přikázal mu Matt a Bill zmlkl.

„Nemyslíš si, že by to bylo trochu legrační, kdybys tu byl sám^a po mně by nebylo ani stopy, i když by Richie věděl, že jsem tu ještě před chvílí byl? Musíme na to jít chytře, Bille, a nedat mu sebemenší důvod k podezření.“

Bill se odmítal vzdát svého nápadu.

„Dobře,“ řekl klidně. „Tak tedy ve chvíli, kdy vejde do dveří, ještě než si stačí všimnout, že tu nejsi, řeknu mu, žes byl tak unavený, že jsi šel nahoru a usnul a že si kávu dáme jenom my dva. Co tomu říkáš?“

„To zní dobře,“ souhlasil Matt. „Opravdu nevím, co by se mu na tomhle mohlo zdát podezřelé.“

„Tak jen počkej pár minut, než uvařím kávu, a můžeme se

do toho pustit.“

„Jen tak přemýšlím,“ řekl Matt.

„No, o čem přemýšlíš?“

„Pokud se mu to, co řekneš, nebude zdát, tak co s tím bude moci udělat? Asi už nic, protože před ním budu mít náskok. Už budu na cestě a on nebude vědět, kam jedu. A když budu mít štěstí, setkám se s Petem, zabráním mu, aby se nechal zabít, a přemluvím ho, aby se vydal k hranicím - pak to budu moci na-zvat dobrou noční prací.“

„Sakra dobrou noční prací,“ dodal k tomu Bill.

„A až se vrátím sem, co může Richie udělat?“ pokračoval Matt. „Vynadat mi, že se nechovám podle zákona? To bych snesl, zejména když bych věděl, že je Pete v pořádku na cestě do míst, kam už za ním zákon nemůže.“

„Mohlo by se stát, že by se stalo něco mnohem horšího, než že by ti Richie jen tak vynadal.“

„Ach tak, ty myslíš to, co Richie říkal o pomoci… nezákonnému útěku? Že ten, který zločinci pomůže, je pak vinný tím samým zločinem, který ve skutečnosti nespáchal?“ Bill bezeslova přikývl.

„Odradilo by tě to, Bille?“

„Ne,“ odpověděl Bill rozhodně. „Já se tím také nenechám zastavit.“ Najednou někdo hlasitě zabušil na dveře.

„Co si myslíš, kdo by to teď mohl být?“ zeptal se Bill.

„Existuje jenom jeden způsob, jak to zjistit,“ odpověděl Matt suše.

Bill na něj úkosem pohlédl, otočil se a otevřel dveře. Přes práh se na něj díval Richie Weaver. Šerifův zástupce buď z místa, kde stál, Matta Rowana vůbec neviděl, nebo to jen nedal najevo.

„Myslím, že bys to měl vědět, Bille,“ řekl Weaver klidně. „Pro případ, že by na tebe nebo na Matta přišly nějaké divoké myšlenky. Z města mi zrovna přijelo na pomoc šest mužů. Rozmístil jsem je tady kolem, aby se nikdo nedostal ven ani dovnitř. Takže kdyby si jeden z vás dvou myslel, že na mě vyzraje a dostane se odsud - nechtě si ode mě poradit a zapomeňte na to. Nemáte žádnou šanci. Hlídáme dům zepředu i zezadu, stodolu také, takže se odsud nedostanete a nikam ne-dojedete, alespoň ne dnes v noci.“

Bill neodpovídal.

„Říkám ti to, Bille,“ slyšel Matt Weavera, „protože jsem tebe i Matta vždycky považoval za své přátele a chtěl bych, aby to tak i zůstalo. Nechci ani jednoho z vás vidět, jak se válí po zemi s kulkou v břiše.“

Policista udělal krok dozadu, obrátil se na podpatku a odkráčel. Bill pomalu zavřel dveře. Stejně pomalu se otočil, opřel se o dveře jako před chvílí a zvedl oči k Mattovi.

„Slyšel jsi ho,“ řekl,

„Ano, jistě,“ odpověděl Matt.

„Co si o tom myslíš? Blufuje a pokouší se nás vystrašit, abychom zůstali uvnitř?“

„Ne. Richie nemá zapotřebí se přetvařovat. Pokud něco řekne, myslí to vážně. S tím si můžeš být jistý.“

„Takže už jsme podruhé tam, kde jsme začali a Pete si dělá, co chce.“

„Ano,“ řekl Matt trochu těžce. „Teď můžeme jen doufat, že jsme se zatraceně mýlili a že Petea nikdy ani nenapadlo vydat se ještě jednou za Ann.“

„A že uhání pryč,“ dodal Bill, „a že je teď už někde pěkně daleko.“

„Správně.“

Bill se vrátil zpátky ke stolu a posadil se. Chvíli seděl tiše se zachmuřeným obličejem a zíral do prázdna. Pak se otočil,k Mattovi.

„Maminka ještě asi spí, co?“ Matt pokrčil rameny a jen řekl:

„Byla úplně vyčerpaná a spánek potřebovala.“

„Nepamatuju se, že by někdy spala takhle dlouho. Teď už to musí být dvanáct hodin. Pokud vím, vždycky chodila spát jako poslední a ráno vstávala jako první. Vždycky jsem se divil, jak může být tak usměvavá a čilá po tak krátkém spánku.“

„Tehdy měla co na práci, vychovávala nás a starala se o celou rodinu. Co teď dělá kromě toho, že se stará sama o sebe?“

„To je pravda,“ připustil Bill. „To musí být určitě rozdíl.“

„Ale jestli chceš, zajdi nahoru a podívej se na ni,“ navrhl mu Matt. „Jen se chovej tiše, ať ji nevzbudíš.“

Bill přikývl, zvedl se a odešel z místnosti. Matt se znovu posadil a slyšel Billa, jak jde po schodech, jak vešel na plošinu nad schodištěm a pak zaslechl vrznutí otevíraných dveří. Následovalo krátké ticho, pak mu Bill zadupal nad hlavou a ještě rychleji seběhl schody. Matt se v židli otočil, a když Bill znovu vešel do kuchyně, zvedl k němu tázavý pohled.

„Spokojen?“ zeptal se.

Bill neodpověděl. Dlouhými kroky přešel ke stolu.

„Je v pořádku, nebo ne?“ zeptal se ho Matt.

„Já nevím. Ale doufám, že ano.“

Matt se narovnal a ostře na bratra pohlédl.

„Co to má znamenat?“ chtěl vědět.

„U sebe v místnosti není, Matte, A ke všemu má ustlanou postel, jako by v ní vůbec nespala.“

„Třeba spí v jiném pokoji,“ mínil Matt. „Měl by ses tam podívat, Bille. Maminka nemá důvod, aby spala ve své ložnici, když tam jsou ještě tři jiné, které jsou stejně tak pohodlné a možná dokonce i hezčí. Možná jen potřebuje změnu. Možná…“

„Matte, podíval jsem se do všech,“ řekl Bill trpělivě. „Ale v žádné z nich po ní nebyla ani stopa.“

Matt na něj dlouhou dobu nechápavě zíral. Pak se postavil.

Ale po chvíli se jeho tvář opět trochu rozjasnila.

„No tohle tedy,“ řekl a potřásl hlavou. „Myslím, že byla rychlejší než my. Mohli jsme od ní něco takového očekávat. Vždycky myslela a jednala o krok před ostatními. Mezitím, co jsme mluvili o tom, co uděláme, a čekali, až se setmí, vzala všechno do vlastních rukou. Sakra sakra.“

„Myslíš, že ji napadlo totéž co nás? Že Pete bude chtít vidět Ann?“ zeptal se Bill.

„To si piš, Bille. A podle mě se rozhodla, že bude daleko lepší, když za Peteem pojede ona a ne jeden z nás. Určitě tam jela.“

„Doufám, že to s ní Pete nepřežene.“

„Ta si s ním poradí za všech okolností. Legrační na tom je, že Richie si celou dobu dělal starosti, abychom se Peteovi nevydali na pomoc my, a přitom měl celou dobu raději sledovat maminku.“

„To je pravda. Ale co myslíš, jak se dostala z domu, že jsme si ničeho nevšimli?“ chtěl vědět Bill. „Není tu žádné zadní schodiště. Jediná cesta ven vede tudy přes kuchyň, i kdyby šla předními dveřmi místo zadními. Byli bychom ji viděli a slyšeli.“

„Chceš něco vědět, Bille? Nevím jak to udělala a je mi to docela jedno. Důležité je, že se dostala ven a jediné, co jí teď přeji, je, aby se ve zdraví dostala nazpátek. Stejně jako ty doufám, že je v pořádku a že se co nejdřív vrátí, abychom si o ní nemuseli dělat starosti. A jestli se setká s Peteem, pomůže mu udělat si v hlavě pořádek a donutí ho, aby si uvědomil, že Mexiko je pro něj tou nejvhodnější volbou, pak to bude to nejlepší, co se jen mohlo stát. Teď si dělám víc starostí o maminku než o Petea. Samozřejmě bych udělal cokoliv, abych mu pomohl. Ale může si za to sám. Pokud dojde k nejhoršímu a nikdo mu nepomůže, bude,se z toho muset také sám dostat. Co takhle ta káva, o které jsi předtím mluvil? Najednou jsem na ni dostal chuť. Co říkáš?“

„Udělám ji.“

„Doufal jsem, že budeš souhlasit, Bille. Pořád jsi ve výrobě kávy větší umělec než já. A udělej celou konvici. Rozhodně si nechci jít lehnout, dokud se maminka nevrátí. Myslím, že tu kávu budu potřebovat, abych vydržel být vzhůru.“

Farma Freda Snowa ležela na „cestě do města o několik mil blíž, než bylo Čtvercové R. Cesta byla teď pochmurně tmavá a tichá. Před domem stála obloukovitá brána vyrobená ze dvou podpěrných sloupků a staré obruče, která kdysi nesla plachtu starého osadnického vozu, na němž Snow před mnoha lety urazil celou cestu až z Illinois. Na vrcholu oblouku, přesně uprostřed, byla popraskaná a zkroucená cedule, na niž Snow namaloval svou legendární značku „Mřížkové S“. Mimo to, že Snow nebyl příliš zručný pokud šlo o psaní a výsledek jeho úsilí byl velmi primitivní, podepsaly se na vybledlém nápise také čas, voda a vítr. Nyní byl stěží k přečtení, a to pouze v jasném denním světle, když se člověk postavil přímo před něj,

ne dál než stopu nebo dvě. - Mnoho let už Snow vyhrožoval, že ceduli přemaluje. Ale nikdy se k tomu nedostal, a tak nápis zůstával tak, jak byl.

Stodola byla malá a stejné tak dům, který stál kousek za ní, protože pozemky Mřížkového S nebyly zvláště rozsáhlé a majitel na nich dělal všechnu práci sám. Dům měl jedno podlaží. Původně to byl srub o jedné místnosti, ke které přibyla druhá, když se Snow oženil. Poté se narodila Ann, jejich jediné dítě, a bylo pro ni zapotřebí přistavět ještě jednu místnost. A když z Ann vyrostla mladá žena, Snow podlehl nekompromisní představě své ženy, že každá dívka potřebuje salonek, ve kterém by se mohla bavit se svými přáteli. Ada Snowová byla velmi praktická matka. Nemyslela na Anniny přítelkyně, ale na mladé muže, kteří by přicházeli v úvahu, aby za Ann chodili na krátké návštěvy a pak si ji některý po nějaké době vzal. Když byl salonek dokončen a vybaven nábytkem, Ada donutila svého manžela, aby natřel celý dům novou barvou, což už mimochodem také dlouhou dobu plánoval. Ale vývěsní štít zůstal nenatřený, protože o něj Ada nejevila zájem. Tam šlo o něco úplně jiného než v domě.

Ada byla rozhodnutá, samozřejmě v rámci svých možností, dohlédnout na to, aby se Ann „dobře“ vdala. Pro každého dostatečně srozumitelně rozhlašovala, že si Ann sama vybere svého ženicha, ale ve skutečnosti byla rozhodnuta nenechat všechno jen v rukách své nezkušené dcery. Nejvíce se jí líbili ambiciózní a pracovití mladíci, ale sama cítila, že by nebylo správné podceňovat ty, kteří jednou podědí velké množství peněz a majetku, i když na jeho nashromáždění neměli žádný podíl. Zjevně přemýšlela o rodině Rowanů. Byla si až moc dobře vědoma toho, že až starý John Rowan zemře, a říkalo se.

o něm, že je těžce nemocný a rychle chřadne, každý z jeho synů dostane úctyhodný díl toho, co za život vytvořil a nashromáždil. Zpočátku to byl Pete Rowan, kdo strávil s Ann v Snowovic salonku daleko více času než ostatní mladí nápadníci. Ale pak se objevil konkurent, urostlý Bill Rowan. Ada byla jejich návštěvami potěšená a povzbuzená, protože viděla, že. druhý Rowan je stejně tak vhodný jako první. K ostatním mladíkům, kteří původně přicházeli v úvahu, nechovala se teď příliš srdečně, protože zatímco Rowanové se jí zdáli být velice slibní, oni neměli do budoucna co nabídnout. Ann měla naštěstí ráda oba, Petea i Billa, takže v tomto ohledu byla matka s dcerou zajedno.

Asi deset stop od obloukovité brány se za řídkými keři, které lemovaly cestu na straně Snowovic farmy, krčila postava ozbrojená puškou. Každou chvíli se nadzdvihla a vyhlédla očima plnýma očekávání přes vrcholky keřů na opuštěnou cestu. Ale cesta byla prázdná, tichá, ozýval se na ní jen šepot mírného vánku, který se s blížící se nocí zesiloval. Jednou nebo dvakrát se postava otočila a tázavě pohlédla na dům, který se teď již ztrácel v hluboké tmě. Bud chodili Snowovi spát nezvykle časně i na lidi z ranče, kteří byli známí tím, že obyčejně vstávali za úsvitu nebo ještě dřív, nebo jeli navštívit někoho do města či na jeden z okolních rančů. Postava se neustále rozhlížela na všechny strany, když tu se náhle ozval tlumený dusot kopyt kdesi daleko ve tmě. Rychle se přiblížil a pak se najednou zas rozhostilo ticho. Postava se nadzdvihla, napjatě se zaposlouchala do nočních zvuků a snažila se rozlišit, které z nich pocházejí od člověka.

Náhle se na druhé straně cesty objevil lehce sehnutý muž, rychle cestu přeběhl, zastavil se nanejvýš dva kroky od místa,

ze kterého byl sledován, a prudce oddychoval. Rukama rozhrnul keř a protáhl se jím na pozemek Mřížkového S. Na chvíli se zastavil a zjevně zklamaně se zadíval na ztemnělé stavení. Za ním se cosi pohnulo. Než se stačil otočit, do zad se mu zarylo ústí hlavně. Neodvážil se ani pohnout.

X.

„ZŮSTAŇ TAM, kde jsi, Pete,“ přikázala tmavá postava, která držela pušku.

Okamžitě hlas poznal.

„Mami,“ zašeptal přes rameno ještě rozrušeným hlasem a otočil se k ní. „Jak jsi přišla zezadu a zařvala, vylekala jsi mě, že jsem málem vyletěl z kůže. Jemine, já jsem tak rád, že tě vidím, mami. Ale… ale co tady děláš?“

„Doufám, že mi řekneš, co tady děláš ty?“ zeptala se ho Mary Rowanová.

„Přišel jsem se za někým podívat.“

„To je všechno, proč jsi přišel, Pete? Jenom se na ni podívat?“

„Jistě.“

„Nemyslím si, že by ti stačilo se za ní jen podívat.“ Pete zůstal zticha.

„Jseš si jistý, že jsi nepomýšlel na nic jiného?“ tlačila na něj Mary a ostře na něho pohlédla. Ale ve tmě jeden druhému neviděli do obličeje, nanejvýš tak nezřetelný obrys postavy.

„Určitě jsi nemyslel na to, že bys ji mohl přemluvit, aby odjela s tebou? A kdyby se ti to nepodařilo, nechtěl jsi ji k tomu nutit nebo v nejhorším případě ji i unést?“

„Ale no tak, mami!“ protestoval. „Jak tě jen mohla napadnout takováhle bláznivá myšlenka?“

„Každý, kdo už jednou někoho zabil tak chladnokrevně, jako jsi to udělal ty, se jen tak nezastaví. Zdá se, že zabíjení a únosy jdou ruku v ruce, a pokud jsi už spáchal jedno, proč bys neměl vyzkoušet i to druhé? Vím, že bys odtud neodešel, aniž by ses nepokusil podívat za Ann. Proto jsem tady. Abych si byla jistá, že už nepřidáš nic k tomu, co jsi natropil. Proč jsi zabil toho žalářníka?“

„Ten starý hlupák mě nechtěl nechat jít, mami. Málem jsem tam přišel o hlavu.“

„To byla jasná vražda, Pete, a jsem si jistá, že víš, jaký je za vraždu trest.“ Když neodpovídal, zeptala se ho: „Co máš v úmyslu udělat teď?“

„Můžu udělat jen jedinou věc. Dostat se přes hranice do Mexika.“

„A potom?“ znovu na něj naléhala, stejně jako před chvílí.

„A potom?“ zopakoval a pokrčil rameny. „Zkusím tam dole vést nový život.“

„Hm,“ bylo jediné, co řekla.

„Pořád se chystá svatba?“ zeptal se.

„Ano, samozřejmě. Alespoň pokud vím.“

„To je dobře,“ řekl s hořkostí. „Mám to ale hodného bratříčka. Přebere mi dívku a teď se připravuje na svatbu, protože ví, že tu nemůžu zůstat a nic proti tomu udělat. A ke všemu za to může on, že musím utíkat, abych si zachránil kůži.“

„To je lež, a ty to víš!“ vykřikla na něj Mary, tentokrát hlasitěji a ostřeji, neboť byla čím dál tím více rozezlená.

„Obviňovat jeho nebo kohokoliv jiného z něčeho, za co si můžeš jen ty sám, to je jedna z nejpodlejších věcí, jaké jen můžeš udělat. Už jsem ti to jednou řekla, Pete Rowane, a řeknu

ti to znova: Ann Snowová nikdy nebyla tvoje dívka, snad jedi-ně v tvé bujné fantazii. Měla tě ráda, to ano, ale nemilovala tě. Když se jí Bill zeptal, jestli mezi vámi dvěma něco bylo, jestli si spolu rozumíte víc, než je obvyklé, řekla, že mezi vámi nic takového nebylo, že jste jen byli dobří přátelé. Bill cítil, že má stejné právo jako ty chodit ji navštěvovat. Takže už mi nikdy znovu neříkej, že ti ji přebral. Kdybys to přesto udělal, znovu ti řeknu, že to je lež.“

„Kdyby se do toho nebyl vetřel on, nic by se nestalo a nebyl bych teď v téhle kaši,“ snažil se ji přesvědčit. „A místo něho by si Ann vzala mě.“

„Kvůli ní a jejímu dobru jsem ráda, že si místo tebe vybrala Billa,“ odpověděla mu Mary. „Jen bys ji trápil a to si nezaslouží. Na to jí je škoda.“

„Dobře, mami,“ řekl a zvedl obě ruce. „Vím, na čem s tebou jsem. Jseš na Billově straně, tak se tu zbytečně nebudeme hádat.

Tak bychom se nikam nedostali. Pokud se s tím musím vypořádat sám, udělám to. A když se mi něco stane, no, alespoň budeš mít ode mne pokoj a budeš šťastná.“

„Ach, Pete, Pete… co se to s tebou stalo? Jak ses mohl takhle změnit?“

„Tys to nevěděla? No, to nevadí. To je jedno. Všechno je jedno. Chci se setkat s Ann, a to také udělám.“

„Pete, jestli ji doopravdy miluješ…“

„Kdybych ji nemiloval, myslíš, že bych byl teď tady, místo abych utíkal před zákonem, jak nejdál by to jen bylo možné?“ zeptal se. „Ann je moje dívka, mami, nezáleží na tom, co říkáš ty nebo Bill. A on mě o ni nepřipraví. Myslím, že bys ted raději měla jít domů. Bude to tak lepší pro tebe i pro mě.“

„Ale ne pro Ann, nebo to je ti jedno?“

„Řekl jsem ti, abys šla domů, mami.“

„Nepojedeš se za ní podívat,“ řekla Mary tiše.

„Nepojedu?“

„Otoč se, Pete.“

„Mami, něco jsem ti před chvílí řekl, ne?“

„A já jsem ti také něco řekla.“

Puška se opět napřímila, zdvihla a ústí hlavně teď mířilo přímo na Peteovu hruď.

„Ty mě tlačíš ke zdi, mami, a to se mi nelíbí. Nutíš mě k tomu, abych udělal něco, co udělat nechci.“

„Máš na mysli, že mě zabiješ tak jako toho žalářníka? Otoč se, Pete,“ přikázala mu a přitiskla mu ústí hlavně ještě pevněji na prsa.

„Naposledy, mami, nenuť mě, abych udělal něco, co udělat nechci.“

„Otoč se,“ zopakovala.

„Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se matka, a dokonce ani nevlastní, postavila na stranu jednoho syna proti druhému. Před matkou by všechny děti měly být rovnocenné. Ale s tebou to tak není nebo je, mami? Místo aby ses ptala mě, jak jsem se jen mohl takhle změnit, měla by ses raději zeptat sebe. Když jsme byli děti, vždycky jsi byla spravedlivá a nedělala mezi námi žádné rozdíly. Ale teď najednou…“

Znovu do něj rýpla puškou.

„Řekla jsme ti, aby ses otočil,“ řekla mu nevzrušeně.

Pomalu to udělal. Mary si přehodila pušku z pravé ruky do levé, ale přitom na něho nepřestala mířit. Teď se mu ústí hlavně zarývalo do zad. Mary se rychle natáhla, sebrala Peteovi z opasku pistoli a rychle od něj zas ustoupila.

