John Kirby

Colorado western 002. Nikdo mi neunikne

Když přišel šerif Johnnie Riddick domů, spatřil obraz hrůzy. Před domkem leželi dva lidé v krvi. Jeho otec Tom a Cathy, Johnnieho sestra. Starý Tom už byl mrtvý. Cathy sice ještě žila, už jí však zbývaly poslední okamžiky života. Johnnie si k ní klekl. Její krásná tvář byla poznamenána bolestí a strachem ze smrti. Přesto Cathy sebrala všechny síly, aby Johnniemu řekla, že vrahové byli tři a jméno jednoho z nich. Pak v jeho náručí naposledy vydechla. V tom okamžiku začal Johnnie spřádat myšlenky na strašlivou pomstu…

Cathy Riddicková se zkroutila bolestí, když ji ten chlap bodl hlavní winchestrovky do zad.

„Běž ven! Jen žádné hloupé pohyby a žádná hloupá slova!“

Se slzami v očích vzhlédla Cathy ke slunci, které již v horském údolí vrhalo dlouhé stíny.

Venku přiváděl starý Tom Riddick koně. Právě se zastavili u studny. Jako vždy se nejdřív postaral o němou tvář, i když sám musel být velmi unavený.

„Nerozumělas mi? Ven!“

Mlčky zavrtěla hlavou, jakoby v domnění, že tak svůj osud může odvrátit. Vzlykaje se zabalila do staré sedlové deky, aby se ochránila před zimou.

Joe Farrel, který na ni mířil winchestrovkou, se zlomyslně zašklebil. „Můžeš mít buď lehkou smrt, nebo těžkou smrt, děvenko,“ zašeptal jí do ucha. „Jen blázen by si mohl myslet, že na tom nezáleží. Takže udělej, co říkám!“

„Jenom klid, hnědouši.“

Tom Riddick vylil do žlabu dvě vědra vody. Třetí si nechal pro sebe. Nalil si ho jednoduše na hlavu a otřepal se jako mokrý pes.

Pak začal koně hřebelcovat.

Teprve když se otočil ke srubu, instinktivně vycítil, že něco není v pořádku. Na pohled se nedělo nic podezřelého. Ale přesto tu něco nehrálo.

Riddick dokázal v tomto drsném kraji přežít tak dlouho, protože uměl neomylně vytušit nebezpečí.

A ani tentokrát se nemýlil.

Vytáhl ze sedla winchestrovku. Otočil se k domu zády, aby nebylo vidět, co dělá, a nabil ji.

„Ahoj, taťko.“

Opět se obrátil ke srubu. Byla to vlastně polorozpadlá bouda, ve které žil už víc než pět let. Pravda, mohl si za tu dobu postavit i něco lepšího, ale vždycky byl skromný a to mu zůstalo.

„Ahoj, taťko.“

Riddick s sebou trhl. Pocit strachu byl tak silný, že mu až sevřel hruď.

Cathy ho už dlouho tímhle způsobem, přede dveřmi, nevítala. A od svých deseti let mu nikdy neřekla „taťko“, jenom „tati“, a i to jen výjimečně. A dnešek rozhodně nezavdal příčinu k tomu, aby ho zdravila ode dveří a už vůbec ne k tomu, aby mu říkala „taťko“.

Přivřel oči. Ve dveřích viděl svou dceru zahalenou do staré sedlové deky. Dívala se na něj. V očích měla hluboký zármutek – takový u ní naposledy viděl, když jí zemřela matka.

Riddick už nepochyboval o tom, o co se jedná.

Třásly se mu ruce. Musel pevně stisknout pažbu winchestrovky, aby se trochu uklidnil.

„Máš už hotové jídlo?“ zeptal se. Vždycky, když se odněkud vracel domů, ptal se nejdřív na jídlo. Nyní pochopitelně myslel na zcela jiné věci. Řekl si však, že bude lepší, když se bude ptát jako obvykle.

Cathy přikývla a prohrábla si plavé vlasy, které na slunci vypadaly jako zlaté.

Tom Riddick postoupil o krok dopředu. Nenápadně dal Cathy winchestrovkou znamení, aby uhnula na stranu.

Cathy pochopila. Zareagovala přesně tak, jak to její otec chtěl.

Riddick totiž za ní zahlédl stín. Nevěděl, kdo to je, ale bylo jasné, že nemůže chovat žádné přátelské úmysly, když se schovává za dívku.

V dalším okamžiku, když se Cathy vrhla na stranu, Riddick zmáčkl spoušť. Neměl čas zamířit. Chtěl jenom neznámého zahnat zpátky do srubu, aby získal čas.

Když tedy třeskl výstřel, ležela již Cathy v prachu, s obličejem ukrytým v dlaních.

Tom Riddick se pokoušel doběhnout ke žlabu, za kterým se chtěl schovat. Bylo by to výhodné místo, měl odtud přímý výhled na srub.

Neudělal však ani půl kroku, když se za ním ozval výstřel.

Pocítil palčivou bolest v levém stehnu. Vzápětí se skácel do bláta.

Starý Tom Riddick už prožil mnoho nebezpečných situací. Nyní však poznal, že je konec.

Kolem něho se do země zaryly další střely. Nemohl se pohnout. Nemohl ani zvednout hlavu, aby pohlédl ke srubu.

Netrvalo to ani tři vteřiny, když uslyšel výkřiky své dcery. Bez ohledu na nebezpečí a především na skrytého střelce za ním vyskočil a zalícil winchestrovku.

Ale neměl šanci. Bandité byli nejméně dva a jeden z nich stál za ním. Cathy drželi jako rukojmí. S přehledem po něm mohli vystřelit. Vysoký blonďák mířil Cathy winchestrovkou na spánek. Ne, za takovéto situace opravdu nemohl nic dělat.

„Ale to je šlechetné,“ řekl Joe Farrell. „Neustále a za všech okolností chránit své dítě. Pusť tu zatracenou flintu!“

Riddick kypěl vzteky. Chvěl se. Kdyby měl alespoň nepatrnou šanci, že svou dceru tomu grázlovi vyrve z rukou… Ale tu neměl.

Pustil winchestrovku na zem a utřel si zpocené čelo.

O několik sekund později se vedle něho objevil blonďákův kolega.

Eddy Sarret, malý, štíhlý chlapík, jemuž sprostota a bestialita hleděly z očí. Měl špičatý, krysí obličej a oči neobvykle blízko sebe.

„Říkal jsem to, je přece z té generace, která staví rodinu nade všecko,“ zavrčel Sarret, zašklebil se a vrazil Riddickovi hlaveň mezi žebra. „Nebo ne?“

Riddick přikývl. Toho odporného skřeta vůbec nevnímal. Jeho myšlenky se zabývaly něčím úplně jiným. Horečnatě přemýšlel, jak by mohl z této zapeklité situace uniknout.

„Krucinál, v té štole nic není!“

Hlas zazněl z boku, ze skály, v níž zelo ústí štoly.

Riddick otočil hlavu. Spatřil chlápka se zrzavými vlasy, jak sbíhá ze svahu ke srubu.

Mark Riordan si utřel prach z čela a pohlédl starému Riddickovi do očí.

„Tak co, dědku, kam jsi schoval to zlato?“ zeptal se Riordan výhružným tónem. Odstrčil Sarreta a postavil se před Riddicka.

„Kde je to zatracené zlato?“

Riddick zavrtěl hlavou. „Já nemám žádné zlato.“

Cathy vykřikla. Riddick neviděl, co s ní Farrell provádí. Pokusil se Riordana obejít, ale ten k němu přistoupil ještě blíž.

Riddick pocítil ostrou bolest na břichu. Padl na zem a svíjel se v bolestech.

Cathy znovu vykřikla. Tom zvedl hlavu.

Farrell strhl z jeho dcery deku. Klečel vedle ní a držel jí nůž u levého ňadra.

Sarret se mečivě zasmál. Ještě pevněji stiskl své úzké rty.

„Ptám se tě ještě jednou, kde je to zlato? Nebo za to tvoje dcera zaplatí!“ vyhrožoval Riordan.

Riddick byl zpocený, jako by ho někdo polil vodou. Oči mu přímo žhnuly nenávistí k těm arcidarebákům. Přemýšlel, jaké mají s Cathy šance na přežití, když prozradí, kde je to zlato.

„Nebudu dál čekat,“ zavrčel Farrell.

„To teda nebude,“ přisvědčil šklebící se Sarret. „Je celý žhavý na to, aby si někoho podal.“

„Tati, prosím!“

Riddick sebou trhl. „V domě,“ řekl tiše. „Přinesu to.“

„Řekni, kde to je. My si to přineseme sami,“ řekl Riordan.

Riddick na chvíli zaváhal. Pomyslel na Johnnieho, svého syna, který měl přijet dnes večer a patrně už byl na cestě. Riddick proklínal sám sebe za to, že se dnes vrátil domů tak brzy. O hodinu nebo o dvě později, to už by jel společně s Johnniem a všechno by vypadalo jinak.

„Kde to je?!“

„Pod postelí.“

Riordan kývl na Sarreta. „Běž tam, Sarrete,“ řekl. „A snaž se. Narostou ti pak svaly.“

Sarret tiše zaklel a otočil se. O chvíli později zmizel v domě.

„Jestli nás jenom taháš za nos, starouši, uřežu tvé dceři obě uši.“

Riddick zavrtěl hlavou. Zmocnila se ho beznaděj. Věděl, že až zlato najdou, zabijí jeho i Cathy.

Několik minut se nic nedělo. Nikdo nepromluvil ani slovo. Riordan seděl na skále a mířil na Riddicka winchestrovkou. Chvějící se Cathy ležela na zemi a Farrell klečel s nožem v ruce vedle ní.

A pak Sarret vyšel ven. Jeho krysí obličej se Riddickovi zdál ještě špičatější. V pravé ruce držel tři kožené vaky. Bylo v nich zlato. Zlato, které Riddick musel dolovat ze skály celých pět let.

„To je všechno?“ zeptal se Riordan a vstal.

Riddick přikývl. „A teď už konečně půjdete?“

„Pochopitelně,“ řekl Riordan. „Samozřejmě že zmizíme, hned jak tu všechno vyřídíme.“

V dalším momentu starého Riddicka zastřelil.

„Tři muži, tři jména a tři kříže!“ zašeptal Johnnie Riddick. Jeho strhaná tvář vypadala, jako by byla vytesaná z kamene.

„Najdu je a pomstím vás!“

Johnnie se obrátil k oběma čerstvým hrobům. Sem, ke starému srubu, kde Johnnie pohřbil svého otce a sestru vedle hrobu své matky, mnoho lidí nepřišlo.

Na hřbitově ve Woodlane by měli daleko větší pohřeb.

Nikdy o tom nemluvili, protože samozřejmě se smrtí nikdo nepočítal. Ale Johnnieho otec přece jen kdysi vyjádřil přání být pochován vedle své ženy.

„Znáš ty chlapy, Johnnie?“ zeptal se ho Butch Ellison, šerif z Woodlane.

„Znám jenom jméno jednoho z nich. Jmenuje se Sarret. Nevím, jak vypadají. Ale to jméno by mi stačit mělo. Nosím stejnou hvězdu jako ty, Butchi. Mou povinností je ty vrahy najít.“

Butch Ellison přikývl. „Ano, nosíš šerifskou hvězdu. To je pravda, Johnnie. Je tvou povinností ty zločince najít a předat je úřadům. Ale ty tu hvězdu chceš zneužít pro svou soukromou pomstu.“

Riddick se s přítomnými rozloučil kývnutím. Pak mluvil o samotě s šerifem Butchem Ellisonem.