„Děkuju ti za pomoc, mami,“ řekl přes rameno s hořkostí v hlase. „Pokud jsem kdy měl šanci se odsud dostat, teď jsi mi ji skutečně pojistila. Beze zbraně jsem vyřízený. Ale co to pro tebe znamená, viď?“

Mary si vůbec nevšímala, co říká, a jakoby ho neslyšela, pravila:

„Jdeme zpátky na cestu, Pete. Skrz křoví. Napřed odvážeme mého koně a potom tvého.“

„A pak pojedeme do města, abys mě mohla předat do rukou zákona, že jo?“ popichoval ji, opět přes rameno, ale nyní se při tom trochu nahrbil.

„Ne,“ odpověděla. „Budu toho pravděpodobně do konce života litovat, ale chci dohlédnout na to, aby ses odsud dostal do bezpečí. Protože ti nevěřím, nemohu to nechat na tobě. Až tě budu opouštět, chci vědět, že jsi skutečně pryč. Vůbec se mi nezamlouvá, když se lidé nechovají podle zákona. Ale chci ti pomoci uprchnout, protože si myslím, že kdyby byl tvůj otec naživu, chtěl by ode mě, abych pro tebe udělala všechno, co je v mých silách, i kdybych při tom měla jednat proti svým osobním zásadám. Jdi přede mnou, Pete, a nic na mě nezkoušej. Můžu vystřelit. Ty to víš. Takže mě neprovokuj. Mohla bych zapomenout, že jsi syn svého otce a zastřelit tě tak, jako jsi ty zastřelil toho žalářníka.“

„Kam pojedeme, až si vezmeme koně?“ chtěl vědět Pete.

„Brzy to zjistíš.“

„Víš co, mami? Vždycky jsem si myslel, že tě znám. A teď se mi najednou zdá, že tě vůbec nepoznávám. Pořád si to nemůžu srovnat v hlavě.“

„Ani to nezkoušej,“ řekla stroze. „Ztrácíme čas. Jdeme!“ Nyní na něj namířila jeho vlastní zbraň, svoji pušku

podržela hlavní dolů, shýbla se k zemi pro zbylé věci a dala si je pod levou paži. Pak ho popíchla koltem do zad. Pete vykročil ke křoví, rozhrnul je, prolezl jím, objevil se na ztemnělé cestě a tam tiše zůstal stát a čekal na Mary.

O dva dny později, v pátek, se Richie Weaver vrátil do své šerifské kanceláře. Nohy a tělo měl rozlámané z dlouhých hodin strávených v sedle, když se marně snažil najít Petea Rowana. Posadil se do židle za starý pracovní stůl uprostřed místnosti, když tu se najednou otevřely dveře. Weaver zvedl unavené oči, chvíli mžoural směrem ke dveřím, pak zamrkal a zůstal zírat na postavu zahalenou v plášti a ozbrojenou puškou, která stála ve dveřích.

„Ach,“ řekl. „Paní Rowanová!“ S velkým úsilím se zvedl ze židle a zašklebil se, když se při tom ozvalo unavené a namožené svalstvo. „Pojďte dál, madam. Pojďte dál.“

Mary vstoupila dovnitř a jednou rukou zavřela dveře. Druhou ruku měla nataženou před sebou, držela v ní pušku a podávala mu ji. Weaver byl zmatený a nevěděl, co si má počít. Váhavě vyšel zpoza stolu, tázavě se na ni podíval, vzal od ní pušku, obrátil se, položil ji na stůl a znovu se otočil k ní.

„Vy jste teď šerifem, mister Weaver, že je to tak?“ zeptala

se.

„To je pravda,“ odpověděl hrobovým hlasem a sáhl si na

obnošenou a zašlou hvězdu, kterou měl připíchnutou na košili. Trochu se usmál a řekl: „To, že teď nosím tuhle hvězdu, neznamená, že bych už pro vás nemohl být Richie, madam.“

„Přišla jsem se udat,“ řekla prostě.

„Co? Co… co jste udělala? Zabila jste někoho?“

Přes obličej jí přeběhl lehký úsměv, který však jen odrážel

její trápení.

„Ne,“ řekla. „Já tomu rozumím. Zákon říká, že ten, kdo pomůže osobě stíhané zákonem stává se spolupachatelem nebo v mém případě spolupachatelkou, a tím na sebe bere zodpovědnost za spáchaný zločin, i když jej ve skutečnosti spáchala hledaná osoba.“

„Mluvíte o svém synovi, o Peteovi, madam?“

„Ano. Pomohla jsem mu prchnout do Mexika,“ odpověděla Mary. „Přišla jsem se sama ohlásit. Jsem připravena nést všechny následky.“

Weaver si palcem pravé ruky promnul svou řídce porostlou bradu.

„Vy jste se teď odtamtud vrátila?“ zeptal se.

„Ano.“

„To musíte být po té jízdě pěkně unavená,“ řekl Weaver.

„Když člověk jede takhle dlouho, většinou se ani moc nevyspí.“

„Ano,“ souhlasila. - ,,Jsem unavená. Ale to nevadí. Budu mít pravděpodobně dost času na odpočinek.“

„Soudce McCreary o tom ví?“

„Ne, neví. Ještě jsem ho neviděla. Šla jsem rovnou sem.“

Tentokrát Weaver trochu ožil. Pootočil se, opřel se při tom o stůl, nadzdvihl své křeslo do vzduchu a přisunul ho těsně před ní.

„Musím si jít něco zařídit, madam,“ řekl jí. „Doufám, že se tady posadíte a chvíli si odpočinete, než se vrátím. Nebude to trvat dlouho.“

„Děkuji, šerife.“ Usmála se a opravila se. „Děkuji, Richie.

Myšlenka na pohodlné křeslo po dvou dnech v sedle…“

„Vím, jak se cítíte,“ přerušil ji. Dlouhými kroky vyšel ven a

přirazil za sebou dveře.

Za pět minut se dveře opět otevřely. Ale nevešel Richie Weaver. Byl to soudce McCreary. Hned přešel k Mary, sklonil se k ní a pohlédl jí do obličeje.

„Hrozně jsem se o tebe bál, Mary,“ řekl jí. „Jsi v pořádku?“ Slabě se na něj usmála.“

„Ano, samozřejmě, že jsem v pořádku, pane soudce. Jen trochu unavená. Jinak jsem docela v pořádku.“

„To je dobře.“

„Je mi líto, že jsem vám způsobila starosti.“

„Jediné důležité teď je, že jsi zpátky, a že jsi ve zdraví přežila celou tu dlouhou cestu, Mary,“ řekl jí. Pak s úsměvem dodal: „Minulé dva dny jsem byl trochu ve shonu, jezdil jsem pořád k vám a zpět a vždycky jsem doufal, že už budeš zpátky nebo že, chlapci budou o tobě něco vědět. Bylo jim jasné, že jsi někde s Peteem, ale když jsi se pořád nevracela, začali si dělat starosti, že se ti něco stalo. A tak tě začali hledat.“

„Nemohla jsem jim dost dobře dát vědět, co jsem se chystala udělat, protože jsem se bála, že by mi nedovolili jít a udělali by to místo mě. A to by nevedlo k ničemu dobrému. Pete nebyl příliš přátelsky naladěn.“

Rozhlédla se kolem sebe, pak pohlédla zpět ke dveřím a opět se podívala na soudce.

„Díváš se, kde je Richie?“ zeptal se.

„Ano On s tebou nepřišel?“

„Ne. Šel do stáje pro mou bryčku. Odvezu tě domů.“ Překvapeně se na něj zadívala.

„Cožpak on se mě nechystá zadržet nebo jak se tomu správně říká?“

McCreary potřásl hlavou.

„Ne,“ odpověděl. „Propustil tě do mého opatrování pod podmínkou, že budeš k maní, kdykoliv tě bude potřebovat. A to nebude dřív než za pár týdnů, až soudce Harmon přijede na svém pravidelném okruhu do Ryertonu a bude předsedat soudu. Pak se budeme muset objevit.“

„Ach tak,“ řekla.

„Nicméně nevěřím tomu, že by ses měla čeho bát,“ pokračoval McCreary. „Harmon tě pravděpodobně pokárá za to, co jsi udělala, poté ti dá varování, co by se stalo, kdybys znovu porušila zákon a pak tě podmínečně propustí.“ Soudce se zvedl, přešel ke dveřím, otevřel je a vyhlédl ven. Téměř okamžitě se zase otočil a řekl: „Pojď, Mary. Richie už jede.“

Podržel dveře otevřené, počkal, až k němu dojde, vzal ji za paži a vyvedl ji ven na chodník. O chvíli později přijel Richie Weaver v soudcově bryčce.

XI.

McCREARY pomohl Mary nastoupit do kočáru a Weaver přivázal jejího koně dozadu za vůz. Pak se i McCreary vyšplhal nahoru, trochu ztěžka přitom oddychoval a posadil se vedle Mary. Odvázal otěže omotané kolem ruční brzdy, podíval se na Weavera, a když vytáhlý šerif přikývl, uvolnil brzdu, práskl otěžemi a bryčka se rozjela.

„Počkejte chvíli, soudce!“ zavolal za ním Weaver.

Podsaditý právník přitáhl otěže a spřežení se zastavilo.

Weaver se otočil a vešel zpátky do své kanceláře. Jeden ze soudcových koní stál tiše a trpělivě. Druhý se na McCrearyho tázavě zadíval, netrpělivě zafrkal a nedočkavě začal jednou nohou hrabat po udusané zemi. V té chvíli se Weaver znovu objevil s Maryinou puškou v ruce, a podal ji soudci. Ten si ji

vzal a zasunul za sedadlo mezi sebe a Mary. Pak Weaverovi beze slova pokývl a vyjel do ulice. Pár kolemjdoucích se ohlédlo za bryčkou a jejími pasažéry. Někteří o Mary ani o McCrearyho nejevili žádný zájem a šli si dále svou cestou. Ale ti, kteří se na Mary zahleděli, zastavovali se, otáčeli za ní hlavy a sledovali bryčku udivenýma očima. Vůz dokodrcal až na roh na konci ulice a tam se krátce zastavil, aby umožnil projet těžkému farmářskému vozu před nimi. Pak pokračoval dál po cestě, která vedla k Rowanovic farmě.

Mary seděla tiše s očima upřenýma k zemi a rukama složenýma v klíně. Nejevila žádnou chuť k mluvení a moudrý soudce na ni nenaléhal a nerušil ji z jejích neveselých myšlenek. Věděl, že kdyby chtěla nebo musela něco říct, udělala by to i bez jeho naléhání. Čas od času se na ni kradmo podíval, ale většinou měl oči upřené před sebe a sledoval, jak se cesta před nimi ztrácí v zamlžené dálce. Avšak když ucítil, jak se k němu otočila, musel se pro sebe trochu usmát. Uslyšel, jak řekla:

„Měla jsem toho s Peteem už dost.“

„Jak to?“ zeptal se, aniž se na ni podíval. „Znamená to, že z mexického úkrytu neměl zvláště velkou radost?“

„Zdálo se mi, že spíše než radost z toho, že tam nalezne útočiště, vadilo mu, že tam bude muset žít. Ale jak jsem mu několikrát vysvětlila, nemá žádnou jinou možnost.“

„Pro jeho a samozřejmě také pro tvoje dobro, Mary, doufám, že tam jednou bude spokojený.“

„Také doufám. Ale nejsem si tím příliš jistá.“

„Jestli nalezne něco na práci, něco, čím bude moct vyplnit čas a zaměstnat své myšlenky…“

„Já vím. Ale všichni říkají, že to je zaostalá země a že i místní lidé se tam těžce protloukají. A jaké to bude pro cizince,

v jejich očích pro vetřelce? A co mě trápí, pane soudce, jestli nenajde nic na práci, bude se nudit, nebude mít klid a zase začne myslit na domov. Jestli se to stane, hodí za hlavu všechnu opatrnost a vydá se zpět sem.“

„Hm,“ vydal ze sebe McCreary.

„Nemyslím, že bych kdy došla klidu,“ pokračovala Mary a soudce se na ni podíval. „Něco se tomu chlapci stalo a mě to děsí. Už není takový, jaký býval. Už nepřemýšlí tak jako kdysi a snažit se s ním rozumně domluvit je jen ztrátou času.“

„Mary, jak si rozuměli s Johnem?“

„Jak si rozuměli?“ opakovala.

„Ano. Snažím se najít vysvětlení, co se to s ním stalo.“

„Ach tak!“ přikývla. „Nebyl si s otcem o nic blíž než Matt s Billem. Ve skutečnosti oni byli přimknutí k otci a on byl přimknutý k nim. Než bylo Peteovi tak patnáct nebo šestnáct, nejblíž měl asi ke mně, blíž než k otci a bratrům. Pak se mi zdálo, že se nějak změnil a snažil se následovat své bratry, kteří začali pracovat s Johnem a pomáhat mu. Ale ani po tom si nemyslím, že by se Pete s otcem sblížil natolik, aby ho jeho smrt tak ovlivnila a změnila.“

„Možná se cítil více sebejistý, když byl otec naživu,“ mínil soudce. „Možná se ukázalo, že stát na vlastních nohou a nést za sebe plnou zodpovědnost na něj bylo ještě příliš mnoho.“

„Nevím, jak mám na tohle odpovědět,“ řekla Mary.

„Jediné, co vím, je, že jeho bratři svou zodpovědnost přijali vcelku schopně a s radostí. A jak je znám, jsem si jistá, že by mu s chutí podali pomocnou ruku, kdyby je o to byl Pete požádal.“

„Věřím ti, Mary. Ale možná byl tak hrdý, že to nechtěl udělat. Jsou lidé, kteří by raději zemřeli, než by někoho

požádali o pomoc. Ani svou vlastní rodinu, ani své nejbližší. Pro ně by to byla známka slabosti, neschopnosti, a co je ještě horší, známka… podřadnosti. Dali by všechno za to, aby se ostatní nedozvěděli, co je trápí. A tak tiše trpí a žijí zahořkle, rozmrzele a osaměle. Pete klidně může být jedním z nich.“

„Co se s nimi stane, když už svou hořkost nemohou unést? Přestanou normálně uvažovat a začnou se chovat násilně, tak jak to udělal Pete?“

„Myslím, zeje logické předpokládat, že někteří ano.“

„Hm,“ přikývla Mary.

„Vídáš často Matta s Billem?“ zeptal se McCreary.

„Ano, jistě! Vídám je skoro denně. Tedy, s Mattem se vidím každý den. Vždycky přijede a posnídá se mnou. A Bill přijíždí téměř stejně často. Občas denně, občas každý druhý den.“

„A Pete? Jak často jsi vídala Petea?“

„Zpočátku docela pravidelně. Někdy přišel s Billem, jindy zase sám.“

„A pak?“

„Pak chodil méně a méně a nakonec už vůbec ne.“

„A chlapci se s ním v té době ještě vídali?“

„Zpočátku ano. Bill častěji než Matt. Ale pak to také přestalo.“

„Proč?“ chtěl vědět soudce. „Co se stalo?“

„Myslím, že se Pete nechoval velmi srdečně, když ho jednoho dne přijel Matt navštívit,“ odpověděla Mary.

„Pohádali se?“

Mary potřásla hlavou.

„Ne. Byla bych se o tom dozvěděla.“

„A co Pete a Bill? Proč se ti dva přestali vídat?“

„Když si Bill všiml, jak těžce nese Pete jeho návštěvy u Ann, začal se mu vyhýbat. Cítil, že je v právu, protože mezi Peteem a Ann nikdy k ničemu nedošlo, a Pete proto neměl právo si myslet, že je Ann jeho.“

„V té chvíli to všechno začalo.“

„Ano.“

„Jsem rád, že sis Matta a Billa udržela tak blízko u sebe, Mary.“

„Vůbec nevíš, jak jsem ráda já. Když se chlapci odstěhovali, byla jsem připravená, že je budu vídat čím dál tím méně. Koneckonců nejsem jejich vlastní matka. Nejsou mezi námi žádné pokrevní svazky, které by nás držely pospolu. To, že mě Matt s Billem navštěvují tak často, mě utvrzuje, že mezi námi přeci jen nějaké pouto existuje. Jsem jim za to nesmírně vděčná, pane soudce. A také mě to těší, protože cítím, že se na mě uvnitř dívají jako na svou vlastní matku a ne jako na ma-cechu.“

Soudce se na ni usmál. Když uviděl v jejích očích slzy, naklonil se k ní, poklepal jí na paži, zase se narovnal a řídil dál. Pohodlně se opřel do sedadla, o něco více uvolnil otěže a koně okamžitě zrychlili krok. Najednou se kuš před

nimi objevil vůz. Soudce se na něj zvědavě zahleděl.

Vzdálenost mezi nimi se pomalu zmenšovala.

„Vypadá to, že přijíždí reverend Goslin, nemám pravdu?“ optal se McCreary, když už byli od sebe ne víc než sto stop.

„Nevím o nikom, kdo by nosil takovýhle černý klobouk.“

„Je to reverend,“ řekla Mary. Když se k sobě vozy přiblížily, oba muži zpomalili koně. a když přijeli těsně k sobě, oba zastavili.

„Buďte zdráv, důstojný pane,“ pozdravil soudce milým

hlasem. „Není tohle pro vás trochu odlehlá cesta?“

„Žádné místo není příliš pusté pro slovo, které přináším,“ odpověděl Goslin stroze a sešplhal ze své bryčky. Mary a McCreary na sebe pohlédli a soudce trochu pozvedl své hustě porostlé obočí. Reverend vystoupil na bryčku na Maryině straně, soudce si vůbec nevšímal, a přísně jí řekl: „Když jsem vám přikázal, abyste každý den chodila do kostela a hledala tam odpuštění za to, že jste nedostála svým morálním a náboženským povinnostem, odmítla jste uposlechnout. Potřebujete ještě jiný důkaz plodů své nedbalosti, než že váš syn vědomě neuposlechl Pánova přikázání, které zakazuje zabíjet? Mary Rowanová, ještě než odsoudíte svoji duši k věčnému zatracení, nabízím vám tuto poslední příležitost k…“

„Pane soudce,“ řekla Mary. „Prosím, jeďte.“

McCreary škubl otěžemi, až poděšený reverend musel rychle uskočit před rachotícími koly projíždějící bryčky. Cosi za nimi zařval, ale jeho hlas se ztratil v dusotu kopyt a rachotu bryčky.

„Takže ty a mister Goslin se nemáte v lásce už dávno,“ poznamenal soudce zadumaně. „A já jsem si vždycky myslel, že jsem ten největší hříšník v reverendově stádě. Zjevně o tobě nemá lepší mínění než o mně.“

„Avšak nedovolil, aby se jeho mínění o mně křížilo s jeho nezištnou touhou si mě vzít,“ odpověděla Mary.

McCrearymu se rozšířily oči údivem a překvapeně na ni pohlédl.

„Co? Takže on si tě chce vzít?“

„Ano.“

„No, jediné, v co doufám, je, že když si ho vezmeš, alespoň mu koupíš nová kaťata. Jednoho dne jsem šel za ním a

přísahám ti, Mary, že jsem se v jeho ošoupaných kalhotech vi-děl jako v zrcadle.“

„Poděkovala jsem mu za jeho nejlaskavější nabídku,“ pokračovala Mary, „a nechala

jsem ho stát na téměř tom samém místě, kde jsme to udělali právě teď.“

„Někdo by mu měl říct, že k návrhům k sňatku se hodí měsíční světlo a jemně osvětlený salonek, a ne cesta za bílého dne. Doufám, že jsi jeho nabídku odmítla?“

„Samozřejmě“„

Soudce si dlouze a úlevně oddychl.

„Musím přiznat, že jsi mě na chvíli vystrašila, Mary.“

„To jste mě zklamal, Cornelie McCreary. Poté, co jsem měla za muže takového člověka, jakým byl John Rowan, myslíte si, že bych jako náhradu mohla přijmout Jeremy Goslina?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ řekl soudce kvapně.

„Ale před chvílí jste si přesto myslel, že bych mohla.“

„Ne tak docela, Mary. Ale ve chvílích slabosti a osamělosti se může stát všechno nebo téměř všechno. Bál jsem se, že tě mohl zastihnout právě v takové chvíli, kdy jsi nebyla schopná mu vzdorovat. Je to všemocné individuum. Ne mnoho lidí je mu schopných vzdorovat a jednat s ním podle svého.“

„Hm,“ řekla.

„Je mi odpuštěno?“

Usmála se na něj a soudce, zjevně spokojen s touto tichou odpovědí, obrátil svou pozornost zpět ke koním a k cestě před nimi. Pak si najednou všiml, že jsou již téměř u vjezdu k Rowanovic ranči, přitáhl otěže a zpomalil koně do mírného klusu. Za chvíli přijeli k bráně. Projeli jí a mírným svahem

vyjeli k ranči.

„Napadlo mě, Mary,“ řekl soudce a obrátil se k ní, „že když jsme byli ve městě, ani jsem se tě nezeptal, jestli nemáš hlad. To bylo ode mě pěkně hloupé.“

„Stejně bych ani nechtěla nic k jídlu,“ odpověděla. „Takže je to úplně jedno. Když jsem se dověděla, že mě šerif nezadrží, jediné, co jsem chtěla, bylo jet domů.“

XII.

KDYŽ BRYČKA soudce McCrearyho vyjela na konec svahu, ze stodoly vyšli Matt s Billem a těžce se vlekli z rampy dolů. Vypadali znaveně a pohybovali se nezvykle pomalu, což svědčilo o dlouhých hodinách strávených v sedle. Mechanicky se zastavili a zvedli oči ke kočáru.

„Podívej, to je maminka!“ vykřikl Matt.

Spolu s Billem zapomněli na svoji únavu a rozběhli se naproti přijíždějící bryčce.

Mattův výkřik nalezl odezvu i v noclehárně. Otevřely se dveře a objevila se hlava Toma Spence. Řekl něco přes rameno, vyběhl ven a dveře za sebou zabouchl. V téže chvíli se však dveře znovu doširoka rozlétly a ven se vyřítili Willis a Potter. Přidali se ke Spenceovi, zastavili se kousek před noclehárnou a společně sledovali, jak se Matt s Billem blíží k bryčce.

„Pro rány boží, mami!“ slyšeli Mattovo zvolání, když doběhl na Maryinu stranu bryčky. Bill se přihnal spolu s ním.