„Cathy ještě žila, když jsem přišel, Butchi. Chtěl jsem se vrátit už večer, ale zdržel jsem se, takže jsem se domů dostal až ráno. Ještě žila, i když ji hrozně zřídili. Tak hrozně… to jsem ještě nikdy neviděl. Ani u Apačů. A vydržela tak dlouho, protože mi chtěla něco říct, Butchi.“

„Co ti řekla?“

„Řekla mi: Najdi ty chlapy a zabij je, Johnnie! Slíbil jsem jí to. Slíbil jsem to své umírající sestře!“

Ellison přivřel oči a zavrtěl hlavou. „Šerif ale nesmí brát spravedlnost do svých rukou, Johnnie.“

„Chceš mě zastavit, Butchi?“

„Ano.“

Johnnie Riddick si posunul stetson do čela. „To se ti ale nepodaří, Butchi. Nikdo mě nezastaví a nikdo mě od toho neodradí. Slíbil jsem to Cathy. Ti muži, které hledám, to nejsou lidé, ale bestie.“

„Jenže ty jsi šerif, Johnnie. Přísahal jsi, že budeš prosazovat a dodržovat zákon.“

„A bránit ho, Butchi,“ dodal Johnnie. „Ti chlapi budou vraždit dál.“

Když se obrátil a chtěl odejít ke svému vraníkovi, kterého přivázal k ohradě, položil mu Butch ruku na rameno.

„Máš hrozně malou šanci je najít, Johnnie. A i když se ti to podaří, tak si vezmi, že oni jsou tři. To bys nemusel přežít.“

Johnnie si utřel kapesbíkem pot z čela. S Butchem Ellisonem se přátelil mnoho let. Přesto mu Butch nerozuměl. Ale ten, kdo neviděl to, co Johnnie, mu nemohl rozumět.

„Uvidíme se někdy příště,“ řekl Johnnie, „nebo také ne. Díky za všechno.“

Ellison tiše zaklel. „Otec by ti to nikdy nedovolil. Nikdy.“

„Otec věřil v bibli, Butchi. Oko za oko, zub za zub. Tomu věřil.“

Johnnie se vyšvihl na svého vraníka a pobídl ho. Vyjel na hřeben a ohlédl se. Napadlo ho, že tento hřeben už možná nikdy neuvidí.

Krysí obličej Eddyho Sarreta se ještě víc protáhl, když v poledne vešel do banky v Hullstonu. Rozkopl létací dveře a vešel dovnitř. Nedůvěřivě se rozhlédl a nepřirozeně pištivým hlasem zvolal: „Nikdo ať se ani nehne!“

Jedna starší žena u přepážky začala křičet. Chytila se za hrdlo a skácela se. Jeden z mužských zákazníků jí chtěl pomoct. Sarret ho hrubě okřikl.

„Nech ji, sakra, ležet!“

Muž chtěl něco říct, ale radši si to rozmyslel při pohledu na Sarretův kolt. Krysák ho totiž namířil přímo na něj.

Mark Riordan se mezitím dostal k pokladnám. Byl celý zpocený, jak byl nervózní.

Joe Farrell zůstal stát u dveří. Jistil vchod, aby se tam náhodou nepřipletl někdo zvenku.

„O.K. Takže všichni budou ležet na zemi a dělat, že jsou mrtví. Kdo to dělat nebude, ten bude mrtvý doopravdy.“

Toho dne se v Hullstonské bance zdržovalo takových deset úředníků. Všichni do jednoho Sarretův příkaz splnili. Stačilo jim, aby se podívali do jeho očí, aby poznali, že někoho zabít pro něho vůbec nic neznamená.

U pokladny se zatím třásl strachy Joshua Doyle. Byl úplně zpocený a jeho dvojitá brada se chvěla jako tetelící se vzduch.

Mark Riordan zatím procházel za přepážkami. Zašel se podívat na tři úředníky sedící vedle Joshuy Doylea, hlavního pokladníka.

„Chceme to všecko,“ zavrčel Riordan. „Všechny prachy, co jsou tady, i ty, co jsou schované v trezoru. Rozuměli jste?“

Joshua Doyle krátce pohlédl na vysokého, štíhlého muže, sedícího opodál za psacím stolem.

„K tomu ale musí dát souhlas Dave Kinney,“ řekl Joshua Doyle. „Je to ředitel.“

„Ty jsi Kinney?“ obrátil se Mark Riordan k onomu vysokému muži za psacím stolem.

Kinney přikývl a vstal. Pomalu vstal. Přitom ze stolu povytáhl šuplík. Sáhl do něj a nachystal si winchestrovku, kterou tam měl schovanou. Zatím ji nikdy nepotřeboval. Hullston bylo klidné město. Šerifovi nedělalo problémy rychle se se všemi bandity vypořádat.

„Tak mu řekni, co má dělat, Kinney!“

Riordan byl nervózní. Nevěděl přitom proč. Nějak však instinktivně cítil, že to nejde tak hladce, jak si mysleli.

„Dejte mu to zlato, Doyle,“ řekl Kinney tiše. Snažil se, aby jeho hlas zněl klidně. Rukama se opíral o stůl a hleděl zrzavému banditovi do očí.

„Nemohli byste si pohnout?“ naléhal na ně Joe Farrell ode dveří. „Zatím je sice na ulici klid, ale to nemusí trvat věčně.“

„Rychle!“ zařval Sarret, jehož úkolem bylo starat se o zákazníky banky i o úředníky za přepážkami.

Doyle si pospíšil, aby balíčky bankovek nacpal do kožené tašky, kterou mu hodil Mark Riordan. Po zemi se válely rozházené mince.

Riordan nadával. „Všechno!“ řval. „Zatraceně, posbírej to všechno!“

Doyle ho tedy poslechl a začal sbírat mince ze země.

A na tento moment Kinney čekal. Ani na zlomek sekundy nespustil Riordana z očí. A když se Doyle shýbl pro mince, Riordan se díval na něj.

Kinney vytáhl ze zásuvky zbraň. Ale to už ho zpozoroval u dveří stojící Farrell, který vzápětí křikl na Riordana: „Pozor!“

Kinney už nemohl ustoupit. Věděl, že i kdyby to udělal, stejně by ho zastřelili. Dobře to věděl. Pomyslel na svou ženu a dvě děti a zacílil.

Jenže to už pálil Farrell i Riordan. Nejprve Kinneyho zasáhlo olovo Farrellovy winchestrovky, potom kulka z Riordanova koltu.

Riordanův výstřel ředitele zasáhl, když padal. Padl přímo na svou zbraň a poté se skácel k zemi. Necítil žádnou bolest, což ho udivilo.

„Ten idiot,“ zařval Farrell. „Ten zatracený idiot, co to…“

Dál se nedostal. Zvenčí zazněly výstřely. Kulky se zavrtaly do zdi pokladny. Farrell se kryl.

Zraněný Kinney už nikoho nezajímal. Všichni ho považovali za mrtvého. Trefily ho dvě rány, a to by mělo stačit.

Jenže to nebyla pravda. Otočil se na bok a snažil se překonat palčivou bolest. Stiskl zuby a zhluboka se nadechl. Nechtěl se prozradit. Chtěl to přežít a počítal, že má jistou šanci, jestli se mu podaří dostat se k nějaké překvapující ráně.

Jenže bolest potlačit nedokázal. Zařval a klekl si. Před očima se mu dělaly mžitky a Riordana viděl jen jako zamlžený stín. Do středu tohoto stínu zamířil a vystřelil. Cítil ještě zpětný náraz do ramene a pak už nic, jen temnotu a pád kamsi do hlubin.

Riordana rána odhodila na skříň. Pak padl na kolena.

„Zatraceně, ten parchant mě trefil!“

Sarret ještě pořád stál s kamenným krysím obličejem v hale. „Hoďte tam ty prachy!“ požadoval. „Vůbec se nestarejte o to, co se děje! Jenom to dál strkejte do tašky!“

Doyle tedy pracoval dál. Nacpal do tašky poslední bankovky a položil ji na kasu. „To je všechno,“ řekl smutným hlasem a trhl sebou, když na něj Riordan namířil.

Riordanovi se totiž opět podařilo postavit na nohy. Kulka ho zasáhla do levého ramene. A byla hluboko, to dobře věděl. Ostrá bolest mu z ramene vystřelovala do celého těla a zabraňovala mu v jakémkoli prudším pohybu.

„Ty. Běž dolů, k trezoru,“ řekl. „Jestli nebudeš do tří minut zpátky se vším, co tam je, tak ty lidi tady pozabíjíme.“

„On má klíče,“ namítl Doyle a kývl směrem na mrtvého Kinneyho.

„Tak si je, zatraceně, vezmi! A už nezdržuj!“

Tlustý pokladník tedy opravdu vytáhl klíče z kapsy mrtvého a potom zmizel v tmavém sklepě.

Riordan sténal. Díval se na ránu, která silně krvácela.

„Hej, Kinney! Slyšíš mě, Kinney? Co se to tu děje?“

To nebyl nikdo jiný než hullstonský šerif. Ležel na chodníku na opačné straně ulice.

„Kinney je mrtvý,“ zvolal jeden z úředníků, poté co na něj kývl Farrell s výmluvným gestem.

„Kinney to dostal, šerife!“ zvolal Farrell. „Je tady ještě tucet dalších lidí. A my máme dost nábojů na to, abychom je všechny, jednoho po druhém oddělali. Radši se zase zašij do kanclu nebo budeš mít na svědomí jejich životy.“

Farrell vyhlédl ven. Nalevo, kde končil chodník a několik schůdků jej spojovalo s hlavní ulicí, stála radnice. Odtud nyní vyšel druhý muž s hvězdou, šerifův zástupce.

Farrell zacílil. Počkal si, až šerifův zástupce přijde blíž. Pak chladnokrevně, jako pravý zabiják, kterým také byl, vystřelil.

Muž se skácel k zemi.

Farrell se zasmál. „Lidé by se jen tak neměli promenovat po ulici, šerife!“ zvolal. „Ať všichni zůstanou zalezlí ve svých domech! A dveře a okna ať jsou zavřená! Koho uvidíme se zbraní v ruce, dopadne stejně jako váš zástupce. Jestli se nás pokusíte pronásledovat, pozabíjíme rukojmí. Bereme si je totiž s sebou.“

Chvíli vládlo ticho. Bylo slyšet jen oddechování lidí ležících na zemi v bance.

„Už to nebude dlouho trvat, Joe,“ řekl Sarret, který kupodivu dokázal své nervy udržet na uzdě. „Jen pár minut a vypadnem.“

Riordan zasténal. Opřel se o přepážku a odsunul tašku s penězi na zem. „Potřebuju doktora, pořád krvácím, Farrelle!“

Farrell krátce pohlédl na Riordana a poté se opět obrátil ke dveřím.

„Pošlete sem doktora, šerife. Ať si přinese všechny nástroje a obvazy. Okamžitě!“

Z ulice se však žádná odpověď neozvala.

Farrell kývl na Sarreta. Ten vzal za ruku jednu z žen ležících na zemi a postrčil ji ke dveřím.

„Vidíš tu ženu, šerife?“ zvolal Farrell, poté co ji Sarret opět odvedl dovnitř. „Jestli sem okamžitě nepřijde doktor, tak tu ženskou odbachnem!“

Žena se třásla. Znovu ji vytáhli před dveře. „Zavolejte doktora Browna!“ křičela. „Ať přijde doktor Brown! Musíte ho přivést, jinak nás všechny pozabíjí!“

Farrell se zasmál. Opět tu ženu zavedl zpátky do místnosti.