„Kdes byla tak dlouho? Jsi v pořádku?“

„Ty jsi nás ale vystrašila, mami,“ řekl jí Bill. „Tušili jsme, kde asi jseš. Ale když ses pořád neukazovala, nevěděli jsme, co si o tom máme myslet. Ach, buďte zdráv, pane soudce. Jak se

dnes máte?“

McCreary se usmíval. Neodpověděl, protože nechtěl odlákat pozornost chlapců od Mary a obrátit ji sobě.

„Hledali jsme tě tak, mami, že jsme propátrali každou čtvereční stopu okresu,“ pokračoval Matt, stále trochu zadýchaný. „Chlapci a my.“

„Jo,“ dodal Bill, „a málem jsme přitom naše koně zchvátili.“

Spence se přiloudal k bryčce, uctivě se před Mary dotkl klobouku, odvázal starého koně, kterého jí předtím přenechal, a vydal se s ním k rampě. Mary za ním zavolala. Zastavil se a ohlédl se zpět. Podávala mu pušku. Nechal koně stát na rampě, vrátil se k vozu, vzal pušku, došel zpět ke svému koni a zavedl ho do stodoly.

„Vypadáš unaveně, mami,“ řekl Bill. „Jako bys moc nespala od té doby, co jsi pryč.“

„Spíš vypadá, jako by nespala vůbec,“ řekl Matt. „Chtěl bych vám něco říct, paní Rowanová. Až vyjdete nahoru a dostanete se do postele, už se odtamtud nehnete. Budeme se u vás střídat a hlídat vás, dokud se zase nedáte dohromady. Jednou budete svou postel nenávidět.“

„Vidíte, jak mě týrají, pane soudce?“ řekla Mary McCraerymu. Znovu se usmál, ale stejně jako předtím ze sebe nevydal ani hlásku. „Bojím se, chlapci, že mě budete muset pomoct dolů. Myslím, že to sama asi nedokážu.“

Postavila se, zespodu se pro ni natáhly silné a nedočkavé paže a zvedly ji z bryčky.

„Už mě můžete postavit,“ řekla.

„Ne,“ řekl Matt pevným hlasem. „Vezmeme tě nahoru do domu, jak se sluší a patří. Půjdete také, pane soudce?“

„Ne, dnes ne, Matte,“ odpověděl McCreary. „Musím jet zpátky do města. Ale přijedu opět zítra nebo pozítří.“

„Děkuji vám, pane soudce,“ řekla Mary. „Za všechno.“

„Hlavně si trochu odpočiň,“ odpověděl.

„Nechte to na nás, pane soudce,“ řekl Bill. „My na to dohlédneme.“

McCreary se v bryčce pohodlně usadil, práskl do koní a odjel. Z rampy pomalu sešel Tom Spence, připojil se k Willisovi a Porterovi a všichni šli pomalu zpět do noclehárny. Mary vzala Matta s Billem kolem krku a nechala se donést až k domu. Obešli jej k zadním dveřím a Bill se zeptal:

„Jak to, že tě domů přivezl soudce, mami? Byl snad s tebou celou dobu?“

„Ne,“ odpověděla Mary.

„O všem si promluvíme, až budeme uvnitř,“ navrhl Mart.

„Také se chci zeptat na spoustu věcí.“

Vnesli Mary do domu a usadili ji na její židli u kuchyňského stolu. Na chvíli se postavila, aby si sundala plášť. Bill pro něj natáhl ruku, vzal ho od ní, pečlivě ho složil a pověsil přes opěradlo jedné z židlí. Mary se znovu usadila.

„Chtěla bys něco, mami?“ zeptal se jí Matt a naklonil se nad ni.

„Hrozne bych si dala horkou kávu.“

„Všichni si dáme,“ řekl Matt.

„To jo,“ řekl Bill. „Ale udělám ji já. Na tu tvoji už vůbec nemám chuť, Matte. Mami, kdybys na to měla náladu, přál bych si, abys ho naučila, jak připravit kávu. Ta, kterou dělá, je prostě odporná. Chutná spíš jako… jako ovčí dezinfekce.“

Mattovi zrudly uši.

„Ty jsi pěkně drzej,“ odpověděl mu. „Už jsi ji někdy

ochutnal?“

„Ne,“ odpověděl klidně a po tváři mu přeběhl lehký úsměv.

„Stačí ale použít své fantazie a podívat se do nějakého škopku, kde jí trocha je. Pokud si nepředstavíš, že by něco jiného, co vypadá podobně hrozně, chutnalo jako…“

„Ha ha,“ řekl Matt opovržlivě, ale už se tím dále nezabýval. Když Bill začal vařit kávu, Matt se posadil ke stolu, naklonil se k Mary, usmál se na ni a zeptal se: „Chce se ti mluvit, mami, a říct nám, co se stalo? Nebo bys chtěla raději počkat, až se trochu sebereš?“

„Nevidíš, jak je znavená?“ zaprotestoval Bill a otočil se.

„Proč na ni takhle tlačíš?“

„Dobře,“ souhlasil Matt. „Jen se tě chci zeptat na jednu věc, mami, a to bude všechno. Jsme si jistí, že jsi Petea našla. Je to tak?“

„Ano,“ pokývla.

„Dostal se v pořádku pryč?“

Bill se opět otočil, aby dobře slyšel její odpověď.

„Ano, dostal se bezpečně pryč.“

„Teď už nechci víc vědět,“ řekl Matt. „Zbytek počká na později.“

Zvedl se, přinesl na stůl cukřenku, šálky, talířky a lžičky a trochu v rozpacích se na Mary podíval a řekl:

„Nic k tomu ale nemáme, mami.“

„Káva bude stačit.“

Opět se posadil a upřeně se na ni zahleděl.

„Jela jsem s Peteem až k řece,“ řekla. „K Rio Grande. Když ji přebrodil do Mexika a vydal se do vnitrozemí, teprve pak jsem se obrátila nazpět.“

Nikdo z jejích posluchačů nic neřekl.

„Toho dne, když tady byl soudce McCreary,“ řekla Mary, „a já šla nahoru si…“ . „Si odpočinout,“ řekl Matt.

„Ano. Pozdě odpoledne, když jsem seděla u okna…“

„Když jsi měla spát v posteli,“ přerušil ji ironicky Bill. Mary se usmála a řekla:

„Už jsem byla vyspalá. I když jsem nespala v posteli, ale v otcově starém houpacím křesle.“

A jednoduše jim vysvětlila, co ji přimělo udělat to, co udělala. Také jim řekla, jak jí Spence pomohl dostat se z domu, aniž si toho všimli.

„Ten starý hlupák,“ řekl Bill, který se již vrátil ke stolu a stál teď za Mary. „Nikdy nám neřekl, že o tom něco ví. A když jsme mu řekli, mami, že jsi zmizela, vypadal tak překvapeně…“

„Choval se jen podle mých instrukcí, Bille, takže se na něj nesmíte zlobit.“

„Samozřejmě, že jsi o tom nevěděla, mami,“ řekl Matt, „ale my jsme přišli na totéž, co ty, že Pete odtud nebude chtít odjet, aniž se předtím nezastaví za Ann. Čekali jsme, až se setmí, pak jsme chtěli jet k Snowovic farmě a počkat tam, až se Pete objeví. Ale tys nás předběhla a vyklouzla jsi odsud dřív, než se objevil Richie Weaver se svými muži a zabránil nám, abychom cokoliv podnikli.“

„Je dobře, že jsem se s Peteem setkala já a ne vy. Kdybys tam byl ty s Billem, byl by z toho velký problém, protože Pete nebyl v náladě, kdy by se s ním dalo mluvit nebo ho o něčem přesvědčovat. Když je člověk ve stavu, v jakém byl Pete, musí se na něj namířit zbraň, abyste mu mohli říct své, ať už to chce slyšet nebo ne.“

„Ty jsi na Petea vytáhla zbraň?“ zeptal se Bill.

„Ano. Jedině tak jsem mu mohla zabránit, aby se nedostal k

Ann.“

„Nechci tě zklamat, mami,“ řekl Bill a posadil se na židli vedle Matta. „Ale i kdybys tam nebyla, nebyl by se k ní dostal.“

„Cože?“ podivila se Mary. „Chceš snad říct, že nebyla doma? Myslela jsem si totéž, protože v domě byla tma a protože bylo ještě příliš brzo, než aby i taková ranní ptáčata, jako Fred a Ada Snowovi, byla v posteli. Myslela jsem si, že tráví večer někde jinde. Ale pak mě napadlo, že jen chtějí, aby to tak vypadalo. Že možná nikam neodjeli, že jsou doma, ale protože mají strach, že se tam objeví Pete, kterého by tam zrovna rádi neviděli, úmyslně zatemnili dům. aby ho zmátli.“

„Mami, Weavera napadlo totéž, co nás, co asi Pete udělá,“ řekl jí Bill. „Takže Snowovy přemluvil, aby se na tuhle kritickou dobu přesunuli do města do hotelu, a postavil tam čtyři muže na hlídku. Nebylo pravděpodobné, že by na tohle Pete nějak přišel. A i kdyby ano a přesto se pokusil dostat k Ann, Weaver už měl zajištěno, aby se nedostal příliš daleko.“

„Ach,“ řekla Mary.

„Dobře, že Pete neměl čas se o to pokusit, „ přidal se Matt.

„Jediné, co by z toho měl, byl by žaludek plný olova. Proti Richieho mužům by neměl šanci. Dali by mu co proto.“

„A jak rádi,“ dodal Bill.

„Jak na tom byl, když jsi ho opustila, mami?“ zeptal se Matt.

„Cítil se úplně zlomený,“ odpověděla Mary, „a bylo mu sebe samotného líto.“

„Litoval toho, co udělal?“ chtěl vědět Matt. Mary zavrtěla hlavou.

„Hm,“ řekl Matt zachmuřeně. „Toho jsem se bál. Myslím,

že to Pete vidí tak, že to byla žalářníkova vina, že ho zabil.“ Mary neodpověděla.

„No dobře,“ řekl Matt a opřel se do židle. „Já mu to vysvětlovat nepojedu. Na to nejsem dost chytrý. Jsem jen rád, že z toho vyvázl se zdravou kůží. Nebýval bych si na to vsadil ani cent, zvláště, když ho hledalo čtyřicet mužů. Má z pekla štěstí. Doufám, že ho hned tak neopustí. Jak byl vybavený, mami? Měl dost peněz?“

„Něco svého a já jsem mu dala dvě stě, které jsem měla u sebe.“

„Doufám, že mu to vydrží, než si najde nějaký výdělek. Než na to zapomenu, mami, před chvílí jsi tu měla návštěvu. Vlastně tady byl také včera a předevčírem. Ten kazatel Goslin.“

„Potkali jsme se s ním cestou z města,“ řekla Mary.

„Řekl ti, co chtěl?“

„Není se mnou spokojený,“ odpověděla Mary chraplavě.

„Vlastně mě obviňuje z toho, co se stalo Peteovi.“

„Skutečně?“

„Ale navzdory jeho nelibosti,“ Mary pokračovala, „přeje si oženit se se mnou.“

Matt na ni zazíral a Bill také. Ale pak se trochu zasmál, odstrčil se od stolu, došel ke kamnům a vrátil se s konvicí plnou kávy, ze které se valila pára. Před každým z nich naplnil šálek, a když pak chtěl konvici postavit na stůl, rozmyslel si to, dal ji zpět na kamna a vrátil se ke své židli. Matt stále zíral na Mary. Usmála se na něj, naklonila se k němu a poklepala ho po jeho velké ruce.

„Nebuď tak vyjevený, Matte,“ řekla mu. „Vůbec nemám v úmyslu návrh pana Goslina přijmout. Vlastně už jsem mu to

řekla. Jsem docela spokojená, že už nikdy nepotkám takového muže, jakým byl váš otec. A protože nemám ráda náhražky, neumím si představit, že bych se ještě někdy vdala.“

Mattovi se zjevně ulevilo. Natáhl se pro cukřenku a postavil ji před Mary.

„Mami,“ řekl Bill. „Ještě jsi se nedostala k tomu říct nám, proč tě domů přivezl soudce.“

Stručně jim vypověděla, jak se sama přišla ohlásit Richiemu Weaverovi a co z toho vzešlo.

„Takže budeš muset předstoupit před soudce Harmona, je to tak?“ řekl Matt zadumaně. Pak najednou poplašeně dodal:

„Doufám, že ten starý McCreary ví, o čem mluví.“

„Většinou ano,“ ujistila ho Mary. „A prosím tě, nemluv už o něm jako o starém McCrearym. To se mi nelíbí.“

„Promiň, mami,“ omlouval se Matt. „Mám soudce rád, takže by ti mohlo být jasné, že jsem tím nemyslel nic zlého. Nechtěla by sis vzít cukr, mami, a poslat ho dál?“

Cukřenka putovala od jednoho k druhému a pak se vrátila na své obvyklé místo uprostřed stolu.

„To je výborný kafe, Bille,“ řekl Matt poté, co si usrkl. Bill něco nejasně zamumlal.

„Myslím, že je to opravdu dobrá káva,“ řekla Mary.

„Dělám ji tak, jak jsi mi to ukázala,“ odpověděl Bill.

„Já to dělám taky tak,“ připojil se Matt. „A nechápu, proč jen ta moje nikdy nedopadne takhle.“

Bill zachytil Maryin pohled a zamrkal na ni.

„Nevím, Matte,“ řekl zamyšleně. „Pokud to není tou vodou, kterou používáš.“

„Vodou?“ opakoval Matt.

„Jo. Odkud ji bereš, z koryta pro ovce?“

Matt se zamračil a ostře se na něj podíval. „Zatraceně dobře víš, že nemám žádný ovce,“ odpověděl mu. „Takže nemám ani žádný koryto. Nechceš to zkusit znovu, vtipálku?“

„Prosím vás,“ řekla Mary. „Nemám teď na tyhle věci náladu. Takže kdybyste se nezlobili.“ Matt i Bill začali v tichosti pít kávu. „Myslela jsem na jednu věc,“ řekla a chlapci se na ni podívali. „Něco se musí udělat s Peteovým stádem. Myslím, že byste si ho měli rozdělit a přidat ho k svým. Je jen velmi malá pravděpodobnost, že ho ještě někdy bude potřebovat.“

Ani jeden z nich neodpověděl.

„Také bych vám poradila,“ pokračovala, „abyste skoupili jeho podíl. Půdu, zvířata i všechno ostatní. Musíte to probrat se soudcem a poslechnout si, co vám k tomu řekne.

Bill postavil svůj zpola dopitý šálek.

„Myslím, že nedám dohromady tolik peněz, abych si mohl dovolit koupit něco tak velkého,“ řekl. Pohlédl na Matta. „A ty? Začali jsme se stejným základem, takže na tom nemůžeš být o mnoho lépe než já.“

Než mohl Matt odpovědět, Mary dodala:

„Pak řekněte soudci, že vám půjčím, kolik budete potřebovat. Nechci vás připravit o takovýhle kapitál.“

„A nepřipravíš se o něj ty, mami?“ zeptal se Bill. „To ti nevadí?“

„Proč si nepromluvíme s Joe Hazelem z banky?“ navrhl Matt. „Měli bychom tam mít dobrou pověst.“

„Ne,“ řekla Mary pevně. „Nechci, abyste se někomu zadlužovali. To váš otec rozhodně neschvaloval. Když budoval Čtvercové R, obešel se bez věcí, kterých kolikrát mohl dobře použít. Banku tenkrát vedl Willis Caldwell a rád by mu půjčil

jakýkoliv obnos, jaký by si jen přál. Ale váš otec trval na tom, že vyčká, až si bude moci potřebné věci zaplatit sám. Peníze mám. I víc, než potřebuji. Myslím, že to váš otec tak zařídil úmyslně. Mám na mysli, že místo toho, aby zanechal více peněz vám, odkázal největší sumu mně. Je mi jasné, že si byl vědom toho, že vám nikdy neodmítnu pomoct, pokud budu vaši žádost považovat za rozumnou a vhodnou. A protože souhlasím s tím, na co peníze potřebujete, dostanete je, a už o tom nebudeme mluvit.“

Matt a Bill se podívali jeden na druhého. Bill pokrčil rameny, usmál se a opřel se do židle.

„Dobře, mami,“ řekl Matt. „Pokud to tak chceš, ať to tak je. A děkuju ti za nás za oba. Oceňujeme tvou pomoc. Ale když tak o tom přemýšlím, co si jen pamatuju, vždycky jsi pro nás dělala, co jen bylo v tvých silách. Udělali jsme někdy my něco pro tebe?“

Usmála se na něj a odpověděla:

„Jenom tím. že jste, jací jste, oba dva, slušní, přímí a… a pracovití, a že jste hodni svého jména, oplácíte mi bohatě všechno, co jsem pro vás kdy udělala.“

„A co Pete. mami?“ zeptal se jí Bill. „Je vůbec nějaká šance, že v Mexiku zůstane? Nerad bych mu proti sobě dal nějakou další záminku tím, že si vezmu jeho půdu a dobytek, aniž se ho napřed zeptám. Možná nebude chtít nic prodat, víš, co mám na mysli?“

„Bille, buďme v tomhle ohledu praktičtí a upřímní,“ odpověděla Mary. „Pete prchá před zákonem. Když bude žít jinde, nebude mít žádnou potřebu ani užitek vlastnit zem ani zvířata ani nic jiného. A pokud se vrátí…“

„Ano,“ tlačil na ni Bill. „Co pak?“

„Postará se o něj zákon,“ pokračovala Mary jednoduše. „A opět z toho nebude mít žádný užitek ani to nebude potřebovat.“

„Ty si jseš pěkně jistá, že dole v Mexiku dlouho nezůstane, že je to tak, mami?“ zeptal se jí Matt.

„Vrátí se sem. Jak brzy, to nevím. Ale vrátí se. A to mi dělá starosti. A také mě to děsí. Mám tíživý pocit, že jednou uprostřed noci se ozve klepání na dveře. Bude to soudce, který mi přijde říct, že se Pete vrátil, a že ho chytili. Tentokrát si dají pozor, aby jim neutekl. A víš stejně dobře jako já, co mu udělají.“ Seděla shrbená nad svým hrnkem s kávou a zírala na dno. Najednou zvedla hlavu. „Kdyby vám to nevadilo, myslím, že teď půjdu nahoru. A promiň mi, Bille, že jsem nedopila kávu.“

XIII.

„JE V POŘÁDKU, všiml sis, Matte?“ prohlásil Bill, když Mary zmizela nahoře a zaslechli, jak se za ní zavřely dveře.

Matt přímo neodpověděl. Dopil kávu, vyprázdnil šálek až do poslední kapky, postavil ho na stůl a kousek odstrčil. Pak zvedl pohled a podíval se svému bratrovi do očí.

„To ti trvalo tolik let, než jsi na tohle přišel?“ zeptal se ho.

„Ne, samozřejmě, že ne,“ řekl Bill rychle. Pak se zjevně naježil a odsekl: „Víš proklatě dobře, že jsem si o mamince vždycky myslel jen to nejlepší.“

„Opravdu? Nikdy jsi to nedal najevo, takže jsem se to nikdy nemohl dozvědět. A já už jsem se před dlouhou dobou přestal snažit číst druhým lidem myšlenky. Takže pokud mi nic neřeknou, nikdy nevím, co si myslí.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Bill poněkud nabručeně. „Nemyslel jsem to tak, jak jsem to řekl. Chtěl jsem říct, že na tom nikdo

není lépe než ona. Je to tak lepší?“

„Hmm. Mnohem lepší. S tímhle s tebou můžu souhlasit.“

„Dobře, děkuju ti,“ řekl Bill suše. Pak ještě sarkasticky dodal: „Když vím, že se mnou souhlasíš, najednou opět vidím celý svět v růžovějších barvách.“

Matt se zašklebil, ale nic neřekl. Bill se zamračil a zadíval se na dno svého šálku. Chvíli šplíchal necelou lžící kávy, která zůstala na dně, pak náhle přestal, zvedl zrak a řekl:

„Hele, zajímalo by mě, jestli Richie Weaver propustil své najaté muže, když teď ví, že je Pete pryč, a že už nemá cenu po něm dál pátrat.“

„No, myslím, že musel. Ti, kteří mají práci, musí se k ní vrátit a ti, co ji nemají, jako ten opilec Wiltse, musí už být celí zoufalí, jen aby se co nejdřív dostali zpátky ke Campbellovi, aby neztratili svoje místo u baru.“

„Tak co nám brání v tom, abychom si zajeli domů a podívali se, co se tam děje?“

„Nic, pokud vím.“

„Tak pojedem?“ .

„Jakmile budeš připraven, jedu s tebou.“

„Jsem připraven hned teď.“

Společně se odstrčili od stolu a vstali. Vzali si nábojové pásy z věšáků na zdi, kam je předtím pověsili, zapnuli si je, narazili si klobouky a vydali se ke dveřím. Bill vyšel z domu za Mattem, a když se otočil, aby zavřel dveře, zeptal se ho:

„Myslíš, že bychom u jednoho z mužů měli nechat zprávu pro maminku, aby věděla, kam jsme jeli?“

„Jo, jistě,“ odpověděl Matt přes rameno. „Mimochodem, chtěl bych, aby věděla, že se večer vrátím a přespím tu. Poté, co mluvila o tom, že bude ležet na posteli a čekat, až se jedné

noci ozve zaklepání na dveře, bojím se trochu nechat ji tu samotnou.“

„Já mám také v plánu se sem dnes večer vrátit,“ řekl Bill, zrychlil krok, došel Matta a obešel s ním dům.

„Když tady budu já, nemusíš se vracet. Ale když se ti bude i tak chtít přijet, jen do toho. Navrhl bych, abychom se tady střídali. Ale ještě pár dní, oženíš se a budeš mít manželku, která tě bude večer čekat. Jelikož jsem to já, kdo nemá žádné závazky, bude jednodušší, abych tady nocoval já.“

Bylo už pozdě večer, když se vrátili do tichého starého domu. Mary seděla u kuchyňského stolu, hlavu měla opřenou a podřimovala. Nad stolem svítila lampa, ale knot byl co nejvíce stažený, takže na stůl dopadal jen malý kroužek světla a zbytek místnosti zůstával ve stínu. Bill vstoupil první, a když za sebou Matt zavíral, dveře, Mary trochu zvedla hlavu, škubla sebou a vzpřímila se.