„Doktor přijde, Marku,“ řekl Riordanovi. „Přijde, i když bychom tě kvůli té tvé hlouposti měli radši dodělat.“

Doyle se vrátil od trezoru. Zůstal stát ve vchodu do sklepa a hleděl na Sarreta. „Rychleji to nešlo,“ hlesl. „Je to všechno.“

Eddy Sarret se potměšile zašklebil. „Já se na to ještě podívám, tlusťochu,“ zavrčel, „a jestli tam najdu jen jednu jedinou minci, bude to tvůj konec!“

„Je to opravdu všechno,“ vrtěl hlavou Doyle. „Přišli jste o jeden den dřív. Peníze pro horníky sem dorazí až zítra,“ dodal chvějícím se hlasem.

Sarret si pohvízdl.

„Kolik jsi toho vzal?“

„Asi dva tisíce dolarů. Přesně to nevím.“

„A kolik přivezou zítra?“

„Jednou tolik,“ odvětil pokladník a postavil na zem druhou tašku s penězi z trezoru.

„Lehni si vedle svého mrtvého šéfa a ani se neopovažuj pohnout!“ přikázal mu Riordan.

Doyle si tedy lehl vedle McKinneyho a zavřel oči. Rozplakal se. Celý se chvěl.

„Kde jsou s tím doktorem?“ zavrčel Riordan.

„Už jde,“ ozval se Farrell, který spatřil staršího, šedivého muže, jak běží přes ulici.

„Jak to vypadá venku?“ vyzvídal Sarret.

„Je tam klid,“ odpověděl Farrell.

„Já bych tomu moc nevěřil. Ať přivedou dva koně. Vezmem si s sebou ty nejpěknější ženské. O.K.?“

„O.K,“ souhlasil Farrell, který by s tím stejně jinak přišel sám. Pak ustoupil stranou. Ke vchodu totiž právě dorazil onen starší muž, otevřel dveře a vešel dovnitř. V hale se zastavil a rozhlédl se kolem.

„Ven se stejně nedostanete,“ prohlásil.

Sarret se zašklebil. „To nech na nás. Radši se postarej o našeho kámoše. Dostal to do ramene.“

Doktor pokrčil rameny a šel se podívat na Riordana, který seděl na židli.

„Jestli to neuděláš dobře a budou nějaké komplikace, sejmu rukojmí!“

„Jsem lékař,“ opáčil muž, „ne kouzelník. U střelného poranění komplikace nastat mohou.“

„Protože to chceš, doktore?“

Doktor jen zavrtěl hlavou. „O všechny lidi se starám stejně, pane.“

„Tak konečně začni, rádi bychom vypadli.“

Johnnie Riddick zastavil svého vraníka před radnicí a seskočil ze sedla. Před třemi dny narazil na stopu těch banditů. Ztratil ji, zase našel a znovu ztratil. Zjistil jen, že míří na jih, do Mexika.

Riddick si nedělal žádné velké naděje. Počítal s tím, že je před hranicí už nedostihne. Ale to neznamenalo, že se za nimi nemohl vydat i do Mexika.

Utřel si prach z čela a vešel do saloonu. Vevnitř se zdržovali dva kovbojové a jedno děvče. Pohlédli na Riddicka, věnovali mu několik vteřin svého zájmu, aby pak opět pokračovali v hovoru.

Johnnie přišel až k pultu a objednal si pivo. Děvče ho obsloužilo a natočilo mu plnou sklenici.

„Nevíte, kde bych mohl najít šerifa? Ve své kanceláři není.“

„Musíte si chvilku počkat,“ odpověděla blondýna za pultem. „Teď zrovna pohřbívají jeho zástupce a ředitele banky. Walkera asi sesadí, protože nevypsal žádnou odměnu a nepokusil se bandity pronásledovat.“

Johnnie na ni zvídavě pohlédl. „Ale? Copak se tu stalo?“

„Proč vás to zajímá?“ zeptal se jeden z kovbojů. „To jsi jenom tak zvědavý, nebo tě zajímá, co udělá šerif?“

„Tak, co se tady stalo?“ naléhal Johnnie.

„Včera tu přepadli banku. Tři banditi. Zastřelili přitom ředitele a zástupce šerifa. Vzali si dvě ženy jako rukojmí a zmizeli. Walker, náš šerif, je ale nepronásledoval. Asi má strach o rukojmí.“

Riddick se napil a utřel si pěnu z úst.

„Mohl byste mi ty muže popsat?“

Blondýna zavrtěla hlavou. „To se zeptejte doktora, ten bude vědět víc. Jednoho z nich totiž ošetřoval. Ale teď je ještě na hřbitově.“

„Já jsem je viděl odjíždět,“ ozval se jeden z kovbojů. „Co tě tak zajímají, jsou to snad tví kámoši?“

Riddick ho chvíli mlčky pozoroval. „Možná, kovboji,“ dodal pak. „Ale radši mi je popiš.“

V následující moment však Johnnie ucítil mezi žebry hlaveň. Druhý kovboj na něj mířil svou karabinou.

„Když nám ti grázlové upláchli, tak se aspoň zahojíme na něm,“ poznamenal ramenatý kovboj, z jehož očí bylo vidět, že už má popito.

Druhý kovboj také vytasil kolt a zamlaskal. „Tak, ty ksindle, tak ty že jsi jejich kámoš?“

Johnnie se pokoušel zůstat klidný. Pravou rukou svíral sklenici, ze které právě upil. Levou se opíral o pult. Oči měl přivřené. Únava, kvůli které málem zaspal v sedle, z něj rázem opadla.

Děvče za pultem zbledlo. Nervózně si pročíslo vlasy. „Chlapi, neblázněte,“ řekla. „Vždyť ho vůbec neznáte.“

„No, no, no, sám řekl, že to je kámoš těch grázlů. Ty sice nemáme, ale jeho pověsit můžem. Proč ne, Daisy?“

Na ulici bylo jako po vymření, takže hlasitý hovor ze saloonu se tam musel pěkně rozléhat.

Chlapík stojící napravo od Riddicka pohlédl ke vchodu. Johnnie jenom čekal na jeho pohyb hlavy, pak odskočil od pultu a sklenicí praštil kovboje do hlavy. Ten, omráčen, se okamžitě sesul k zemi.

Druhý kovboj vystřelil. Jenže to neudělal dobře, Riddicka netrefil a kulka se zaryla do pultu.

Než mohl vypálit podruhé, Johnnie na něj skočil. Přesným pravým hákem na bradu ho odradil od myšlenek na střelbu.

Úder kovboje odhodil, ten dopadl na zem a rozplácl se jak široký tak dlouhý. Ještě se pokusil zamířit a vystřelit, ale to už k němu přiskočil Riddick a zbraň mu odkopl.

Kovboj zaklel.

Náhle se však situace opět dramaticky změnila.

„Ruce vzhůru!“ ozvalo se za Johnniem.

Opatrně se otočil a spatřil stát ve dveřích muže v rudé košili s šerifskou hvězdou na prsou. V pravé ruce držel kolt.

„Co se to tu děje?“ ptal se šerif Walker barmanky.

„Alan a Duke si mysleli, že tady pán je přítelem těch banditů, co zabili ředitele banky a vašeho zástupce. Chtěli ho zajmout. Ale on se nedal.“

Riddick se na dívku usmál. „Mohl bych dostat ještě jedno pivo?“

„Pokud budete platit, můžete dostat cokoli,“ odvětila Daisy.

Walker vešel dovnitř a za ním i další lidé. Všichni byli slavnostně oblečeni, jednalo se o smuteční hosty. Šerif si stoupl vedle Johnnieho. Stále ještě držel v ruce kolt a nedůvěřivě si cizince prohlížel.

„Nevypadáte zrovna důvěryhodně, pane,“ prohodil šerif.

„A jak by měl podle vás vypadat člověk, který je víc než tři dny v sedle?“ odpověděl otázkou Johnnie a napil se piva. „Lidi jsou tu pěkně nervózní.“

„Nedivte se jim. Měli jsme tu teď přepadení,“ poznamenal šerif.

„Říkal, že je kámoš těch banditů,“ řekl kovboj, který se právě sbíral ze země. Opřel se o pult a vyzývavě se na Johnnieho podíval.

„Jeden z nich se jmenuje Sarret. Vypadá jako krysa,“ řekl Johnnie šerifovi. „Další je blonďák a ten třetí je zrzavý a má pihy. Byli to oni?“

„Přesně tak,“ ozval se doktor Brown, který právě přišel a stoupl si vedle šerifa. „Ten zrzek má poraněné rameno. Přinutili mě, abych mu vytáhl kulku. Ti darebáci si s sebou vzali mou dceru Betty a její přítelkyni Consuelu.“

Riddick přikývl a zeptal se: „Včera?“

Šerif Walker přikývl. „A proč se o ně zajímáte, pane?“

Riddick si sáhl do náprsní kapsy a vytáhl svou šerifskou hvězdu. Významně se podíval na hrdiny, kteří ho ještě před chvílí chtěli pověsit.

„Šerif!?“ hlesl kovboj, který se ještě stále držel za žebra. Zoufale zalomil rukama a dodal: „Ale to jsem přece nemohl vědět, pane. To jsem, sakra, přece nemohl vědět.“

Riddick mlčel, nemínil se s ním vůbec vybavovat. Co se stalo, stalo se a už se s tím nechtěl zdržovat.

„Co víte o těch třech, šerife?“

Walker pokrčil rameny.

„Nic,“ odtušil. „Opravdu vůbec nic. Já jsem si jich vlastně všiml, až když se v bance začalo střílet. Měli rukojmí, takže jsem s tím nemohl nic dělat. Zastřelili mého zástupce, když vycházel z kanceláře, a také ředitele banky, který jim nechtěl vydat peníze. Jednoho z nich ale ještě stačil postřelit, museli k němu volat doktora. Nakonec pak se dvěma ženami jako rukojmími utekli. Někteří si možná myslí, že jsem je měl sledovat. Ale neudělal jsem to, protože jsem nechtěl ohrozit rukojmí, tak to je.“

Johnnie dopil sklenici. Nevěděl, jestli šerif jednal správně a jestli tím, že bandity nepronásledoval, zachránil rukojmím život. Tím si tedy rozhodně jistý nebyl. Ale důležité pro něho bylo to, že opět narazil na krvavou stopu těch vrahů. A teď, zapřísahal se, už ji nikdy neztratí.

„Co bude s mou dcerou a její přítelkyní?“ otázal se doktor Brown. V jeho hlase zaznívaly obavy. Riddick toho člověka nikdy předtím neviděl, ale byl si jist, že za posledních pár dnů zestárl o několik let. „Co s nimi bude?“

„To opravdu nevím,“ zavrtěl hlavou Johnnie. Neměl to srdce, aby starci sdělil, co bandité udělali s jeho otcem a sestrou. Sám by se dost divil, proč by zrovna tyto dvě ženy nechávali naživu.

Byl velmi unavený. Tak unavený, že se ani nemohl zvednout od pultu. Na další cestu nebylo ani pomyšlení. Navíc směřovala přímo na jih, do sluncem spálených, vyprahlých planin. Snad by nějaké dvě tři hodiny v sedle vydržel. Ale to by bylo asi tak všechno. Dozajista by pak vyčerpáním spadl z koně. A navíc i jeho vraník musel být unavený.

Takže se otočil k Walkerovi a řekl: „Potřeboval bych lázeň a postel.“

„A pak?“

Johnnie ukázal prstem směrem na jih. „Tam prchali bandité – tam půjdu i já.“

„Chcete je tedy dostat?“

„Za každou cenu.“

„A ty ženy?“

Riddick chvíli doktora mlčky pozoroval a poté prohlásil: „Ti chlapi mě neznají, doktore. Já ty ženy neohrozím, jestli vám jde o to.“

Lékař si utřel z čela pot.