„Ach,“ řekla, když je uviděla a pokřiveně se usmála. „Už musím stárnout. Tohle podřimování je známkou pokročilého věku.“ Chlapci pověsili klobouky a pásy na zeď, a když se došourali ke stolu, Mary řekla: „Nevěděla jsem, že se dnes večer vrátíte.“

„Chceš říct, že ti to Willis neřekl?“ zeptal se Matt, vytáhl židli, otočil ji a obkročmo se na ni posadil.

„Řekl mi, kam jste odjeli a možná také, že se dnes večer vrátíte. Jestli to řekl, a pravděpodobně ano, protože on málokdy něco zapomíná, musela jsem na to zapomenout já. On za to nemůže.“

Bill se posadil do židle, kde obvykle sedával, rozhlédl se po místnosti, pak se zahleděl na lampu, zvedl se a lehkým pootočením zápěstí světlo zesílil. Pohlédl na Mary, a když

přikývla, opět se posadil.

„Už jste večeřeli, chlapci?“ zeptala se.

„Mmhm,“ řekl Bill.

Mary obrátila pohled na Matta.

„Matte?“ zeptala se. „Už jsi jedl?“

„Ano, jistě, mami,“ odpověděl. „A co ty?“

„Já jsem večeřela někdy kolem sedmé.“ Chvíli bylo ticho. Pak Mary řekla: „Možná to je ode mě sobecké, ale jsem ráda, že jste dnes večer přišli. Za západu slunce jsem sešla dolů a zjistila, že jste pryč. Cítila jsem se úplně na dně a hlavu jsem měla plnou tíživých myšlenek. Dům byl temný a tak tichý, že to pro mě nebylo zrovna jednoduché. Ale teď, když jste tady, cítím se mnohem lépe.“

„Zůstaneme tu přes noc, mami,“ řekl jí Matt. „A já tu budu ode dneška spát pokaždé.“

„Ach, to nebude nutné,“ ujistila ho Mary. „Opravdu, Matte. Mně to nevadí, být tady samotná. Jenom dnes večer jsem se cítila tak divně. Máš doma spoustu práce a já ti nechci už víc přitěžovat. Potřebuješ si odpočinout, a když budeš jezdit sem a tam, nebudeš na to mít čas. Nechci, abys sem jezdil, když budeš předtím celý den pracovat. Chci, abys zůstal doma.“

„Ne,“ řekl Matt pevně. „Udělám, jak jsem řekl. A odpočinu si i tak. Už si s tím nelam hlavu. Od začátku se mi nelíbí ten nápad, že tu budeš bydlet sama. Souhlasil jsem s tím, protože Bill a… a také Pete si byli jistí, že to bude dobře fungovat. Ale teď vidím, že to fungovat nemůže a ani nebude. Takže od teď tu budu zůstávat přes noc a nechci slyšet žádné vytáčky.“ Trochu se usmál a řekl: „Jsem starý umíněný chlap, a když si jednou něco vezmu do hlavy, zůstane to tam a nic to nemůže změnit.“

Mary se na něj usmála a řekla:

„Dobře, Matte. Nebudu se s tebou přít.“

„Raději ne. Protože kdybys chtěla, mohl bych se skutečně naštvat. A to když se stane, jsem pak tak upřímně rozčilený a nedůtklivý, že bych mohl i své vlastní kalhoty zahnat na útěk.“

Mary se znovu usmála. Ale místo, aby pokračovala v diskuzi, moudře se obrátila na Billa a řekla: „Něco bych chtěla vědět, Bille.“

„Týká se to neděle?“

„Ano.“

„Nevím, co bych ti tak mohl říct, mami. Neviděl jsem Ann už… počkej chvíli… tři, ne, čtyři dny.“

„Proč jsi ji neviděl?“

„No, věci se tak sešly dohromady, že už nebyl čas na nic jiného.“

„Hm,“ řekla Mary.

„Je to tak, mami. Napřed tu byl Weaver se svými lidmi, drželi nás tady zavřené, takže nezbývalo nic jiného než tu zůstat. Pak jsi odjela ty, a když ses dlouho neukazovala, vyrazili jsme odsud, i když Weaver řval a pokoušel se nás zastavit, a vydali jsme se tě hledat. Samozřejmě jsme mu neřekli, že jedeme hledat tebe a ne Petea. Vyslal za námi pár svých mužů. Dařilo se nám je setřást jen tehdy, když jsme se rozdělili a jeli každý jiným směrem. A tak to šlo od rána do večera. Když jsme se vždycky na konci dne dostali domů, byli jsme tak unavení, že jsme se jen tak tak doplazili do domu a nahoru do postele. Druhý den časně ráno jsme vždycky vyskočili do sedla a všechno začalo znovu.“

„Pokračuj.“

Bill chvíli váhal, ale pak upřímně vybuchl: „Abych ti řekl

pravdu, mami, vůbec jsem se necítil na to jít za ní na návštěvu.“

Tváře se mu zbarvily do červena a pak mu celý obličej i uši zčervenaly.

„Ale pořád ji miluješ a pořád si ji chceš vzít nebo ne?“ doléhala na něj Mary.

„Samozřejmě, mami.“

„Proč pak za ní ale nezajdeš?“

„Myslím na to, že to udělám zítra.“

„Zítra?“ opakovala Mary. „Proč zítra? Proč ne dnes večer?“

„No, dnes je už trochu pozdě,“ odpověděl Bill a červená barva obličeje, která mu už skoro vybledla, zase začala tmavnout. „Teď už musí být po deváté. Já vím, že pro nás to pozdě není. Ale pro ně, Ann a její rodinu, ano. Nechtěl bych je budit a rozhádat se s nimi ještě před svatbou.“

„Hm,“ řekla opět Mary a bylo jasné, že, není. příliš spokojená s tímto chabým a poněkud váhavým vysvětlením.

„K nim by mi to trvalo dobrých patnáct minut,“ pokračoval Bill. „A jestli pořád bydlí v hotelu a ještě se nevrátili zpět, měl bych před sebou ještě dalších patnáct minut, než bych se dostal do města. Myslím, že bude lepší, když počkám do zítřka.“

„Pete chce stále riskovat krk, jen aby mohl Ann uvidět,“ řekla Mary tiše.

Bill předstíral, že ji neslyšel, a hlasitě zauvažoval:

„Zajímalo by mě, co si Annina rodina myslí o té záležitosti s Peteem.“

„Ann neslíbila Peteovi, že si ho vezme,“ připoměla mu Mary. „Slíbila to tobě a ty jsi neudělal nic, za co by ses měl stydět.“

Matt seděl mezi nimi, díval se střídavě z jednoho na

druhého, ale držel jazyk za zuby a nesnažil se do hovoru zapojit. Bill u něj chtěl několikrát najít podporu, ale když se na něj podíval, Matt pokaždé odvrátil oči nebo na něj jen zíral s kamenným obličejem téměř bez výrazu.

„Bille,“ řekla Mary. „Už jsem ti někdy vyprávěla o té době, kdy mě váš otec požádal o ruku?“

Bill o tom chvíli přemýšlel, pak potřásl hlavou a odpověděl:

„Ne, myslím, že ne.“

„Dobrá. Přišla jsem do Ryertonu asi dva nebo tři měsíce předtím vyučovat ve škole a…“

Matt se pro sebe pobaveně zasmál, zdvihl k ní udivený pohled a Mary zmlkla.

„Když mi tatínek řekl, že si vezme učitelku ze školy,“ vyprávěl, „rozhodl jsem se, že uteču pryč. Z toho, co jsem kdy slyšel o učitelkách, byly to všechno podivínské staré panny, které všechny nenáviděly, zvláště děti a chlapce dokonce ještě víc než dívky. Ale rozhodl jsem se, že ještě než uteču, podívám se na tebe. Když tě sem tatínek přivedl, nemohl jsem uvěřit, že by někdo, kdo vypadá tak sladce a je tak příjemný, mohl někoho nenávidět. Pak jsi nám ten večer udělala večeři a upekla ten největší a nejnakynutější čokoládový dort, jaký jsem kdy jedl nebo viděl a měla jsi nás, bylo to tak, měla jsi nás, kde jsi nás mít chtěla, přímo na dlani.“

Trochu se zasmál, Mary se usmála a i Bill se na chvíli zapomněl, a také se trochu usmál. Ale když se Mary znovu dala do vyprávění o návrhu Johna Rowana, opět nasadil vážný obličej.

„Několikrát jsem vašeho otce potkala a líbil se mi,“ pokračovala. „Líbil se mi tak, že jsem se s ním také několikrát byla projet v bryčce, a v té době by to žádná dívka neudělala,

pokud by se jí ten muž nelíbil doopravdy. Ve městě jsem bydlela v penzionu paní Hambyové. A jedné noci, už jsem byla dávno v posteli a ve městě bylo tma a ticho jako. na hřbitově, najednou vašeho otce napadlo, že si mě vlastně chce vzít. Když se jednou pro něco rozhodl, nedbal na čas ani na cokoliv jiného, co mu zrovna křížilo plány. Nejrychleji, jak jen to bylo možné, přijel do města, vjel pod dřevěné loubí a pravděpodobně by býval vyjel i po schodech na verandu, kdyby nevěděl, že schody jsou staré a prohnilé. Dělal takový hluk, že vzbudil nejen paní Hambyovou, mě a ostatní obyvatele penzionu. Vzbudil celé město, a pokud by mu paní Hambyová nebyla odemkla přední dveře, myslím, že by je byl holýma rukama rozrazil. Lidé vyskakovali z postelí, brali si pušky, otevírali okna a vyhlíželi ven, protože to vypadalo, že je ulice plná vřískajících Indiánů.“

„To bylo před dvaceti lety. Ale nikdy na to nezapomenu. Pamatuji si to tak jasně, jako by se to stalo včera.“ Trochu melancholicky se usmála. „Pamatuji si, jak sedím na vrcholku schodiště jen ve své noční košili s přikrývkou přehozenou přes ramena, poslouchám, jak mi váš otec přednáší, co má na srdci, a zatím zezadu slyším, jak ostatní nadávají. Počkej chvíli, Bille. Ještě jsem neskončila. Chceš to slyšet až do konce, nebo ne?“

Bill stál krok od dveří. Sundal z věšáku klobouk, narazil si ho na hlavu, vzal svůj opasek s pistolí, přehodil si ho přes rameno a s rukou na klice se ohlédl na Mary.

„Bohužel dnes večer nemám čas, mami,“ řekl a otevřel dveře. „Chtěl bych se podívat za Ann.“

O vteřinu později byl pryč, jen za ním práskly dveře.

Matt se zasmál a řekl: „Ty jsi ho pěkně rozpálila, mami.“

Postavil se, zívl a mocně se protáhl, až se přitom zvedl na špičkách prstů do celé své výšky. Pak otočil svou židli a přisunul ji těsně ke stolu. „Já jdu do postele,“ oznámil. „A co ty, mami? Půjdeš si také lehnout?“

„Já? Ne!“

„Jak to?“

„Teď nemám na postel ani pomyšlení.“

„Chceš říct, že budeš čekat, než se vrátí Bill?“

„Samozřejmě.“

Matt znovu zívl a zakryl si přitom ústa otevřenou dlaní.

„Budou mít Bill s Ann svatbu v kostele nebo všechny formality vyřídí soudce?“ zeptal se.

„V kostele,“ řekla Mary okamžitě. „Každá dívka se těší, že se bude vdávat v kostele. Nemyslím, že by Ann byla výjimkou.“

„No dobře, ale jak se bude Goslinovi líbit oddávat někoho od Rowanů? Pokud vím, Goslin o nás nemá valné mínění, a to by jim trošku mohlo změnit plány, nemám pravdu?“

„Já si myslím, že v tomhle případě půjdou osobní city stranou. Koneckonců, Snowovic jsou členové jeho kongregace a to dost dobře nemůže přehlédnout. Ne bez toho, aniž by je proti sobě popudil a pravděpodobně o ně také přišel, jak se to už stalo s mnoha jinými.“

„Tak jo,“ řekl Matt. „Dobrou, mami.“

„Dobrou noc, Matte.“

Když vyšel na vrchol schodiště, zastavil se a zavolal:

„Doufám, že nebudeš muset čekat celou noc.“

Bill se vrátil po půlnoci. Našel Mary, jak sedí se skloněnou hlavou u stolu a podřimuje. Kolem těla měla omotanou deku, lampa měla stažený knot a vydávala měkké světlo, které se jí

lesklo ve vlasech. Dlouho stál ve dveřích, díval se na ni a kroutil hlavou. Pak vstoupil dovnitř, tiše za sebou zavřel, pověsil klobouk a opasek, po špičkách přešel až k Mary a sklonil se nad ní.

„Mami,“ řekl.

Nedočkal se žádné odpovědi. Zaposlouchal se do jejího klidného dechu a dotkl se její paže.

„Mami,“ řekl znovu.

Tentokrát se pohnula, povzdychla a pomalu zvedla hlavu.

Bill si před ní klekl.

„Mami.“

Trochu zamrkala a nakonec zvedla víčka.

„Ach,“ řekla. „Bille.“ Odstrčila pokrývku, uvolnila si ruce, naklonila se k němu a vzala jeho hlavu do dlaní. „Vyprávěj!“

„Je to pořád v neděli, mami,“ řekl jí se šťastným úsměvem.

„Byla jsem si jistá, že to tak dopadne, Bille,“ a pohladila ho vřelým úsměvem. „Jsem tak ráda, že tě mám, Bille.“ Přitáhla ho k sobě a políbila. „Tak moc ráda.“

XIV.

BILL ROWAN brzy přišel na to, že oženit se znamená mnohem víc, než jenom získat společnici, která s ním bude sdílet jeho jméno, domov a život. Svatba přinesla do jeho živo-ta drastické změny, které ho neustále znevýhodňovaly vůči hodinám na zdi. Ann prohlašovala, že manželčinou povinností je dohlížet, aby byl muž dobře živený, neboť by jinak nemohl dobře vykonávat svou práci a vždy mu připravovala snídani a pak s ním i jedla. Bill začal vstávat v sedm, namísto mezi půl šestou a šestou, jak byl zvyklý, protože Ann tato hodina vyhovovala lépe. Když Bill opouštěl dům, už bylo osm nebo

spíše většinou po osmé. V poledne se musel vrátit na oběd, což byla opět hodinová záležitost, a pak musel být doma znovu v pět, aby se mohl umýt a převléknout před večeří, což představovalo tu největší ztrátu času.

Také to znamenalo, že se v pracovních dnech musel vzdát návštěv ve starém domě. Nebyl prostě čas na všechno. Ale protože Mary věděla, že Ann naplňuje Billův pohár štěstí až po okraj, neměla to dívce za zlé. To, že byl šťastný, znamenalo pro ni vše. Jednoho dne se Bill dozvěděl, že Ann v sobě nosí jeho dítě, a hned se s touto úžasnou novinou rozejel za Mary tak rychle, jak jen toho byl jeho kůň schopen. Sklouzl ze zpěněného a rychle oddychujícího zvířete, rozběhl se po cestě, bez dechu oběhl dům, vřítil se dovnitř a volal: „Mami, mami, bude z tebe babička!“

Ann měla mnoho přítelkyň, které se stejně jako ona nedávno provdaly. Často i se svými manželi nasedaly do kočárů a navštěvovaly novomanžele Rowanovy. Slušnost a Annino přání si tato přátelství udržet vyžadovaly, aby spolu s Billem návštěvy opláceli. Některé večery byly těmito společenskými povinnostmi zcela zaplněny.

Mary každý den Matta hlasitěji ujišťovala, že není nutné, aby u ní zůstával přes noc. Nakonec se vzdal, a když už pro něj byla příliš tma nebo měl ještě nějakou práci, přestal do starého domu dojíždět. Ale stále ji navštěvoval ze všech nejčastěji. I když ho ujišťovala, že se jeho káva pomalu vylepšuje, a že jeho koláče stále více vypadají a chutnají jako její, vždycky říkal, že vaření je pro něj jenom hříšnou ztrátou času, protože mu pořád zbývá spousta věcí na práci. A proto stále s Mary snídal. Samozřejmě, že byla potěšená a zahrnovala ho veškerou pozorností. Matt vždy jen potřásal hlavou a rozčileně jí vyčítal,

že ho kazí. A Mary se pak starala ještě víc a Mattovi se to líbilo, i když ji pokaždé hlasitě přesvědčoval, že to musí přestat.

Chlapci vždy považovali nedělní oběd za rodinnou sešlost a pravidelně přijížděli Billo-vou nově zakoupenou bryčkou s Ann usazenou mezi nimi na širokém sedadle. Přijížděli celí rozzáření a většinou daleko dříve, než na ně byla Mary připravená. Když vtrhli do kuchyně, vždy hlasitě čichali a nahlas se dohadovali, co to asi může být, co Mary vaří a co tak neodolatelně voní. Samozřejmě, že jim to odmítala říct a vyháněla chlapce ven. Ann se toho neúčastnila a zatím, co se oběd vařil a pekl. seděla s Mary a vedla s ní ženské řeči.

Když jednou Bill zůstal s Mary chvíli o samotě, řekl jí:

,,Víš, mami, měli bychom jednou týdně chodit ke Snowům na večeři. V poslední době Ann hledá různé výmluvy, abychom tam nemuseli. Když nějakou má, napíše své matce vzkaz a já s ním pošlu jednoho z našich chlapců. Ale když přijde neděle, neexistuje, že by se nejelo sem. Myslím, - že se sem Ann těší stejně tak jako já. Vždycky se obleče, připraví a čeká na mě, abych už šel, vytáhneme bryčku, zastavíme se pro Matta a společně pak jedeme.“

„To mi lichotí, Bille.“

„Myslím, že vím, proč se sem Ann vždycky tak těší, mami,“ pokračoval. „Když nás paní Snowová čeká, vždy už stojí přede dveřmi a od chvíle, kdy dorazíme, začne mluvit a pálit na Ann otázky a po celou dobu, co tam jsme, ani na chvíli nepřestane. Nikdy se odtamtud nedostaneme včas a celou cestu domů vedle mě Ann sedí, dívá se jen na své ruce a neřekne ani slovo. Ty se k Ann tak nechováš, mami. Ty jí pořád neříkáš, že všechno, co dělá, je špatně. Ann je docela chytrá holka, a když

něco neumí teď, časem se to naučí. A i když to nějakou dobu potrvá, tak co? Máme před sebou celý život a celý čas může vyplnit učením, když se jí bude chtít.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Mary.

„Mně se zdá, že každý den pochytí něco nového a o sebe samotnou a o mě taky, mami, se stará výborně. Musím říct, že jsem na ni setsakramentsky hrdý.“

„Měl bys být, Bille. Je to dobrá dívka. A co se týče paní Snowové, jsem si jistá, že to myslí dobře.“

„To je to, co pořád Ann říkám. Jenom někdy, hlavně když se od nich zrovna vracíme z návštěvy, nejsem si jistý, jestli sám věřím tomu, co říkám.“

„No tak, Bille!“

„Mami, já se vsadím, že s tebou se Ann cítí o hodně lépe, než se svou vlastní matkou, a že se ti pravděpodobně mnohem více otevírá než paní Snowové.“

Jednou v neděli dopoledne přijel Matt sám a Mary se na něj překvapeně a trochu ustaraně podívala.

„Řekl jsem si, že dnes raději přijedu sám, než abych čekal, až mě Bill s Ann vyzvednou,“ řekl jí. „Včera jeli na tu tancovačku k Molly Whartonové a myslím, že se domů dostali až pozdě a tak utahaní, že budou dneska dlouho vyspávat.“

„No jistě,“ řekla s ulehčením Mary. Zazářily jí oči, jak z nich zmizel starostlivý výraz. „Zapomněla jsem na ten večírek u Molly. Když jsi mi to teď připomněl, vzpomínám si, že mi o tom Bill nebo Ann minulou neděli říkali.“

Matt se zasmál a řekl: „To musela být Ann, kdo ti to řekl. Ona domlouvá schůzky. Ne Bill. On s ní chodí, protože musí.“

„Ty jsi byl na ten večírek také pozván, nebo ne? Proč jsi nešel?“

„Mami, každý si měl přivést dívku. A když žádnou nemám, neměl bych tam co dělat, byl bych jako ryba bez vody. Řekni mi, kterou dívku z města, která by za to samozřejmě stála, bych s sebou také mohl pozvat? Raději jsem zůstal doma.“

„Něco s tím uděláme. Otoč hlavu, Matte.“

Poslechl ji a Mary řekla: „V pořádku. Teď se otoč kolem dokola.“ Udělal to, ale divně se na ni při tom podíval.

„Potřebuješ ostříhat,“ řekla mu. „Ale nemyslím tím, aby ses ostříhal sám. Ve městě je holič a bylo mi řečeno, že odvádí dobrou práci. Nech se ostříhat od něj.“

Matt jen něco zabručel.

Mary promnula klopy jeho saka.

„To jsou tvoje nejlepší šaty?“ zeptala se.

„Co je s nima?“

„Neodpovídej vždycky na otázku otázkou. Ptala jsem se tě, jsou to tvoje nejlepší šaty?“

„Jo. Ale proč? Proč se ptáš?“

„Tenhle oblek se mi na tobě nelíbí od první chvíle, co jsem tě v něm viděla. Tenkrát ti moc neslušel a teď ti sluší ještě míň. Jelikož jsi zesílil a trochu přibral…“

„Já vím, že mi je krapet těsný, mami. Ale to je víc tvoje než moje vina. Ty mě tak vykrmuješ, jako by ses mě chystala prodat na trhu, a zakrátko mi už bude sedět jedině něco jako stan.“

Mary si jeho poznámek nevšímala a řekla: „Chtěla bych, abys zítra ráno jako první věc zajel do města a nechal se tam ostříhat. Pak bych ráda, kdybys požádal pana Webera, aby ti ukázal nějaké pěkné pánské šaty, které zrovna dostal. Včera jsem si jich náhodou všimla, když jsem byla v Emporiumu, a všechny se mi moc líbily.“

„Proč už zítra? Kam se to jen řítím, když se mám takhle strojit a ještě v takovém spěchu?“ chtěl vědět. „Zítra je pondělí, mami, a to se mi špatně vynechává. Vždycky se mi zdá, že v pondělí toho mám na práci víc než v jiné dny.“

„To je ti úplně jedno, jak vypadáš?“

„Ne, jistě, že není, ale…“

„Mužův vzhled je první věcí, které si dívka všimne. A první dojem je vždy důležitý.“

„Ohó, tak takhle to je. Dívka, viď? Měl jsem tušit, že na mě něco šiješ. O koho jde, mami?“

„To, co jsem řekla, týká se kterékoliv dívky.“

„No ano, to předpokládám. Jenomže ty nemluvíš jen tak do vzduchu. Máš na mysli nějakou určitou dívku a neříkej mi, že ne. Mě neoblafneš. Už tě znám nějaký ten pátek. Tak o koho jde?“

„Včera jsem potkala Mabel Hawkinsovou a…“

„Ach ne, mami!“

„Mabel není ta dívka, o které mluvím.“

„To se mi ulevilo, věř mi. Ta shání už třetího manžela, co si jen pamatuju. A stejně tak si pamatuju, že jí bylo čtyřicet, když jsem jí poprvé viděl. A to bylo před dlouhou, hodně dlouhou dobou, když jsem byl ještě malý kluk. Vsadil bych se, že za čtyřicet let pořád bude tvrdit, že jí je čtyřicet, a že pořád bude shánět manžela. A až nakonec natáhne bačkory a šoupnou ji pod zem, mohli by na hrob dát něco jako ,Zde leží Mabel Hawkinsová, která skutečně a vůbec nikdy nezestárla, zatímco všichni kolem ní ano’, nebo třeba ,Zde leží Mabel Hawkinsová, jediná žena, které se povedlo zadržet čas. Když se jí to konečně podařilo, bylo toho na ni příliš moc a zabilo ji to’.“

„To je ohavné, Matte,“ řekla Mary přísně. „Opravdu už

dost.“

„Ano, máš pravdu,“ souhlasil. „Nikdy mi nic zlého neudělala. Pořád čekám, co mi řekneš o té dívce, mami.“

„Je to Mabelina neteř. Je tu na návštěvě. Vlastně přijela do města teprve včera.“

„To mi moc neříká.“

„Jmenuje se Marta. Marta Daviesová. Je velmi hezká,“ pokračovala Mary, „a velmi milá. Bude se ti líbit, Matte.“

„No, dobře. Ale jak se jí budu líbit já, nebo to už je jedno?“

„Myslím, že se jí budeš líbit také,“ odpověděla Mary.

„Nech se ostříhat a kup si zítra nové šaty, abys vypadal co nejlépe.“

„A pak?“

„Pak ji půjdeš navštívit.“

„Co, navštívit ji?“ opakoval. Vypadal zaraženě. „To myslíš jen tak? Bez pozvání? Mami, nemám čas, abych zrovna teď chodil za děvčaty. V domě mám pořád spoustu věcí na dodělání, maličkosti, já vím, ale zaberou čas a já se k nim dostanu jedině v noci, když už je příliš tma na práci venku. Co takhle někdy večer příští týden?“

„A mezitím dopustíš, aby se k ní dostal nějaký jiný mladík, vid? To ne, Matte Rowane! Půjdeš ji navštívit zítra večer.“

Trochu se zasmál.

„Opravdu?“

„Ano. Ona tě vlastně očekává.“

„Cože? Mě?“

„V sedm hodin. A buď tam včas. Na chození pozdě mají právo ženy, ne muži.“

„Jak… jak víš, že mě bude čekat?“

Hleděl na ni přimhouřenýma očima a se zakloněnou hlavou.

„Jak to vím?“ opakovala Mary,

„Ano, jak?“

Mary se na něj usmála.

„Vím to,“ klidně odpověděla, „protože jsem to s ní domluvila. Navrhla jsem jí, že když tu nezná žádné mladé lidi, bude ti potěšením představit jim ji.“

„Pokračuj,“ pobídl ji.

„Nicméně,“ pokračovala, „pokud jsi chytrý, nic takového neuděláš. Vezmeš ji na projížďku a necháš si ji pro sebe.“

„Mami, ty jsi ale potvora!“

„Řeknu Spenceovi nebo někomu z mužů, ať na zítra na ráno pro tebe nachystá bryčku, umyje ji a naleští. Můžeš se tu pro ni stavit, než pojedeš na návštěvu za Martou. Aspoň tě budu moci zkontrolovat a podívat se, jak ti sluší nový účes a nové šaty.“

„Víte co, Mary Rowanová?“

„Co?“

„Že jste pěkná pletichářka, to jste.“

Mary se znovu usmála a řekla: „To je každá žena, více či méně. Ale teď vážně, Matte, když v tomhle životě něco chceš a chceš to hodně, musíš za tím jít. Ale ani to někdy nestačí. To je jen část.“

„Poslouchám, mami. Co je ten zbytek?“

„Musíš si naplánovat, jak za tím půjdeš. Už dopředu musíš vědět, co uděláš. A pokud máš nějakou konkurenci, která obyčejně u věcí, které za něco stojí, je, musíš předvídat, co mají tví konkurenti v plánu, a snažit se je předejít. Z toho vyplývá, že se objeví konkurenti i v případě Marty Daviesové. Víš, co se stane, když ven pronikne jediné slovo o tom, že je ve městě nová dívka, a že je hezká a bez závazků. Objeví se

spousta mladých mužů

prahnoucích po manželství a i těch, kteří po něm tolik neprahnou, a budou si u její tety podávat kliku. Ale ty budeš mít před nimi výhodu a bude záležet na tobě, jak nejlépe jí využiješ.“

Matt Rowan se setkal s Martou Daviesovou přesně tak, jak to zařídila Mary. Oba mladí lidé byli jeden druhým tak okouzleni, že jejich bouřlivé přátelství, které trvalo přesně dva týdny, vyústilo ve veřejně oznámené „porozumění“. O pár dní později následovalo oznámení o svatbě stanovené na poslední neděli v měsíci.

Krátce předtím, než mělo k svatbě dojít, přijel Mary navštívit soudce McCreary.

„Už se sem chystám asi týden,“ řekl Mary podsaditý bělovlasý právník, když se proti ní posadil u kuchyňského stolu. „Ale pokaždé, když už jsem byl málem na cestě, mi do toho něco přišlo a vždy jsem musel návštěvu odložit. Nicméně dnes ráno jsem se rozhodl, že už mě nic nesmí déle zdržovat. Tak jsem tady.“ Přisunul se blíž ke stolu a opřel se o složené ruce. ,,Jak se máš. Mary, a jak se mají chlapci?“

,,Docela dobře, děkuji vám, pane soudce. Chlapci mají spoustu starostí u sebe doma a já se snažím také nějak se zaměstnat. Bill je šťastně ženatý a za chvíli se stane otcem a Matt. jak už jste asi slyšel, bude se ženit příští neděli.“

Soudce přikývl a řekl: „Slyšel jsem, že jeho nevěsta je velmi hezká dívka.“

,,Ano, je a je stejně tak milá jako hezká,“ řekla Mary. „Matt ji sem v neděli přivedl na oběd. takže jsme se trochu lépe seznámily. Já už jsem se s ní totiž viděla předtím. Je moc příjemná. Mám z Matta radost.“

McCreary opět přikývl.

,,A co Pete. Mary?“

,,Co s ním?“

„Je pořád ještě v Mexiku?“

,,Pokud vím. tak ano, pane soudce.“

,,Chtěl jsem se zeptat, jestli jsi od něj nedostala nějakou zprávu?“

„Nic,“ řekla prostě.

McCreary vypadal překvapeně. Nicméně jediné, co řekl, bylo: „To je hrozné, co se stalo. Tolik zmarněných věcí, hlavně pro tebe.“

.,Ano,“ řekla Mary těžce. „Ale jak už jsem vám jednou předtím řekla, pane soudce, jsem ráda. že se to nestalo, když byl John ještě naživu. Byl to hrdý člověk, zejména si cenil svého dobrého jména. Tohle by pro něj byla krutá rána. Jsem vděčná osudu, že už tu nebyl a. nedozvěděl se. co se stalo. A co se týče Petea. i kdyby se v Mexiku nějak usadil, stejně bych od něj čas od času měla ráda nějaké zprávy. Že se mu daří dobře, že si zvyká na nový život, na který si zvyknout beztak musí, a tak dál.“

„Ale když od něj žádné zprávy nemáš…?“

„Existuje jeden způsob, jak o něm mohu něco zjistit.“

„Myslíš tím, že by se někdo vypravil do Mexika a vyhledal ho?“

„Ano,“ řekla Mary. „Ale nebude to nikdo z chlapců. To by bylo příliš riskantní.“

„Pak budeš pravděpodobně muset jet ty.“

Mary přikývla a řekla: „Ano. Myslím, že to zbyde na mě.“

„Jak budeš vědět, kde ho hledat?“

„Budu pravděpodobně muset začít tam, kde jsem ho

naposledy viděla, jak vstupuje na území Mexika.“ McCreary se odstrčil od stolu a postavil se.

„Co se stalo se soudcem Harmonem?“ zeptala se Mary.

„Myslela jsem, že se k němu budu muset dostavit, až přijede do Ryertonu.“

„Copak jsem ti ještě neřekl, že jsem s ním mluvil, a že soudce přijal mé ujištění, že už nikdy neuděláš nic protizákonného?“

„Ne, pane soudce,“ odpověděla s vážným úsměvem. „Ale jsem ráda, že ten můj malý prohřešek proti zákonu dobře dopadl. A protože nechci zradit vaši důvěru, chci vás ujistit, že už nikdy neudělám jediný protiprávní krok!“

Zvedla se a doprovodila soudce ke dveřím.

XV.

UBĚHLO ŠEST MĚSÍCŮ.

Matt a Bill se blížili z opačných stran k říčce, která rozdělovala jejich pozemky. Jeden druhého si všimli, až když už byli jen kousek od sebe, zamávali si a oba trochu popohnali koně. Přijeli až na břeh, sesedli a nechali své koně, aby se mohli volně napít čisté studené vody.

„Nazdar,“ řekli jakoby jedním hlasem.

„Včera jsem tě hledal,“ řekl Bill. „Stavil jsem se také u tebe doma, ale nebylo tam po tobě ani po Martě ani vidu, ani slechu.“

„Marta chtěla nějaké věci do domácnosti,“ vysvětlil Matt.

„Tak jsem ji odvezl do města, aby mohla nakoupit. Znáš to, nějaké další záclony a látky.“

„Já jsem tohle vylepšování domácnosti zažil s Ann před několika týdny a vletěl jsem do toho až po uši. Musel jsem

chodit s ní, protože chtěla znát můj názor na věci, které kupuje. Řekni mi, Matte, co průměrný muž, jako jsem já, ví o záclonách, přehozech na postele a takovýchle věcech? Ale zahrál jsem to chytře. Alespoň jsem si to myslel.“

„Jo? Co jsi udělal?“

„Dával jsem na ni dobrý pozor, a když se u něčeho na chvíli zastavila a dlouho si to prohlížela, hned jsem to začal chválit a ona to koupila. No a dopadlo to tak, že mě nakonec pochválila, že jsem ji moc potěšil. Řekla, že mám dobrý vkus, mnohem lepší než většina mužů. Takže příště, až bude něco potřebovat, pošle prý mě, abych to vybral místo ní. Co tomu říkáš?“

Matt se zasmál a řekl:

„Nevyhrál jsi, co?“

„To tedy ne. Jsme na tom stejně.“

„Chtěl jsi mně něco, že jsi mě hledal?“

„Jo. Zjistil jsem, že už nemáme žádné dráty. Tak jsem si chtěl půjčit nějaké od tebe, než přijdou ty, které jsem objednal.“

„Tak to je špatné, Bille.“

„Copak?“

„Jezdil jsi sem zbytečně. Mám drátu dost na dalších pět let. Jen jsem ho chtěl někam uklidit, aby nepřekážel, protože ho moc nepoužíváme. Onehdy jsme ho ze stodoly dali do kůlny.“

Bill se zasmál a zeptal se:

„No dobře. A kde tedy myslíš, že bych ho sehnal?“

Matt, který měl otočenou hlavu a díval se na svého koně - zvíře už dopilo a nyní stálo asi šedesát stop od vody a se zájmem si prohlíželo Billova koně - se teď rychle obrátil, uviděl úsměv na Billově tváři a odpověděl:

„Ty chytráku… v kůlně, samozřejmě!“

„Rychle ti to došlo.“

„Jo, opravdu? Podívej, s vracením drátu se nemusíš obtěžovat. Jak už jsem řekl, mám ho dost. Ani nevím, co bych s ním nakonec dělal.“

„Díky.“

„A co jinak? Ann se má dobře?“ Bill se znovu usmál.

„Každý den se zakulacuje.“

„Také se jí to každým dnem blíží.“

„Samozřejmě.“

„Bille, viděl ses tenhle týden s maminkou?“

„Ne. Teď se za ní dostanu vždycky jen v neděli. Proč se ptáš? Máš nějakou starost?“

„Řekl bych, že ano.“

„O co jde?“

„Už není taková jako dřív. Anebo spíš bych měl říct, že není sama sebou. Z ničeho nic hrozně ztichla. Tak nějak smutně se usmívá a moc toho nenamluví. Víš jak vždycky chce, abychom jí vyprávěli o všem, co zrovna děláme. Ale když jí pak něco říkám, má v očích takový nepřítomný pohled, že proklatě dobře vím, že mě neposlouchá.“

„Hm,“ řekl Bill zamyšleně. „To nezní hezky.“

„To mně dělá starosti, rozumíš?“

„Myslíš, že to je Pete?“

„To je jasné, nebo snad ne? Co jiného by ji mohlo trápit?“

„Jak to je dlouho, šest měsíců?“

„Tak nějak.“

„A co s tím tedy uděláme?“

„My,“ odpověděl Matt. „My s tím neuděláme nic.“

„Chceš říct, že do toho nebudeme zasahovat?“

„Ne. To si vůbec nemyslím. To se mýlíš. Ty neuděláš nic. Ať už to bude cokoliv, udělám to já.“

„Co tím myslíš?“

„Bille, ty nemáš žádné, no, řekněme, právo riskovat život. Musíš myslet na spoustu věcí, které tě čekají. Dítě je na cestě a nebylo by čestné vůči Ann ani vůči němu, hlavně když…“

„Zadrž, Matte,“ přerušil ho Bill. „Týká se to mě stejně tak jako tebe. Jsem Peteův bratr stejně jako ty, vzpomínáš? Takže jestli je zapotřebí něco udělat, uděláme to společně a nemysli si, že ne. Slyšíš mě?“

Matt něco zavrčel. Bill si však nebyl jistý, co mělo to zavrčení znamenat, a proto řekl znova:

„Slyšel jsi mě, Matte?“

„Co kdybychom raděj počkali, až bude před námi něco určitého, než abychom se teď přeli, kdo to udělá?“

„Neříkáš to jen proto, abys mě ukolébal a pak se do toho pustil sám?“

„Hele,“ bránil se Matt. „Už bys mě mohl znát trochu lip.“

„Já tě znám,“ odpověděl Bill. „Jen si tím najednou nejsem tak jistý.“

„Nebudu nic plánovat, dokud to neprobereme spolu. Jsi spokojen?“

„To je slib?“

„Jistě, to je slib, pokud se ti to zamlouvá.“

„A prozatím nebudeme nic podnikat?“

„Ne,“ řekl Matt.

„To mi nedává smysl. Čím déle budeme odkládat to, o čem víme, že musíme udělat, tím to bude horší. Myslím pro maminku. Řekl bych, že bychom měli něco udělat hned.“

„Něco ti řeknu, Bille. Zajeď za maminkou někdy odpoledne

a podívej se na ni sám.“

„Dobře. Udělám to.“

„Až pojedeš domů, tak se zastav u mě, a řekneš mi, co si o tom myslíš.“

„Dobře.“

Rozloučili se, vrátili se ke svým koním a vyhoupli se do sedel. Když se pak chystali obrátit a odejet, Bill se otočil v sedle a zavolal přes vodu:

„Hej, Matte! Co kdybys k nám někdy večer přivedl Martu?“

„A co kdybys místo toho přijel ty s Ann k nám?“ chtěl vědět Matt. „My jsme u tebe byli už třikrát a ty u nás jen jednou. Tak co?“

„Souhlasím a jsem si jistý, že Ann taky. Který večer máte vy dva čas?“

„Přijeďte, kdy se vám bude chtít. Budeme doma.“

„Co?“ podíval se Bill na svého bratra udiveně. „Chceš tím říct, že jste každý večer doma? Že nikdy nikam nechodíte?“

„To víš, že ano, ale jen jednou za čas. Ne víc, než musíme. Myslíš, že jsme takové dvě děti jako ty a Ann? Jsme už na to staří, abychom vyváděli jako vy dva.“

Bill na něj s údivem zíral.

„Vyvádět, jo?“ řekl. Opovržlivě si odfrkl a dodal: „Dobře, dědečku. Děkuju za pozvání. Řekni babičce, že přijedeme zítra nebo pozítří večer. A že se dlouho nezdržíme. Nechtěl bych, abyste vy dva stařečci přišli o kus svého drahocenného spánku na úkor dvou nočních ptáků, jako jsme my.“

Oba dva pobídli koně.

„Hej, dědečku!“ uslyšel Matt Billův řev, zastavil se a ohlédl. Bill přitáhl uzdu a napůl koně otočil. „Dávej pozor

cestou domů, slyšíš mě? Ať nespadneš z toho koně a nepřelámeš si ty svoje staré kosti!“ ‘

Matt neodpověděl. Zeširoka se zasmál, koleny pobídl koně a odcválal.

Odpoledne se pomalu chýlilo ke konci. Zvenčí se ozval rytmický dusot koňských kopyt a Marta Rowanová vyšla ke dveřím. Vyhlédla ven a udiveně se zahleděla směrem k přijíždějícímu jezdci. Když se přiblížil, Marta ho poznala, otočila hlavu a řekla cosi přes rameno. Otevřela dveře dokořán, postavila se na práh a čekala. Za chvíli se k domu přihnal Bill Rowan, zastavil před Martou, usmál se, dotkl se klobouku na pozdrav, trochu se v sedle uvolnil a zahlaholil: „Zdravím tě. Marto. Jak se máš?“

Usmála se a odpověděla: „Dobře, děkuju ti, Bille. A ty?“

„No, dost dobře na… na takovýho výrostka, jako jsem já.“ Usmál se a zeptal se: „Je tu někde ten tvůj postarší gentleman?“

Marta se trochu zasmála a udělala místo Mattovi, který se vedle ní tlačil do dveří.

„Nazdar, Bille. Slez dolů a pojď dál.“

„Nemůžu, Matte. Ztratil jsem skoro celé odpoledne a musím ještě před večeří udělat pár věcí. Chci být doma co nejdřív, jak jen to bude možné.“ .

Matt s pochopením pokývl a zeptal se: ..Byl jsi za maminkou?“

„Ano, byl. Měl jsi pravdu, Matte, něco ji trápí. A ani jsem nemusel hádat, co to je.“

„Pete, vid?“

„Jistě. Myslím, že bychom neměli déle čekat. Zdálo se mi, že maminka vypadá špatně. Jakoby už nejedla ani nespala.“

„To je všechno kvůli tomu, že neví. co se s ním děje. Představuje si všechno možné a jedno horší než druhé.“

„Člověk by řekl, že jí Pete přeci už musel poslat nějakou zprávu. Určitě ví. jakou o něj má hroznou starost. Pokud se už ovšem úplně nezbláznil.“

„Kdo ví, co se s ním děje? Já ne. Kdy budeš moct vyrazit?“

„Brzy, jak jen všechno připravím, aby bylo postaráno o Ann. Nemůžu ji teď nechat samotnou. Uvidím, jestli by s ní nemohla zůstat Molly Whartonová nebo Emma Hainesová. Obě by jí dělaly dobrou společnost.“

„Kdybychom se mohli vydat někdy zítra…“

„Nevím, proč bych nemohl.“

„Dobře, Bille. Budu tu na tebe čekat. Jakmile se tu objevíš, vyrazíme.“

Bill přikývl, napřímil se v sedle a pozdravil: „Tak zatím.“ Matt s Martou jednohlasně odpověděli a Bill od cválal pryč.

Marta se pomalu vrátila dovnitř. Matt vešel za ní, zavřel dveře a otočil se k ní. Stálá u stolu, zády k němu. Přistoupil až k ní.

„Nemám na vybranou, Marto,“ řekl jí. „Dlužím toho mamince hodně. Víc, než jí kdy budu schopen vrátit. Tohle pro ni tolik znamená, musím to pro ni udělat. Doufám, že tomu rozumíš.“

„Máš nějakou představu, jak dlouho budeš pryč?“

„Ne,“ odpověděl. „Ale nemyslím, že by nám to trvalo příliš dlouho. Když víme, kde Pete překročil řeku, nebude už takový problém ho dál vystopovat. Tam dole není moc Američanů a ti, kteří tam jsou. jsou asi hodně nápadní.“

„Musím začít dělat večeři.“

„To může počkat.“

Vzal ji svými velkými dlaněmi za paže, zadržel ji, otočil si ji k sobě, vzal ji do náruče a uvěznil ji tam. Marta zabořila obličej do jeho košile a Matt přitiskl své rty do jejích vlasů. Když konečně zvedla hlavu, políbil ji. Marta zašeptala:

„Samozřejmě, že to musíš pro maminku udělat. Já to vím. Jenom já… já to mám za zlé každému, kdo mi tě bere na jakkoliv dlouhou dobu. Jeď, až budeš připravený, a vrať se, jak nejrychleji to jen bude možné.“

Matt ji pustil, Marta se otočila a zašla do kuchyně. Chvíli se za ní díval. Pak se na místě otočil a vyšel z domu. Venku se nakrátko zastavil a zjevně o něčem přemýšlel. Pak rychle přešel ke stodole a zmizel uvnitř. O chvíli později se ozval dusot okovaných kopyt na dřevěné podlaze a Matt vyjel ven na koni. Přijel k domu, zastavil u dveří a zavolal: „Marto!“

Chvíli trpělivě čekal. Zakrátko se dveře otevřely, objevila se Marta, utřela si ruce do utěrky na nádobí a zvedla k němu oči.