„Dva dny jízdy odsud začíná indiánské území,“ řekl Walker, který si také poručil pivo a nyní jej usrkával. „Jsou to Apači, Mescalerové. Je tam víc než stovka bojovníků z různých rezervací. Už měsíce ovládají území před hranicí. Kavalerie s nimi nic neudělá. Když je tu pro ně příliš horká půda, zdekují se do Mexika a pak se zas vrátí. Ti desperáti už tam brzo budou.“

„Vědí o tom nebezpečí?“

Walker pokrčil rameny. „Nejsou zdejší, takže těžko. Jedině, že by je někdo varoval.“

„V tom případě by se ale zdrželi a pak mám šanci je dostihnout.“

„Nebo vjet rudochům přímo pod nůž, jestli je už dostali.“

„Nebo,“ přisvědčil Riddick. „Ale nad tím si teď nebudu lámat hlavu. Jsem už příliš unavený. Máte tu nějaký hotel?“

„Naproti. Určitě tam nějaké volné místo seženete.“

Farrell se ohlédl po Riordanovi, který jel jako poslední. Vypadal velmi unaveně, měl zavřené oči a klátil se, jako by měl každou chvíli spadnout z koně.

„Potřebuje aspoň dva dny odpočívat,“ řekl Sarret.

„Doktor mu málem uřízl rameno. Tak hluboko teda podle mě řezat nemusel.“

Farrell se podíval proti slunci. Pak se rozhlédl po neuvěřitelně vyprahlé pustině okolo. Jenom skály a poušť, tu a tam přerušovaná suchými a náležitě trnitými keříky bez listů. A nad tím vším pochopitelně čněli králové pouště – kaktusy. Některé byly vysoké jak tři chlapi.

Ale jinak vůbec nic.

Tak, tady se opravdu nemohl zdržovat nikdo jiný než vyvrhelové prchající ze Států do Mexika. A pak možná ještě supi, ale to Farrella příliš těšit nemohlo.

„Potřebuje odpočívat,“ opakoval Sarret. „Nebo ho zrovna můžeš oddělat.“

Farrell zůstal stát. Kývl na Sarreta, aby se postaral o obě ženy. To přitom nebylo nijak zvlášť nutné. Jen naprostý zoufalec by se tady beze zbraně a bez vody pokoušel o útěk.

„Co je s tebou, Riordane?“ zeptal se Farrell svého kumpána. „Je ti zle?“

Riordan se narovnal v sedle, ale ani to nepůsobilo nijak povzbudivě. V jeho tváři se odrážela úplná rezignace.

Pokusil se o úsměv, ale zůstalo opravdu jen u pokusu.

„Ten doktor, ten mi teda dal,“ zamumlal. „Máme jeho dceru, hmm, to je pěkné, to je pěkné…“

„Hned, jak bude příležitost, odpočineme si, Marku. Aspoň den.“

Riordan na Farrella pohlédl s pochybnostmi v očích.

„Jenže oni jsou za námi. Nemůžeme…“

„Nikdo za námi není, Riordane. Museli bychom si jich všimnout. K hranici to jsou ještě dva dny jízdy. A to ty v tvém stavu nevydržíš.“

„Co říká Sarret?“

„Souhlasí.“

Na Riordanově tváři se objevil vděčný úsměv. „Všude jsou dneska nějací zapadlí osadníci. Možná že na některého cestou narazíme.“

Sarret jel před nimi.

Jako první tedy vyjel na hřeben a spatřil planinu, která se rozprostírala přímo před nimi. Mávl rukou na znamení, aby si pospíšili.

Farrell kývl na Riordana a pobodl svého koně do slabin. To však už příliš neúčinkovalo. Byli totiž už tak dlouho na cestě, že zvířata už na to nereagovala. Možná tak na pár set yardů, ale potom ne.

Farrell tedy přijel k Sarretovi a pohlédl směrem k úzkému zelenému pásu vinoucímu se mezi několika kopci. Ani ne míli odtud stál srub. I na takovou vzdálenost bylo poznat, že je obývaný.

„Jako ve Woodlane u starého zlatokopa,“ zašklebil se Sarret. „To je přesně to místo, na kterém by si Riordan mohl odpočinout. A navíc tam my dva budeme mít čas trochu se věnovat příjemnějším stránkám života, co říkáš?“

Sarret přitom ukázal na obě ženy, které stály opodál a s úzkostí v očích na něho hleděly.

„O.K.,“ souhlasil Farrell. „Jeď napřed a zjisti, jestli je vzduch čistý.“

„Když nebude, vyčistím ho,“ slíbil Sarret, popustil uzdu svému koni a začal sjíždět ze svahu dolů.

O něco později zmizel mezi kaktusy a trním.

Farrell přijel k oběma ženám, k nimž se mezitím připojil Riordan.

„Je tam chata,“ řekl. „Na den, dva se tam zastavíme, jestli bude vzduch čistý. Sarret se tam jel podívat.“

Riodan si utřel pot z čela.

Vůbec poprvé se Betty Brownová, dcera doktora Browna, odvážila k banditům promluvit.

„To je apačská země,“ špitla. „Odsud až po mexickou hranici. Všechno to tady je apačská země. Je jich tu plno.“

Farrella ta informace nejdřív trochu zarazila a pak se zasmál: „Ale baby, toto přece patří Navahům. Chceš nám nahnat strach?“

„Navahové žijí v rezervacích. Tento kraj po nich zůstal liduprázdný. Ale pak sem vpadli Mescalerové z různých rezervací a uzavřeli tu spojenectví, pane. Už před půlrokem se armáda vzdala pokusů o jejich vypuzení.“

Riordan se na svém koni začal opět klátit.