„Za jak dlouho bude večeře?“ zeptal se jí.

„Asi za hodinu,“ odpověděla.

„Zajedu k mamince,“ řekl jí. „Ale do hodiny se vrátím.“

„Matte, uděláš pro mě něco, prosím?“

„Jistě,“ řekl a zvědavě na ni pohlédl.

„Zajel bys také k Billovi a řekl Ann, že s ní zůstanu?“ Matt se trochu usmál, přikývl a řekl:

„Jistě,“ otočil koně a odejel.

Mary Rowanová scházela dolů ze svého pokoje, když uslyšela, že se otevřely zadní dveře a někdo vešel.

„Mami?“

Okamžitě hlas poznala a odpověděla: „Pojď dovnitř, Matte.“ Když vešla do kuchyně, našla ho, jak stojí u stolu.

„Nečekala jsem, že tě dnes uvidím. Je Marta v pořádku?“

„Ano, jistě. Má se dobře.“

„Ach,“ řekla s úlevou v hlase.

„Mami. kde Pete překročil hranici do Mexika?“

Na obličeji jí bylo znát, že ji jeho otázka překvapila.

„Proč… proč se ptáš, Matte?“

„Protože ho Bill a já pojedeme vyhledat. Pak si budeš moct přestat dělat starosti, že od něj nemáš žádné zprávy. A my také.“

„Je mi to líto, Matte,“ řekla klidně. „Ale tohle ti říct nemůžu.“

Trochu křivě se usmál.

„Nemůžeš, mami, nebo máš na mysli, že můžeš, ale neřekneš?“

„Dobře tedy, neřeknu,“ odpověděla stejně klidně jako předtím. „Až bude zapotřebí něco udělat, udělám to já.“

„I když Mexiko rozhodně není místem, kde by žena mohla cestovat samotná, a i když my bychom to mohli tam a zpátky zvládnout dvakrát rychleji než ty?“

„Ano,“ přikývla. „I přes to přese všechno.“

„Dobře, mami,“ pokrčil Matt rameny.

„Matte, chci, abys mi slíbil, že ty ani Bill se za Peteem nevydáte.“

„Mami, víš, že bych pro tebe udělal všechno na světě. A Bill také. Ale tohle je výjimečná situace, kdy musíme jednat proti tobě a proti tomu, co si přeješ. Pokud nám to neřekneš a neulehčíš nám najít Peteovu stopu, budeme se muset vydat nazdařbůh… a věřit svému štěstí.“ Došel ke dveřím, otevřel je, ohlédl se a řekl: „Nashle, mami.“

Asi za půl hodiny uslyšela Mary na rampě vedoucí do

stodoly dusání kopyt a několik mužských hlasů. Vyběhla ven. Když byla na konci pěšiny, ze stodoly se vynořil Tom Spen-ce a začal scházet dolů z rampy.

„Tome,“ zavolala a on se otočil a pohlédl směrem k ní. Když na něj pokývla, pomalu se k ní přišoural. „Tome, dnes večer se vydám do Mexika, Chci, abys jel se mnou.“

Přikývl a řekl:

„Jen mi dejte vědět, až budete připravená, madam.“

„Děkuju ti, Tome.“

Na místě se otočila, vrátila se po pěšině, obešla dům k zadním dveřím a vešla dovnitř.

XVI.

BILL ROWAN byl svlečený do půli těla a zrovna se před večeří začal mýt, když Ann vystrčila hlavu ze dveří a řekla:

„Zapomněla jsem ti to říct, Bille, měli jsme dnes odpoledne návštěvu.“

„Opravdu?“ opáčil a začal se mydlit. „Tvou matku?“

Trochu se zasmála a řekla: „Ne, nebyla to matka. Byl to reverend Goslin.“ .

„Co chtěl?“

„Je na nás poněkud nazlobený, protože jsme od svatby ještě nebyli na nedělní bohoslužbě. Myslí si, že jsem to já, kdo se má starat o tyhle.věci.“

Bill nic neřekl.

„Ale to nebyl hlavní důvod, proč přišel,“ pokračovala Ann. Bill k ní otočil hlavu.

„To jsem si myslel,“ ušklíbl se a hřbetem ruky si utřel mýdlovou pěnu z úst. „Nezdálo se mi, že by jel tak daleko jen kvůli tomu. Pokaždé, když se vydal za naší rodinou, bylo to

kvůli penězům. Ještě u nás nepochodil, ale stále to zkouší. Pravděpodobně si myslí, že když za námi bude chodit dost dlouho, unavíme se a on dostane, co chce.“

„Řekl, že ví, že Rowanové by si mohli dovolit dát církvi štědrý příspěvek.“ pokračovala Ann, „takže za vámi zamýšlí chodit tak dlouho, dokud jej nedostane.“

„Myslím, že si to neuvědomuje, ale můj příspěvek dostal toho dne, kdy jsme měli svatbu. Dvacet pět dolarů,“ řekl jí Bill.

„Jestli doufá, že ze mě dostane víc. už mu to asi přestává myslet. Vyprávěl jsem ti. co se stalo mezi ním a tatínkem?“

„Ano.“

„Kdyby nebyl tak… tak nestydatě vyžadoval peníze od tatínka, možná, že by od nás dostal hezký příspěvek, a že bychom se stali pravidelnými členy jeho kongregace. Ale tatínek zas nebyl tak laskavý, aby si nechal jen tak od někoho líbit sprosté řeči. ani od kazatele ne. A tak se Goslin musel pakovat. Přišel o nás stejným způsobem, jakým přišel už o mnoho jiných lidí. Ale nezdá se, že by se z těchto zkušeností nějak poučil. Hned začíná na lidi křičet a dělá si tak z nich nepřátele. Jednoho dne mu v jeho sboru nikdo nezbyde a pak jen bude dumat, kdo za to může? On sám určitě ne. To se můžeš vsadit. Budou za to moct všichni ostatní a pravděpodobně z toho bude obviňovat i samotného satanáše.“

Ann se usmála a zmizela.

Marta Rowanová byla v kuchyni, když zaslechla, že se otevřely přední dveře. Pootočila hlavu a zavolala: „Matte, jsi to ty?“

„Ano, miláčku. Stihl jsem to ještě dřív, než jsem myslel.“

Dveře se zavřely. Marta zaslechla Mattovy těžké kroky, jak přecházel jídelnu. Pak se objevil ve dveřích mezi dvěma pokoji

a hlasitě popotáhl.

„Hmm,“ řekl. „Něco tu hrozně dobře voní.“

Marta se na něj usmála a řekla: „Doufám, že to bude stejně dobře chutnat.“

„To určitě bude,“ ujistil ji. „Cokoliv, co tak krásně voní, musí také dobře chutnat.“

Přišel zezadu až k ní. políbil ji na krk a pak přešel k zadním dveřím, aby si pověsil klobouk a opasek na věšáky připevněné na trámu nade dveřmi.

„Zastavil ses u Billa?“ zeptala se.

„Mmhm,“ odpověděl. „Řekl jsem Ann, že s ní zůstaneš, a byla doopravdy potěšená.“

Pomalu se ode dveří doloudal zpátky.

„Byla tu návštěva, co jsi byl pryč,“ řekla mu Marta a začala něco míchat ve velkém hrnci.

„Zase?“

„Tentokrát to nebyla teta Mabel. Byl to služebník boží.“

„Hm,“ zabručel Matt. „Co mohl chtít, to tedy nevím.“

„Ty jsi ho čekal?“

„Ano i ne.“

„Vyhuboval mi, že jsme nebyli v kostele od té doby, co nás oddával,“ vyprávěla Marta.

„Neříkej mi, že sem přišel jen kvůli tomu.“

„To ne. Chtěl od nás příspěvek na kostel.“ Matt se trochu zamračil.

„Dostal ho ten den, když jsme se brali. Bill mi řekl, že mu dal dvacet pět dolarů, když oddával jeho a Ann. Tak jsem dal Goslinovi stejnou částku. Ale jestli má pocit, že to nestačilo, může to vrátit.“

„Nebude tě mít rád, když se k němu budeš takhle stavět.“

„Pokusím se polepšit. Ale beztak mi jde jen o to, abys mě měla stejně ráda, jako mám já tebe.“

„To mně taky,“ řekla velmi vážně. „Já tě mám ráda moc.“

Usmál se na ni a řekl: „Díky. Jestli chci někomu dát nějaký příspěvek, dám ho tobě. Ale když tak na to myslím, ty ode mě nic nepotřebuješ. Máš všeho dost svého.“

Zmateně se na něj podívala.

„Svého?“ opakovala.

„Tak tak,“ přikývl. „Toho dne, kdy jsme se brali, požádal jsem soudce, aby všechen majetek rozepsal mezi nás dva. Takže všechno, půda, věci, zvířata, peníze v bance, je stejně tak tvoje jako moje.“

„Nebylo to hrozně riskantní?“

„Ty jsi riskovala mnohem víc. Já to vidím tak, že dívka riskuje s mužem daleko víc než on s ní.“

„Já jsem s tebou neriskovala, Matte,“ řekla mu střízlivě.

„Věděla jsem o všem, co mě s tebou čeká, a byla jsem s tím docela spokojená. Ničeho nelituji a myslím, že ani nebudu.“

Matt vzal její obličej do dlaní a políbil ji na rty.

„Chceš něco vědět? Od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl, jsem do tebe úplný blázen. Nebudeš si myslet, že je se mnou něco v nepořádku, když ti řeknu, že po tobě blázním každý proklatý den o něco víc?“

„Ne,“ odpověděla a zasvítily jí oči. „Pokud je s tebou něco špatného, pak se mnou taky. Myslím, že oba máme tutéž nemoc. Doufám, že se z ní nikdy neuzdravíme.“

Objali se a Marta ho políbila stejně vášnivě jako on předtím ji. Pak odtáhla hlavu, usmála se na něj a řekla: „Večeře bude hotová za pár minut. Nechceš se umýt, než prostřu na stole?“

Mary Rowanová byla hluboce zamyšlená a její neveselé myšlenky se odrážely ve výrazu obličeje. Náhle ji vyrušilo hlasité zabušení na zadní dveře. Rychle šla otevřít a ustoupila o krok zpátky.

„Ach!“ vyhrkla překvapením, když se ocitla tváří v tvář Jeremy Goslinovi. „Reverend Goslin!“

Pozdravil ji krátkým pokývnutím, prošel kolem ní dovnitř, otočil se, sundal si klobouk a podal jí ho. Pak přešel ke stolu, odsunul jednu židli a ztuhle se posadil jen na kraj. Mary přešla ke stolu a posadila se proti němu. Reverend se trochu opřel a řekl: „Dělám si o vás daleko více starostí, než kdy jindy, Mary Rowanová.“

Levou ruku si položil na stůl. Manžetu měl úplně rozedranou. Mary se mu podívala na límec. Vypadal stejně.

„Měl byste se více starat sám o sebe,“ řekla mu přísně.

„Tohle jsou nejlepší věci, které máte na sebe?“ Nečekala na odpověď a pokračovala: „Pokud chce muž dosáhnout jisté pozornosti a úcty, musí trochu dbát na svůj vzhled. Copak můžete od někoho očekávat, že si vás bude vážit, když vypadáte tak ošuntěle? Byla bych ráda, kdybyste navštívil pana Webera v Emporiu a řekl mu, aby vás oblékl od hlavy až po paty a pak mi poslal účet. Čím dříve to uděláte, tím lépe. A nezačněte se se mnou hádat. Udělejte, co jsem vám řekla. Když se vydáte do města hned teď, ještě pana Webera zastihnete, než zavře. Pokud si pospíšíte.“

V tom okamžiku se postavila, rychle přešla ke dveřím, otevřela je dokořán a zůstala tam stát s jeho kloboukem v ruce.

„A nezapomeňte na nový klobouk, důstojný pane,“ řekla mu, když se přiblížil ke dveřím. Vtlačila mu klobouk do ruky.

„Tenhle už má svou slávu za sebou a už je na čase, abyste se

ho zbavil. A teď jděte. Rychle.“

Ven ho nevyprovodila. Musela ho doslova vytlačit, a když byl pryč, zavřela dveře a opřela se o ně. Potřásla hlavou a zašeptala: „Ach, ten člověk! Ten ubohý zmatený člověk! A on si dělá o mě starosti.“

Pak se odlepila ode dveří, napřímila se a náhle se zamračila.

„Snad jsem neudělala něco špatného,“ pomyslela si.

„Doufám, že ho to nepovzbudilo, a že si teď nemyslí kdoví co. No, jestli ano, budu ho muset příště prostě vyhodit.“

Přestala na něj myslet a dala se do přípravy jídla, které budou se Spencem potřebovat na cestu.

Byla noc, téměř deset hodin. Marta Rowanová šla spát již asi před půl hodinou. Matt seděl ve svém novém domě v jídelně u stolu, před ním stála rozsvícená lampa a na stole ležely účetní knihy. Sklonil se nad hlavní knihou…

„Matte!“ Zvedl hlavu.

„Ano, miláčku?“

„Co děláš?“

„Prohlížím si účty,“ odpověděl. „Abych viděl, jak se věci mají.“

„Musíš to.dělat teď?“

Matt se trochu pro sebe usmál.

„Odkládal jsem to už několik týdnů. Tak jsem si myslel, že bych to mohl udělat dnes. Ale nějak.jsem přes den nic nestihl a…“

„Nemůže to počkat, až se vrátíš?“

„Ano, myslím, že může.“

„Tak pojď do postele. Je pozdě a musíš být unavený.“

„Dobře, miláčku,“ řekl jí. Zavřel knihy, vstal, odnesl je do kuchyně a odložil je na polici. Pak se vrátil do jídelny a řekl:

„Jenom zamknu a zhasnu světlo a už jsem u tebe.“

Trochu rozlámaně došel k předním dveřím. Byl to dlouhý den a on byl unavený. Ale byla to únava, která mu nijak nevadila. Každý den viděl nové a nové výsledky své práce a potěšení, které mu dávaly, bylo větší než vynaložené úsilí. Zrovna, když chtěl zaklapnout dveře, uslyšel kdesi ve tmě dusot kopyt. Rychle přešel k oknu, odtáhl těžkou zvlněnou záclonu a vyhlédl ven. Nespatřil nic, protože nad pastvinami ležela tma, která vše halila a zamlžovala. Zatáhl záclonu a vrátil se ke dveřím. Dusot zesílil a přiblížil se. Matt otevřel dveře a vystrčil hlavu ven.

Objevilo se šest, osm, deset tmavých, nerozpoznatelných jezdců, rychle se přiblížili k domu, kopyta zaduněla a jezdci zastavili přímo před ním. Matt si je udiveně prohlížel. Z jednoho koně slezl vysoký, rozložitý muž a Mattovi se zdálo, že se pohybuje poněkud ztuhle. Muž na něj pohlédl a vydal se k němu. Byl to Richie Weaver. Matt o něco více otevřel dveře a rozkročil se na prahu. Obrysy jeho postavy rámovalo světlo lampy, která svítila za ním.

„Omlouvám se, že tě obtěžuji takhle pozdě v noci, Matte,“ začal Weaver. „Ale je to v tvém vlastním zájmu. Doslechl jsem se, že Pete je na cestě sem a my ho musíme dostat. Nechceme, aby někdo udělal něco, co by neměl. Například, aby mu jel naproti nebo ho varoval. Řekl jsem Billovi totéž, a abych si byl jist, že mě poslechne, a že se k němu Pete nedostane, rozmístil jsem kolem jeho domu několik mužů. To chci udělat i zde. Co ty na to?“

„Dobře, Richie,“ odpověděl Matt těžce. „Nic nepodniknu.

Zůstanu tady.“

„Díky, Matte. Bude to tak jednodušší pro nás pro všechny. Víš, když jednou člověk zdivočí, nevyplatí se pokoušet se mu pomoci. Dopadne to vždy tak, že dostane příležitost ještě přidat něco k tomu, co už spáchal. Ach, málem jsem zapomněl, Matte. Věděl jsi, že se tvoje matka chtěla dnes večer vydat na jih, aby Petea vypátrala?“

Matt se na něj ostře zahleděl.

„Soudě podle tvého výrazu,“ řekl Weaver, „jsi o tom nevěděl. Včas jsme ji zastavili. Ji a toho jejího veterána, toho Torna Spence. Přiměli jsme je, aby se vrátili zpátky domů. Nechal jsem tam také nějaké lidi. Dobrou noc, Matte.“

„Dobrou,“ odpověděl Matt mechanicky.

Vrátil se dovnitř a zavřel dveře. Za ním se cosi pohnulo a on zvedl oči. Marta měla kolem těla omotanou přikrývku a cíp její noční košile jí dole vlál kolem bosých nohou. Stála u stolu a dívala se na něj.

„Je mi to líto, Matte,“ řekla něžně. „Je jedno, kým teď je a co udělal. Je to stále tvůj bratr. Vím, co to pro tebe musí znamenat.“

Slabě se usmál.

„Je mi to také líto,“ povzdychl. „Je mi líto jeho, ale mnohem více maminky, protože ona za nic z toho nemůže. Dostanou ho a pro něj to bude znamenat konec. Ale ne pro ni. Tak dlouho, jak jen bude žít, nezapomene ani na něho ani na to, co udělal. Bude na to stále myslet a bude ji to užírat tak dlouho, dokud nezemře.“

XVII.

ZACHMUŘENÝ Matt Rowan seděl v jídelně u okna.

Záclony byly roztažené, aby mu umožnily nerušený výhled. Tma se rychle rozplývala a pomalu se rodil nový den. Stíny se začaly pohybovat a na obzoru se objevilo slabé mihotavé světlo nového dne. Matt se zvedl a protáhl se. Unaveně došel k předním dveřím, otevřel je a vyšel ven. Vzduch byl nepříjemně studený a vlhký, ale věděl, že až se objeví slunce, vše vysuší. Přejel pohledem po krajině a zapátral po mužích, které tam rozmístil Weaver. Když žádného nespatřil, uvědomil si, že už je po všem. To, že už byli všichni najatí muži staženi, znamenalo jediné - na Petea Rowana nakonec dopadla ruka zákona.

Matt se pomalu vrátil dovnitř. Měl nezvykle ohnutá záda a svaly v obličeji mu cukaly. Téměř upadl na svou židli, bradu spustil na prsa, ruce s otevřenými dlaněmi nechal volně svěšené po stranách a své dlouhé nohy natáhl před sebe. To je Peteův konec, říkal si. Tentokrát ho už budou řádně hlídat. Ne-bude mít žádnou naději na útěk. Soud bude požadovat a dostane právo k provedení nejvyššího trestu a Pete zemře na šibenici.

Když k domu přijel Bill, Matt byl stále pohroužen ve svých hořkých myšlenkách. Billa přivítal s nabádavým „psst!“ a potichu mu zašeptal: „Nechci vzbudit Martu. Neusnula až do čtyř. Když Richie odešel, už se nevrátila do postele a trvala na tom, že zůstane vzhůru a bude se mnou mluvit, protože si myslela, že to tak pro mě bude snazší. Nakonec už nemohla udržet oči otevřené a usnula v židli. Spala jako dítě. Zdvihl jsem ji do náručí, odnesl do postele a přikryl.“

„Stejně tak to bylo s Ann,“ zašeptal Bill. „Slyšel jsi v noci něco?“

„Jenom to střílení.“

„Netrvalo to moc dlouho, viď? Ne déle než tak minutu.

Ani to možná ne. Rád bych věděl, kdo to střílel a co se stalo.“ Matt pokrčil rameny.

„Mohl to být Pete a mohli to být i Weaverovi muži,“ odpověděl. „Ti co stříleli, chci říct.“

„Jestli ta Weaverova banda střílela zase tak od boku jako posledně a jestli to byl jeden z nich, kdo to už nevydržel a zmáčkl spoušť, mohl také vystřelit jen na nějaký stín,“ napadlo Billa. „To by znamenalo, že Pete mohl uniknout.“

„To si nemyslím, Bille. Nemyslím si, že by Richie stáhl své muže, kdyby se byl Pete dostal pryč.“

„Ne, to si také nemyslím,“ připustil Bill. „Vsadím se, že maminka se hrozně strachuje a nic neví. Už si o něj dělala starostí dost, když o něm neměla žádné zprávy. A teď…“

„Myslím, že bychom za ní měli zajet a podívat se, co se tam děje.“

„To ano. Chceš jet hned?“

„Ano, jistě.“

„Nevzbudíš Martu a neřekneš jí, kam jedeš?“

„Ne. Ale nechám jí vzkaz, aby si nedělala starosti, až se vzbudí a nenajde mě tu.“

„Udělal jsem totéž,“ zašeptal Bill. „Připíchl

jsem vzkaz na polštář, aby si ho Ann všimla hned, jak otevře oči.“

„Dobře.“

„Jak dlouho ti to, myslíš, bude trvat?“

„Jen pár minut. Proč?“

„Že bych ti připravil sedlo. To nám ušetří trochu času.“

„Dobře. Děkuju ti, Bille. Až přivedeš mého koně, budu už venku.“

Bill tiše otevřel dveře a vyšel ven. Matt za ním bezhlučně

zavřel, po špičkách došel do kuchyně a z jedné účetní knihy vytrhl list.

Hodiny na malé skříňce v salonku Rowanovic starého ranče začaly tlouct. Místnost byla tmavá a záclony zatažené. Hluboký temný zvuk se nesl do vedlejší místnosti, do kuchyně, kde kolem stolu seděli Mary, Matt a Bill. Před každým z nich stál už třikrát naplněný a vyprázdněný šálek na kávu. Všichni vypadali ustaraně, Mary byla zamyšlená a chlapci zamračení. Mary seděla bez hnutí, sepnuté ruce měla opřené o samý okraj stolu a zírala kamsi na podlahu. Matt s Billem se opírali o lokty a pohrávali si se svými prázdnými šálky. Na zvuk hodin zareagoval jenom Bill. Trochu naklonil hlavu, počítal, a když údery skončily, zakašlal a aniž vzhlédl, řekl: „Devět hodin.“

„Ano,“ ozval se Matt. Bill se zavrtěl.

„Ty proklaté hodiny,“ řekl. „Když jsem byl ještě malý kluk, v noci jsem je slýchával a běhal mi z toho mráz po zádech. Trvalo mi to dlouhou dobu, než jsem si na ně zvykl.“

Matt se odstrčil od stolu.

„Už bych si přál, aby nám někdo přišel něco říct,“ ozval se,

„abychom věděli, co se stalo. Tohle sezení a čekání, když nic nevíme…“

„Doufám, že soudce přijede,“ řekl Bill.

„Na to se můžeš spolehnout,“ ozvala se Mary a zdvihla k němu oči. „Pokud nám někdo může něco říct, tak je to soudce. Jsem si jistá, že přijede, jakmile jen bude moci.“

„Dáš si ještě kávu, mami?“ zeptal se jí Matt.

„Ne, děkuju ti, Matte.“

„Bille?“ zeptal se Matt a obrátil se k němu.

Ještě než mohl Bill odpovědět, Mary dodala: „Soudce ví,

jak zoufale se chceme dozvědět, co se s Peteem stalo. Nenechá nás čekat déle, než bude nutné.“

„A co ty, Bille?“ zeptal se ho znovu Matt. „Dáš si ještě kávu?“

„Ne, už ne. Měl jsem tři šálky a cítím, jak mi žbluňká v žaludku.“

Matt se s šálkem v ruce postavil. Zvenčí se ozvaly kroky. Někdo přišel ke dveřím a zaklepal. Než mohli odpovědět, dveře se otevřely a objevila se podsaditá bělovlasá postava s kloboukem v ruce. Byl to soudce McCreary.

„Dobré jitro,“ pozdravil.

Všichni jednohlasně odpověděli. McCreary za sebou zavřel dveře a pověsil svůj klobouk na prázdný věšák vedle Mattových a Billových věcí. Matt položil šálek na stůl a vydal se kolem stolu, aby soudci nabídl židli. Ale Bill už stál na nohou a řekl mu: „To je v pořádku, Matte. Já to udělám.“

McCreary přešel místnost. Vypadal unavenější a starší než kdy jindy a vrásky v obličeji byly hlubší než obvykle. Pod očima měl tmavé kruhy a koutek úst měl trochu povislý. Bill mu podržel židli. Soudce místo poděkování zamručel a posadil se. Matt i Bill se vrátili ke svým židlím a zahleděli se na něj. McCreary se přisunul těsně k stolu.

„Dal byste si kávu, pane soudce?“ zeptal se ho Matt. McCreary zavrtěl hlavou.

„Doufali jsme, že přijdete, pane soudce,“ řekl Bill, „a povíte nám, co se děje.“

McCreary znovu zabručel a řekl: „Petea zítra ráno přivedou před soud.“

„A ta střelba, co jsme slyšeli v noci,“ řekl rychle Matt,

„dostal se z ní v pořádku?“

„Já jsem nic neslyšel. Nicméně vím, že se střílelo. Peteovi se nic nestalo,“ řekl soudce. „Když jsem se dozvěděl, že se vrátil, nebyl jsem ani moc překvapený. Ty sis byla tak jistá, Mary, že v Mexiku dlouho nezůstane, že se tvoje přesvědčení přeneslo i na mě. Jak jsem se dozvěděl, že ho chytili, a že ho převezli zpátky do Rawlinsu, jel jsem tam za ním. Dovolili mi krátce si s ním promluvit. Doufá, že tě dnes uvidí, Mary.“

„Pojedu tam,“ řekla prostě.

„Co říkal o sobě?“ ptal se Matt. „Co ho přimělo vrátit se zpět, když musel vědět, co, ho tu čeká, jestli ho chytí? A také musel vědět, že ho štěstí opustí, když ho bude stále pokoušet.“

McCreary přímo neodpověděl. Všichni Rowanové na něm viseli očima.

„Myslím, že bych vám raději měl říct všechno,“ řekl nakonec. „Stejně se to bude projednávat u soudu. A také to může zodpovědět všechny otázky, které máte na jazyku.“ Soudce se odmlčel a pak pokračoval. „Když jsem Petea konfrontoval s tím, co mi řekli, nic nepopíral. Ve skutečnosti mi dokonce řekl věci, které vyšetřovatel ani nevěděl. Jsem si jistý, že je nevěděl, protože nejsou zahrnuty v obžalobě, která už byla sepsána a zítra, až se soud shromáždí, bude mu předložena.“

„Řekněte nám všechno,“ požádala Mary. „Nemyslete si, že nás musíte šetřit. Jsme jeho rodina. Měli bychom vědět všechno. I to nejhorší.“

„Tak dobře, Mary. Začal bych tím, že v malém městečku ve vnitrozemí nedaleko Rio Grande se Peteovi zalíbila žena majitele místní hospody. Místního barmana. Té ženě, Pete ji odhadoval tak na třicet nebo pětatřicet, se líbil také. Dokud tento románek trval - a Pete nepopíral, že to byl románek velmi

intimní - vždy se někde scházeli pod rouškou tmy. Nicméně jednou se objevil její manžel. Začala rvačka a Pete tvrdí, že muž zahynul náhodou, když zakopl, upadl a sám se nabodl na jeho nůž. Pete si uvědomil, že musí pryč a útěkem si zachránil život. Když se dav rozhodne lynčovat, je to stejné tam jako tady.“

Nikdo nic neřekl. Pouze Matt mnohoznačně zamručel.

„V dalším malém městě se Pete setkal s hezkou dcerou místního ševce a na první pohled se do ní zamiloval,“ pokračoval McCreary. „Dívka byla velmi mladá, asi jí nebylo víc než šestnáct. Pete si uvědomoval, že ze vztahu s ní nic dobrého nevzejde. Ale byl tou dívkou úplně zaslepený a nechal to dojít až tam, kam obyčejně takovéhle ničemné věci vedou. Když měl pocit, že se už nasytil a rozhodl se, že pojede dál, dívka běžela v slzách za otcem. Té noci se otec a dvanáct nebo i víc dívčiných příbuzných, tak či onak ozbrojených, objevilo v hospodě, kde Pete bydlel. Chtěli, aby si dívku vzal, anebo pak sám nesl následky.“

„Co… co se stalo?“ chtěl vědět Bill. „Vzal si tu dívku?“

„Ano, vzal si ji,“ odpověděl McCreary. „Byla to pro něho ta nejjednodušší a nejbezpečnější cesta, jak se z té situace dostat. Ale hned první noc, když nevěsta ležela vedle něj a spala, sebral se, vyklouzl ven a uprchl. To bylo naposledy, kdy ji viděl nebo o ní slyšel. Trochu se smál, když mi to vyprávěl, zřejmě si myslí, že to bylo velmi směšné. Jakoby to byla spíše chlapecká vylomenina nebo veselý husarský kousek než skutečná vážná událost.“

Stejně jako předtím všichni zůstali zticha.

„V dalším městě, které je velmi blízko řeky, hrál Pete karty s člověkem, o kterém tvrdí, že podváděl. Když muž vytáhl nůž

a začal s ním hrozivě šermovat, Pete sáhl po zbrani a zastřelil ho.“ Mary zalapala po dechu. „Muž tam měl své přátele a Pete se musel probojovat pryč. Pronásledovali ho až k řece. Během toho dva z nich zastřelil a poměrně v bezpečí se dostal na druhou stranu.“

„To si dole tedy užíval, že ano,“ řekl Matt zachmuřeně.

„Pak ho náhle posedla taková touha po domově,“ pokračoval soudce, „že odhodil všechnu opatrnost a vydal se na sever. V malém pohraničním městě zvaném Paradise ho poznal šerifův zástupce. Zjevně si ho pamatoval z letáků o hledaném zločinci, které úřady v Rawlinsu rozeslaly všem policejním útvarům. Když se ho pokoušel odzbrojit, Pete…“

Úmyslně se odmlčel.

„Pete na něj vytáhl zbraň,“ řekl Matt, „a zastřelil ho.“

„Ano,“ řekl McCreary ztěžka. „Pete ho zabil.“

„Ach, pane Bože!“ vykřikla Mary a zakryla si rukama tvář.

„Ale Pete zabíjel ještě jednou,“ řekl jim soudce. „Byl to jeden z Weaverových najatých mužů, který se nedávno přistěhoval do Ryertonu, muž zvaný Glenn Harder. Pete ho střelil, když už ho Harder složil na zem a přemohl. To musela být ta střelba, kterou jsi slyšel včera v noci, Matte. Hardera převezli zpět do města. Za svítání na své zranění zemřel.“

„Říkal jste, že Pete chtěl vidět jenom maminku?“ zeptal se Matt.

McCreary přikývl.

„Je to tak. A ona také bude jediná, která dostane povolení ho navštívit.“

Mary se postavila.

„Omluvte mě, prosím,“ řekla a všichni se na ni zahleděli.

„Chci si vzít plášť. Bille, zašel bys dolů do noclehárny, prosím,

a řekl Spenceovi, aby připravil bryčku? A řekni mu, že chci, aby mě zavezl do Rawlinsu.“

„Nech to být, Bille,“ řekl Matt a zastavil ho, když se zrovna chystal vstát. „Já maminku odvezu sám.“

Bill se znovu posadil a Matt vstal. McCreary poznamenal:

„Jak jsem před chvílí řekl, Matte, tebe k Peteovi nepustí.“

„To je v pořádku,“ řekl Matt přes rameno, když už byl skoro u dveří. „Já ho nepotřebuju vidět. Ani bych nevěděl, co mu říct. Stačí, když za ním půjde maminka.“ Vzal si z věšáku klobouk, nasadil si ho, kolem pasu si připnul opasek, otevřel dveře a ohlédl se. „Bille, pověz mamince, že na ni počkám venku. A cestou domů by ses mohl stavit u mě doma a říct Martě, aby se po mně nesháněla. Přijedu až někdy odpoledne.“

„Dobře,“ řekl Bill.

Bill se soudcem na chvíli osaměli. Bill se k němu obrátil a zeptal se: „Myslíte, že má Pete nějakou šanci vyhnout se oprátce, pane soudce?“

„Obávám se, že velmi malou, Bille,“ odpověděl McCreary.

„Když člověk zabíjí bez zábran tak jako Pete, někdo ho musí zastavit. Společnost má právo na ochranu před takovým člověkem a zákony byly sepsány a soudy stvořeny, aby tuto ochranu poskytli.“

„Ano,“ souhlasil Bill.

„Ale ne, abys tomu špatně rozuměl, Bille. Nechci, aby sis myslel, že boj vzdávám. To ne. Udělám všechno pro to, abych ho uchránil před šibenicí a vymohl mu místo toho vězení.“

„Ano,“ řekl opět Bill. „Stejně ale nechápu, co se to s Peteem stalo. Nikdy nebyl krutý… ani… ani násilnický nebo podlý. Byl jako všichni ostatní. Čestný, s lidmi vycházel dobře a nikdy nevyhledával žádné spory. Jak byste tohle vysvětlil?“

Do místnosti vešla Mary. Měla na sobě plášť s kapuci, která jí visela na zádech.

„Myslím, že to nikdo nemůže doopravdy vysvětlit, Bille,“ povzdychla. „Každý může mít jen svou teorii. Ale to je všechno. Já mám na to svůj názor a ten mě děsí. Když jsem vás vychovávala, chlapci, jak rozlišit dobré od špatného, asi jsem někdy s Peteem nebyla důsledná. Jedině tak si mohu vysvětlit, proč je o tolik jiný než ty a Matt. Před soudem nebude stát sám. Vina za to, co spáchal, padá jistým způsobem i na mě.“

XVIII.

RAWLINS bylo poměrně velké a stále se zvětšující město. Mělo hlavní ulici složenou ze čtyř bloků a mnoho postranních uliček, které ji přetínaly v pravém úhlu. Tísnily se v nich dru-hořadé obchody, které se už nevešly na hlavní třídu a které zde byly namačkány mezi penziony a soukromými domy. Pouze všechny saloony, bylo jich ve městě sedm a tři z nich se považovaly za nadřazené ostatním a nazývaly se kavárnami, považovaly za nezbytné nacházet se na hlavní třídě. Jejich pře-žití, jak zjistily, záviselo na jejich blízkosti a okamžité dosažitelnosti pro ty, jejichž žízeň vyžadovala neodkladné utišení. Ovšem menší obchodníci s látkami, kloboučníci, krejčí a hokynáři považovali postranní uličky s domy s nízkými nájmy za zcela vyhovující.

Protože byl Rawlins okresním městem, železničním uzlem a centrem obchodu s dobytkem, pyšnil se velitel jeho policejního sboru titulem okresního velitele policie Spojených států namísto titulem šerifa, jehož pravomoc byla omezena vlastním městem a přilehlým okolím. Šerif byl voleným veřejným zaměstnancem zodpovědným za své činy obyvatelům

komunity, a tím nucený vyhovovat záměrům místních politiků. Okresní velitel byl jmenován a odvoláván federální vládou, a tudíž nezatížený místními závazky a pletkami a rámec jeho pravomoci a činnosti byl prakticky neomezený. Mohl působit na tak velkém území, jak jen uznal za vhodné. Ti, co porušovali zákon, věděli, že něco jiného bylo popichovat a dráždit šerifa a něco jiného bylo, když se za nimi pustil okresní velitel. Kde šerif mohl váhat s potrestáním nebo přehlížet různá porušení zákona, tam okresní velitel všechny přestupky posuzoval velmi přísně a nekompromisně.

Před kanceláří okresního velitele Nata Adamse na hlavní rawlinské ulici se procházeli dva statní muži s poněkud obhroublými výrazy ve tvářích. Jeden z nich měl knír a oba měli na prsou připíchnuté odznaky zástupců okresního velitele. Když do města vjela Rowanovic bryčka a drkotala směrem k nim, ohlédli se po ní spíše mechanicky. Ale když přijela až k obrubníku před nimi a zastavila, začali si ji se zájmem prohlížet. Matt na ně pohlédl, uvázal otěže kolem ruční brzdy, pak seskočil dolů, obešel vůz na Maryinu stranu a pomohl jí sestoupit.

„Podívej se, mami,“ řekl jí potichu a obrátil se zády k oběma zástupcům. „Chci, aby ses trochu připravila na to, až Petea uvidíš. Musí dobře vědět, že tohle je konec jeho cesty. Pravděpodobně si s ním užiješ těžké chvíle. Jen si pamatuj, že to zabíjení a všechny věci kolem udělal Pete a ne ty, Bill nebo já. Řekni mu za nás za všechny, že stojíme při něm, a že jsme ochotní udělat pro něj cokoliv, abychom mu pomohli. Jenom mu musíš říct, mami, a on tomu musí porozumět, že existuje zákon, který určuje, jak daleko až můžeme jít a co tedy všechno pro něj můžeme udělat. Ale nechci, abyste si on a ani

ty, mami, mysleli, že zapomínám, že jsem jeho bratr. Já o tom vím. Ale…“

„Rozumím, Matte.“

S ulehčením se na ni zahleděl, dokázal se trochu usmát a řekl: „Dobře, mami. Jdi. Budu tu na tebe čekat, dokud se nevrátíš.“

Mary přešla chodník. Kníratý zástupce se postavil před dveře, zatarasil jí tak cestu a tázavě na ni pohlédl.

„Přišla jsem navštívit svého syna,“ řekla mu. „Petea Rowana.“

„Jistě,“ odpověděl. Otevřel dveře, podržel je dokořán otevřené a pak za ní zase zavřel.

Mary udělala dva kroky do nitra kanceláře. Za stolem seděl vysoký muž s ocelově šedými vlasy a před sebou měl rozložené jakési papíry. Mary se tiše zastavila a čekala, dokud k ní muž nezvedl oči.

„Jsem Mary Rowanová,“ představila se. „Soudce McCreary mi řekl…“

„Očekával jsem vás, madam. Váš syn žádal o povolení se s vámi setkat, a když mně to soudce navrhl, souhlasil jsem.’„ Shrnul všechny papíry dohromady, navršil je na sebe, vložil do zásuvky, zavřel ji. postavil se a vyšel zpoza stolu směrem k ní. Na košili měl mezi třetím knoflíkem a kapsou připíchnutý od-znak. Bylo na něm tiskacími písmeny napsáno „U.S. Marshal“.

„Znal jsem vašeho manžela, paní Rowanová. Byl to velmi dobrý člověk. Je mi velmi líto, že ten mladík zde,“ a ukázal hlavou směrem k zavřeným postranním dveřím, kterých si Mary předtím nevšimla, „je jeho syn.“

„Mohu ho vidět, prosím?“

„Ano, jistě,“ okamžitě odpověděl. Ale poté, jako by ho

něco napadlo, dodal: „Uvnitř je trochu horko, madam. Mohla byste si odložit plášť? Budete ho mít tady, až skončíte návštěvu.“

V okamžiku již stál za ní a ještě, než byla Mary připravená, pomohl jí plášť sundat. Vzal ho od ní, složil ho, otočil se a položil ho na stůl. Když Mary viděla, jak po něm přejel rukou, tiše řekla: „V plášti je malá kapsička, veliteli, vhodná tak na kapesník. Ale není dost prostorná, aby se do ní dala schovat zbraň. Ujišťuji vás, že žádnou zbraň nemám schovanou u sebe ani nikde jinde.“

Opět se obrátil k ní. Ve tváři měl nepatrný nádech červené barvy.

„Prosím… prosím, madam, tudy,“ řekl, vyhnul se jejímu klidnému pohledu a vedl ji k zavřeným dveřím.

Mezi Mary a Peteem byla železná mříž.

„Jé, já jsem tak rád, že tě vidím, mami!“ vykřikl Pete. Nikdy ho neviděla v takovém stavu, v jakém byl teď. Špinavý, neoholený, vlasy měl rozcuchané, slepené a potřebovaly ostříhat a pod levým okem se mu rozlévala mnohobarevná podlitina. Košili měl na zádech rozedranou, až byl vidět nátělník, který byl tak špinavý, že se Mary musela podivit, jak dlouho jej asi nosil. Levou nohavici měl roztrženou, až mu z kalhot čnělo koleno a část stehna a lýtka. S nechutí se mu zahleděla na boty. Byly tak obnošené a roztrhané, že ji ten pohled až ranil. A když mu pohlédla do očí, uviděla v nich zvláštní žár, který ji polekal. Pete se rychle rozhlédl po cele. Když viděl, že zůstali sami, prostrčil hlavu mřížemi tak daleko, jak jen to bylo možné a dychtivým hlasem zašeptal: „Kde to je, mami? Kde to máš?“

Nechápavě na něj pohlédla.

„Co kde mám?“

„Pistoli. Přinesla jsi mi přeci pistoli?“

„Pistoli?“’ zopakovala.

„Jistě! Proč si myslíš, že jsem tě chtěl vidět? Říkal jsem si, že ji schováš lépe než Matt nebo Bill. Vím, že tě nikdo neprohledával, a také vím zatraceně dobře, že každého chlapa by tu prošacovali od hlavy až k patě.“

Mary neodpověděla.

„Tak mami, podívej, chci, abys udělala tohle. Napřed si odsud pospěš a přines mi něco k jídlu. Když budeš venku, sežeň zbraň a někde ji u sebe schovej. Kde ji seženeš a jak ji schováš, to je mi jedno. Hlavně ji přines sem. Pak zajeď zpátky do Ryertonu a sežeň mi nějaký prachy. Dvě stovky mi budou stačit. Ne, radši vem pět set. S těma si vystačím, dokud ti nedám vědět, kde jsem, a nebudeš mi moct poslat další. Matt mi peníze může přivézt dneska večer a taky nějakého rychlé-.. ho koně. Chtěl bych, aby na mě počkal někde poblíž, abych v tý chvíli, kdy vyběhnu ven, mohl naskočit. S Mattem musí přijet i Bill a oba musí mít pušky, aby mohli zdržet všechny, co by mě chtěli pronásledovat. Myslím, že to je všechno, mami. Ne, málem jsem zapomněl. Chci se odsud dostat někdy kolem půlnoci. Nezapomeň to říct klukům, ať jsou včas připravený. Řekl bych, že sem na nic nezapomněl.“

Mary úplně ztratila řeč. Chtěla mu odpovědět, ale cosi se s ní stalo. Snažila se promluvit, ale nemohla. Z hloubi hrdla jí vycházely jen klokotavé dusivé zvuky. Ale nezdálo se, že by si jich Pete všímal.

„Víš, kam se vydám, až se odsud dostanu, mami?“ slyšela ho, jak se ptá. „Do Kalifornie. Je to tak, mami. Známej, kterýho jsem potkal v Mexiku, tam byl a pořád o tom mluvil.

Podle něj to je nejkrásnější země na světě. Tak mě nadchl, že nebudu mít klid, dokud se tam sám nedostanu a neuvidím to. A až…“

Mary se od něj napůl odvrátila a Pete se zarazil.

„Počkej chvíli, mami,“ řekl. „Ještě jsem neskončil. Tak kam jdeš?“,

„Jdu pryč, Pete,“ odpověděla. „Musím. Už to déle nemůžu vydržet.“

„Uděláš, o co jsem tě požádal? Seženeš mi, co potřebuju?“

„.Ne, Pete,“ řekla klidně.

„Cože?“ ostře na ni pohlédl. „Chceš říct, že mi odsud nepomůžeš? Necháš je, aby mě pověsili a ani mi nepodáš ruku, abys mě zachránila?“

„Přesně tak.“

„Já… já tomu nevěřím!“ divoce vykřikl.

„Raději bys měl, Pete.“

Vrátila se k zamřížovaným dveřím, ocitla se mu znovu tváří v tvář a pohlédla mu přímo do očí.“ Měl je široce rozevřené, upnuté na ni a ústa trochu otevřená.

„Pete, něco ti řeknu. A chci, abys mě poslouchal a abys mě poslouchal dobře, protože to může být naposledy, co mě kdy vidíš a slyšíš,“ začala. „Přišla jsem sem s očekáváním, že od tebe uslyším něco o tom, jak lituješ věcí, které jsi udělal. Ale nic takového jsi neřekl, protože ničeho nelituješ. Namísto toho chceš, abychom ti odsud pomohli uprchnout, i když by to pravděpodobně znamenalo zabít ty, kteří by se ti postavili do cesty. To neuděláme, Pete. Při zabíjení ti nebudeme dělat společnost. Člověk, který zabíjel tak nemilosrdně jako ty a který je ochoten zabíjet až do chvíle, než mu to někdo překazí, musí být zastaven a přiveden k odpovědnosti. Zákon už to

konečně udělal. Nakonec tě chytili. A teď budeš za to, co jsi udělal, potrestán. S tím souhlasím. Myslím, že bys měl být potrestán. Možná si vůbec neuvědomuješ, co jsi spáchal. Možná už ti na to v hlavě nezbývá místo.. Já nevím, nevidím do tebe. Ale jestli neumíš rozlišit, co je správné a co špatné, a je docela zřejmé, že neumíš, lituji tě, protože pro člověka, jako jsi ty, není mezi slušnými lidmi, kteří ctí zákon, žádné místo.“

Opět se od něj odvrátila, rychle přes rameno řekla „Na shledanou, Pete a spěchala ke dveřím. Slzy jí najednou zaplavily oči, až přestala vidět, a s napřaženýma rukama mu-sela tápat před sebou. Když už byla těsně u dveří, z ničeho nic se otevřely a dovnitř vešel kníratý zástupce. Uviděl, jak Mary po tvářích tečou potoky slz, prudce se zastavil, ustoupil a podržel jí dveře otevřené. S pláčem se prosmýkla kolem něj. Skrze zavírající se dveře k ní dolehl Peteův hlas. Zařízl se jí do srdce jako nůž.

„Mami! Nechoď! Neopouštěj mě, mami!“

Matt přecházel sem a tam podél okraje chodníku a každou chvíli se zadíval ke dveřím kanceláře. Když zaslechl, že se otevřely, rychle se obrátil. Spatřil, jak se objevila Mary, všiml si jejího uslzeného obličeje a zmuchlaného kapesníku, který tiskla v dlani, vyšel jí vstříc, ale hned se zase zastavil, protože Mary na něj pohlédla a zavrtěla hlavou. Pomalu se vrátil, postavil se k pravému přednímu kolu bryčky a pozoroval ji, jak se k němu přes chodník blíží.

„Jsi v pořádku, mami?“ zeptal se jí úzkostlivě, když k němu došla.

„Ano. Už jsem v pořádku, Matte,“ odpověděla. „Ale teď se mě na nic neptej. Počkej, až budeme odsud pryč.“

„Ano, jistě, mami.“

Pomohl jí vylézt nahoru, sledoval ji, jak se usazuje na širokém sedadle a skládá si pod sebe dlouhou těžkou sukni; obešel zepředu spřežení a vyšplhal se nahoru vedle ní. Když odvázal otěže a uvolnil brzdu, dveře kanceláře se znovu otevřely a objevila se v nich vysoká postava Natea Adamse. Jejich pohledy se setkaly a chvíli na sebe oba hleděli. Pak se bryčka odlepila od chodníku, otočila se a rozjela ulicí. Kolemjdoucí mechanicky zvedali k projíždějící bryčce a jejím pasažérům zrak a Matt jim jejich pohledy oplácel. Mary sklopila oči a dívala se na své sepjaté ruce. Matt na ni pohlédl, ale pamětliv její prosby, aby s otázkami počkal na později, nesnažil se ji přimět k hovoru. Upřeně se díval na křižovatku, ke které se blížili, a na otevřenou silnici, která vedla dál. Před křižovatkou, zpomalil spřežení a uvolnil cestu farmářskému vozu. Pak ji přejeli a Rawlins se ocitl za nimi.

Mary zvedla hlavu a dutě řekla: „Chtěl mě vidět ze dvou důvodů. Zaprvé si myslel, že porozumím tomu, že chce zbraň a že mu nějakou přinesu. A za druhé…“

Matt se k ní otočil.

„Zbraň?“ zopakoval. „Na co? On ještě nemá dost toho zabíjení a chce zabíjet dál?“

„Že by pro mě bylo jednoduché ukrýt zbraň, protože si myslel, že mě nikdo nebude chtít prohledávat.“

Vypověděla Mattovi všechno, co jí Pete řekl a co mu na to odpověděla. Nepřerušoval ji, pozorně naslouchal, a když skončila, potřásl hlavou a hořce řekl: „Tak na tohle nás má. Jen abychom mu pomohli dostat se z vězení, aby mohl dál zabíjet. Mami, on musí být šílený. Musí, jinak by nemohl takhle přemýšlet.“

Mary neodpověděla.

„Říkal něco o té mexické dívce?“ zeptal se Matt.

„Ne, a já jsem se o ní také nezmínila.“

„Myslíš, že stále věří, že uděláme to, co chce?“

„Řekla jsem mu, že to neuděláme. Ale s tím chlapcem není žádná řeč, Matte. Nikdo nemůže tušit, co se mu honí hlavou.“

„Až ho vyvedou ven a uvážou mu provaz kolem krku, pochopí, žes to všechno myslela vážně.“

„Ten hrozný pohled, co měl v očích. Nikdy jsem ho tam dříve neviděla. To mě opravdu vylekalo.“

„Takový divoký?“

„Ano, Matte. Myslím, že je hrozně nemocný. Duševně nemocný.“

„Musí být,“ souhlasil Matt. „Ale ani se nepokoušej najít zákon, na jehož základě by ho mohli osvobodit. Protože to neudělají. Nevím, co si o tom myslí soudce. Ale podle mého, mami…“

Mary k němu zvedla oči.

„Podle mého,“ opakoval, „nevěřím, že by měl sebemenší šanci vyhnout se oprátce.“

Neměla mu na to co odpovědět.

XIX.

ANI MARY ani Matt po zbytek cesty do Ryertonu nemluvili. Zprvu bujní koně se nakonec zklidnili a celou cestu pak klusali pravidelně. Když se přiblížili k Ryertonu, Mary zvedla oči a řekla: „Ráda bych se podívala za soudcem, než pojedeme domů, Matte.“

Matt přikývl a řekl: „Jistě, mami. Zastavíme se u něj v kanceláři a podíváme se, jestli tam je. Mně se zdá, že je pořád někde na cestách. Na staršího pána toho určitě hodně naběhá.“

Naštěstí tentokrát soudce nikde necestoval. Když Rowanové přijeli, byl ve své kanceláři.

„Tak co, Mary?“ zeptal se poté, co ji usadil do velké pohodlné židle za svůj pracovní stůl. „Viděla jsi Petea?“

„Ano, viděla jsem ho,“ odpověděla. „Ale to je tak všechno, co vám můžu říct, pane soudce. Teď bych ráda, kdybyste vy řekl něco mně, prosím.“

„Jestli budu moci,“ řekl McCreary s lehkým úsměvem.

„Pane soudce, myslím si, že Pete je nemocný. Duševně nemocný.“

„Myslím si to také. Chci na tom založit jeho obhajobu.“

„Vezme to soud v úvahu?“

„Upřímně řečeno, nevím. Zcela to závisí na soudci, před kterým bude Pete stát. Zákon byl sepsán před mnoha lety a nerozlišuje mezi duševně chorým pachatelem a obyčejným zločincem. Někteří z nás jej vykládají tak, jak byl sepsán, a odmítají uznat fakt, že je zastaralý, a že by měl být posuzován s rozumem a rozvahou. Pokud bude moje obhajoba úspěšná, Pete z toho vyjde s odnětím svobody. Když neuspěji, když se mnou soud nebude souhlasit…“

„Ano?“

„Pak rozsudek vyplyne ze zákona.“

„Ale… ale já nemohu uvěřit, že by soud odsoudil na šibenici duševně chorého člověka, který není zodpovědný za své činy,“ vzpírala se Mary.

„Co bys soudu navrhovala, aby s Peteem udělal? Propustit ho a znovu ho vrátit do společnosti?“

„Ne, samozřejmě, že ne. Myslím, že by se pro něj něco mělo udělat. Nějak ho léčit. Něco, co by mu pomohlo znovu získat jeho… jeho duševní rovnováhu.“

„Nemáme žádnou instituci, které bychom mohli svěřit lidi nepříčetné a ani ty duševně narušené. Jen naše věznice. Tam se ale všem vězňům dostává stejné péče, jakou předepisuje zákon, bez ohledu na jejich příčetnost a duševní stav.“

„Pokud je tohle o našich věznicích pravda, pak v nich své svěřence spíše kazí než napravují,“ odpověděla Mary.

McCreary pokrčil rameny a řekl: „Ve Filadelfii a v Bostonu je pár soukromých ústavů pro duševně choré. Ale z těchto míst už došlo více zpráv o brutalitě a nelidském zacházení než z našich věznic. Naše životní úroveň a lékařství se neustále vylepšují, Mary, ale naneštěstí si nikdo ze zodpovědných lidí ještě neuvědomil, že duševně choří vyžadují náš zvláštní přístup. A pokud si to neuvědomí a budou na tom stále vydělávat, duševně choří nepřestanou být považováni za obyčejné zločince, spíše než za osamělé trpící lidi, kteří potřebují porozumění a péči. Je mi to líto, Mary, ale je to tak. Ty ani já s tím nemůžeme nic udělat.“

Následujícího dne seděli Peteovi bratři Matt a Bill mezi publikem u soudu, který rozhodoval o jeho životě. Mary se ho také chtěla zúčastnit a prohlašovala, že je její povinností tam být. Ale chlapci ji přemluvili, že tím nemůže Peteovi nijak pomoci, a že jejich přítomnost Petea ujistí, že ho neopustili. Mary souhlasila a zůstala doma.

Chlapci se z Rawlinsu vrátili odpoledne. Našli Mary, jak bez hnutí sedí u kuchyňského stolu. Zvedla hlavu a pohlédla na ně. Pak sledovala, jak si věší klobouky, a nespustila z nich oči, ani když oba došli ke stolu a posadili se na svá obvyklá místa. Nastalo krátké ticho. Pak se již Mary nemohla udržet a zeptala se: „Tak co? Neřeknete mi, co se stalo?“

„Jistě, mami,“ odpověděl Matt. „Viděli

jsme Petea, ale jen z dálky. Nenechali nás ani nikoho jiného se k němu přiblížit, natož s ním promluvit.“

„Vsadil bych se, že to byl ten nejrychlejší a nejkratší soud, který se tam kdy odehrál,“ řekl Bill a Mary na něj upřela oči.

Zbledla a nejistě se zeptala: „Chcete říct… že…. už je po všem?“

„Je to tak, mami,“ řekl Matt, zhluboka se nadechl a pevně se na ni zahleděl. „Je po všem.“

„Od začátku to bylo jasné, mami,“ řekl jí Bill.

„Předstupoval jeden svědek za druhým. Soudce Ferris měl úzký obličej, studené oči a úzké rty a bylo mu něco kolem šedesáti. Když už toho vyslechl dost, bylo to odbyto.“

„Nikdy předtím jsem o tom Ferrisovi neslyšel,“ dodal Matt.

„Někdo za mnou mi řekl, že je soudce Harmon nemocný, a že Ferrise poslali místo něj.“

„McCreary pro Petea dělal, co mohl,“ řekl Bill. „Ale Ferris nesouhlasil, že se Peteovi muselo něco stát, co z něj udělalo zabijáka, a že by ho neměli považovat za zodpovědného za své činy. Byl přesvědčen, že Pete je nenapravitelný vrah, a řekl, že ho nic nemůže přesvědčit o opaku.“

„Tak to bylo, mami,“ řekl Matt. „To je všechno, co se stalo.“

„Kdy… kdy to udělají?“

Předtím, než odpověděl, navlhčil si Matt rty špičkou jazyka.

„Zítra ráno v osm.“

„Právu bude učiněno zadost,“ dodal Bill, „a společnost si podle Ferrise bude opět moci volně vydechnout. Nebude se už více bát Petea Rowana.“

Mary sklonila hlavu a s rukou pevně přitisknutou ke rtům tiše zavzlykala. Matt dal Billovi znamení, ať už nic neříká, ale

Bill s ujišťujícím gestem dodal: „Potom, co Petea znovu zavřeli, zašel jsem za velitelem, mami, a ten mi řekl, že než ho zítra vyvedou, budeme s ním moci několik minut pobýt.“

Zůstali tiše sedět a Mary se znovu vrátila ztracená rovnováha. Pak se Matt nahnul, přikryl jí rukou dlaň a zeptal se: „Mami, myslíš, že to tu chvíli vydržíš sama?“

Bezeslova přikývla a lehce si přitom otřela kapesníkem oči.

„Za chvíli se vrátím,“ dodal Matt, „a přivedu Martu.“

„Také se později vrátím,“ řekl Bill. Mary k němu zvedla tvář vlhkou od slz.

„Myslím že bys nemusel, Bille,“ zašeptala. „Ted bys neměl Ann nechávat samotnou déle, než je to nutné. Také si myslím, že bys ji sem dnes večer neměl vodit.“

„Pokud Ann znám, jsem si jist, že bude chtít přijít,“ odpověděl Bill. „Bude cítit, že bychom tu dnes večer měli být s tebou všichni.“

„Myslím, že maminka má pravdu, Bille,“ ozval se Matt a obrátil se k němu. „Budu tu já s Martou a zůstaneme tu přes noc. Takže nebude zapotřebí, abyste tu byli i vy.“

Bill si promnul bradu hřbetem ruky.

„No tak dobře, když myslíte: A co zítra, Matte?“

„Chceš, abych se u tebe zastavil a vyzvedl tě nebo chceš…?“

„Zastav se pro mě.“

Matt přikývl a zeptal se: „Tak okolo půl sedmé?“

„Budu připravený, ať přijedeš kdykoliv,“ odpověděl Bill. Pak se opět obrátil k Mary a řekl: „Mami, doufám, že zítra už nechceš do Rawlinsu jezdit? K ničemu by to už nebylo.“

„To je pravda, mami,“ řekl Matt. „My se o všechno postaráme.“

„Necháte mě, chlapci, abych si to rozmyslela sama?“ zeptala se jich Mary.

„Jistě,“ řekli Matt s Billem jednohlasně. Matt se zdvihl, sklonil se nad Mary, políbil ji na tvář a stiskl jí ruku. Pak se znovu napřímil, otočil se a odešel ke dveřím. Bill před ní poklekl, Mary ho objala, pevně ho k sobě na chvíli přitiskla a pak ho pustila. Bill přešel místnost ke dveřím, Matt mu podal klobouk a vyšel za ním z domu.

Matt s Billem vyjednali s majitelem rawlinského pohřebního ústavu, aby si po exekuci vyžádal Peteovo tělo, připravil ho na pohřeb a pak dovezl do rodinného domu. Potom vyšli do sluncem zalité ulice.

„To je den,“ řekl Bill a potřásl hlavou. „Už jsi někdy takový viděl? Tak krásný?“

„Jako stvořený pro život,“ odvětil Matt chmurně. „Ne pro to, co Peteovi hodlají udělat.“

Beze spěchu, protože bylo teprve sedm hodin, vydali se po ulici. Byli překvapení, kolik lidí je vzhůru a venku na ulici v takovou časnou hodinu. Kolemjdoucí se po nich ohlíželi a zjevně je poznávali. Bratři si pohledů nevšímali, alespoň navenek to nedávali najevo. Když došli na úroveň kanceláře okresního velitele, přešli na druhou stranu ulice a vstoupili dovnitř. V místnosti stáli čtyři ozbrojení muži. Dva z nich byli zástupci, které Matt předtím už viděl dvakrát, a další dva muži měli také stejné odznaky. Z cely vyšel Nate Adams a za ním se objevil vysoký, dobře upravený muž. Byl to reverend Jeremy Goslin. Zůstali na něj zírat se široce rozevřenýma očima. Byli

překvapení, že ho tam vidí, a také jeho přeměna v elegantního muže byla tak nápadná, že si nemohli pomoct a museli mu přiznat všechnu čest. Vlasy měl ostříhané a pečlivě

sčesané tak, že nyní rámovaly jeho normálně úzký obličej. Dokonce i jeho oči se změnily. Zmizel z nich jejich divoký výraz.

„Využil jsem svých výsad a přišel jsem, abych si s vaším bratrem promluvil.“ řekl jim tiše namísto svým hřímavým hlasem, ,.a snad ho připravil na to, co ho čeká. Nechám ho, aby si snědl snídani. Zakrátko se k němu vrátím a zůstanu s ním až do konce.“

Pokývl, odvrátil se a vyšel ven. Rowanové se podívali jeden na druhého a potřásli hlavami.

„Řekl jste, že se budeme moci s Peteem vidět,“ řekl Bill Adamsovi.

„To je pravda,“ odpověděl velitel. „Vraťte se sem za čtyřicet pět minut. Pak s ním budete mít možnost být pět minut, než ho vyvedeme ven.“

Bill přikývl a řekl: „Vrátíme se.“

Matt se vyhrnul ven za ním a na chvíli se před Adamsovou kanceláří zastavili na chodníku. Ale když se na ulici začalo shromažďovat stále více lidí, Bill si je s úšklebkem prohlédl a zamumlal: „Podívej se na ně. Stejně tolik žen a dětí jako mužů. A všichni se přišli podívat, jak věší člověka.“

„Všichni jsou tak vyšňoření,“ dodal Matt hořce. „Jakoby to byl nějaký svátek či co. Pojď, Bille, půjdeme. Nelíbí se mi, když tady stojíme, jen aby měli na co čučet.“

Vydali se ulicí.

„Co tomu říkáš, že se tu objevil Goslin?“ zeptal se Bill. „Já to nechápu.“

„To je od něj zatraceně hezký, že jo? Byl tak uhlazený, že jsem se musel dvakrát podívat, abych se ujistil, že to je on.“

„Musel někde narazit na zlato.“

„Ať už ty prachy na to své oblečení sehnal kdekoliv, vypadá teď opravdu k světu. Myslím, že mu za to budeme něco dlužit, Bille.“

„Jo.“

„Maminku to potěší, až o tom uslyší.“

„Později, až se zase věci zaběhnou do starých kolejí, domluvíme se s ní, co s Goslinem uděláme.“

Na první křižovatce se zastavili. Když chtěl Bill sestoupit z chodníku do ulice, Matt ho chytil za rukáv a zadržel ho. Bill se po něm ohlédl.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Ta bryčka támhle,“ řekl Matt a ukázal na vůz, který stál u krajnice asi dvanáct stop od rohu. „Ta je naše, maminčina, je to tak nebo mě šálí zrak?“

Bill se podíval, kam bratr ukazoval.

„Jo, je naše, máš pravdu,“ řekl. „Poznám ji podle těch červených linek na kolech. Co myslíš, že tu asi dělá?“

„To tedy nevím.“

„Neříkal jsi snad, že ses na maminku díval, než jsi odcházel, a že spala?“

„To je pravda. To jsem říkal.“,

„Já jsem si to myslel. Pokud to je maminčina bryčka, tak s ní musela přijet ona. Rád bych teď věděl, kde je.“

„To jsme dva, Bille. Jen doufám, že zase něco nechystá.“

„Co tím myslíš?“

Náhle se kdesi za nimi ozvala prudká střelba. V mžiku se oba otočili a pátravě se zahleděli ve směru velitelova úřadu. Viděli, jak se dav na druhé straně ulice pohnul, lidé začali klopýtat a padat jeden přes druhého v zoufalé snaze dostat se k nějakému úkrytu. Pár dětí bylo sražených k zemi, ženy křičely

a chytaly se mužů, kteří do nich naráželi. Každý prchal na jinou stranu. Z ničeho nic byla ulice prázdná a tichá. Dveře velitelovy kanceláře se prudce otevřely a ven vyběhl muž v potrhané košili a v děravých kalhotech, ze kterých mu vyčnívalo jedno koleno. Byl to Pete Rowan. V ruce svíral pistoli. Rychle se rozhlédl, uviděl koně přivázaného u zábradlí několik domů od Adamsovy kanceláře a prudce se k němu rozeběhl.

Matt s Billem byli jakoby vrostlí do chodníku. Když Pěte doběhl ke koni, všimli si, že se z blízkého stromořadí vynořila drobná ženská postava s kapuci a s napůl zdviženou puškou v ruce.

„To… to je maminka!“ vyjekl Bill.

„Jo! Rychle, poběž!“

Rozeběhli se ulicí. Byli příliš daleko, než aby slyšeli, co Mary Peteovi říká. Pete už odvázal koně a vyhoupl se na něj. V tom se Adamsovy dveře podruhé otevřely a na chodník se vypotácel vysoký rozložitý muž se zkrvavenou tváří. Byl to sám velitel. Pete si ho všiml, obrátil koně od zábradlí, vyjel doprostřed ulice, otočil se a zvedl pistoli, aby na něj vystřelil. Když zamířil, Adams zakopl o obrubník a svalil se na zem. Pak zlobně třeskla puška. Pete upustil zbraň. Celý se prohnul, jakoby se náhle zlomil v půli, hlava mu spadla a zřítil se dolů ze sedla. Ochable dopadl do strouhy pod obrubníkem, převalil se přes rameno a zůstal ležet tváří k zemi.

Z úřadovny se vyřítili Adamsovi zástupci se zbraněmi v rukou. Dva z nich se zastavili u velitele a dva doběhli až k Peteovi. Jeden z nich prudce nakopl Peteovu pistoli, a ta odjela po zemi pryč. Narazila do obrubníku a zůstala ležet asi dvě stopy od něj v oblaku prachu. Druhý muž otočil Petea na záda.

Sklonil se nad ním a za chvíli se k němu připojil i Adams podpíraný dvěma svými zástupci.

Bill a Matt doběhli k Mary. Podala Mattovi pušku.

„Musela jsem to udělat,“ řekla mu plačtivě. „Bála jsem se, že se nějak dostane ke zbrani a měla jsem pravdu. Kdybych ho nezastavila, zabil by velitele, a když by se odsud dostal, pokračoval by ve vraždění dál. Nikdo jiný to neudělal, a tak jsem to musela udělat já. Teď už nebude dál škodit. Vrátíme se zpátky a budeme žít tak, jak by Rowanové měli. Vezměte mě domů, prosím! Vezměte mě domů!“