„Neboj, Marku,“ uklidňoval ho Farrell, „Apači nebo jiní, my tu zůstanem a ty se klidně budeš moct vykurýrovat. Pak pojedem dál.“

Betty Brownová si prohrábla své dlouhé blond vlasy. Obličej měla po dlouhé jízdě opálený. Na čele se jí udělala z prudkého slunce vyrážka. A z jejích očí vyzařovala nenávist a pohrdání.

„Proč nás nezastřelíte zrovna?“ zeptala se Farrella. „Tudy stejně nikdo neprojde, Apači to nedovolí.“ Farrell a Riordan si vyměnili krátké pohledy. Pak se Farrell zašklebil. „Možná by nás Apači pustili,“ řekl. „Třeba by jim stačil takový malý dárek. Dvě bělošky.“

Betty sebou trhla. Consuela, původem Mexičanka, se pohrdavě podívala na Farrella a sykla: „Já tě stejně jednou dostanu, gringo!“

Farrell se k ní otočil a chtěl ji okřiknout, ale slova mu uvízla v krku. Bylo mu jasné, že když dá této dračici sebemenší příležitost, bez milosti ho sprovodí ze světa.

„Dolů z koní, dámy,“ přikázal jim. „Počkáme, až se vrátí Sarret. Potom uvidíme.“

Za ty roky, co žil Samuel Tolliver sám v horách, si stačil vypěstovat smysl pro nebezpečí. A díky tomu dokázal přečkat divoké potyčky s Navahy, občanskou válku a nyní i Apače.

Dvakrát se rudoši připlížili až k jeho srubu. Vždycky je naštěstí včas zpozoroval, takže zůstal v bezpečí a počkal, až odejdou. Od té doby vždy nějakou dobu pozoroval okolí, než se vrátil.

Tentokrát se však nejednalo o Apače. Jednalo se o tři bělochy, jednu bělošku a jednu překrásnou míšenku.

Ale přesto i nyní vytušil, že od nenadálých návštěvníků nemůže čekat nic dobrého. Takže zůstal v horách, zatímco neznámí se zabydlovali v jeho srubu.

Tolliver byl starý a zkušený. V divočině už žil hodně dlouho na to, aby byl opatrný. A hlavně si zvykl spát pod širým nebem, což bylo také mnohem bezpečnější než nocovat doma. Věděl, že jak ti cizinci přišli, tak také odejdou. Času měl habaděj.

Na rozdíl od nich.

Johnnie Riddick popustil svému vraníkovi uzdu. Kůň kráčel jistým krokem vyschlým korytem.

Před dvěma dny opustil Hullston a vydal se přímo na jih, po stopách banditů a také, abychom nezapomněli, po stopách obou rukojmí.

Dnes ráno nalezl to, co hledal.

Stopy krve na jednom velkém kaktusu. Olámané trny a krev.

Lidskou krev.

Johnnie Riddick si byl svou věcí naprosto jistý. Věděl, že tu sice žije spousta divoké zvěře, ale že tu nejsou žádní lovci. Navíc těch kapek krve bylo příliš málo na to, aby pocházely od postřelené zvěře.

Ne, byla to lidská krev.

Krev toho zrzavého lupiče, který byl postřelen v bance.

Jel tedy tou správnou cestou. Určitě ho brzy čeká setkání s vrahy jeho otce a sestry.

Slunce zapadalo za horami. Přesto si posunul klobouk hluboko do čela. Ostřížím zrakem pozoroval okolní krajinu.

Jestli je pravda, to co říkali v Hullstonu, jedná se o indiánský kraj.

Dosud ale žádného rudocha nespatřil. A nejenom rudocha. Kraj vypadal jako po vymření. Nikde ani živáčka.

A právě to bylo podezřelé.

Už víc než dvě hodiny projížděl mezi pahorky a skalisky, což ho zneklidňovalo. Za každým z nich totiž mohl někdo číhat. Za každým kaktusem se mohl skrývat indián. Věděl, že Apači nutně potřebují zbraně. A přepadení osamělého jezdce, to byla ta nejpříhodnější příležitost k tomu, aby je získali.

Neustále si utíral pot z čela. Krůpěje potu ho totiž oslepovaly.

Snažil se nalézt další stopy krve, ale to se mu již nepodařilo.

Možná že jel po jiné cestě než bandité. Ale to ho příliš neznervózňovalo. Dokud pojede v tom samém směru, určitě na jejich stopy dříve nebo později opět narazí.

Vraník se náhle zastavil, zafrkal a neklidně sebou trhl. Rozšířily se mu nozdry, jako by větřil.

Riddick se rozhlédl kolem a uchopil winchestrovku, která mu dosud volně visela přes sedlo.

Nebylo nic vidět, ale přesto se něco muselo dít, protože jeho kůň byl skutečně velmi nervózní. Možná to způsobil had nebo škorpion. Ale stejně tak se mohlo jednat i o Apače schované někde ve skalách. Byl proto připraven okamžitě zamířit a střílet.

Jemně ponoukl koně, aby jel pomalu dál. Zvíře ho s nelibostí poslechlo, ušlo několik kroků, ale pak se zase zastavilo.

Riddick zvedl hlaveň winchestrovky výš. Prst měl nachystaný na spoušti. Cítil, jak se potí. Tentokrát si ale čelo neutřel. Jenom se zamračil, aby mu kapky potu nestekly do očí.

Nervozita ho přepadla stejně jako jeho koně. Napravo od něj, ve vzdálenosti ani ne čtyř yardů, zela mezi skalami jeskyňka. Riddick ji už delší dobu pozoroval. Byl rozhodnutý, že se v ní při nejmenším náznaku nebezpečí ukryje.

Vteřiny ubíhaly. Panovalo nepřirozené ticho.

A pak se ozvalo tiché písknutí.

Johnnie se okamžitě instinktivně přikrčil. Košilí mu projel šíp a škrábl ho do ramene.

A pak je konečně spatřil.

Zhruba padesát yardů od něho se mezi skalami vynořili dva Apači s luky. Obličeje měli pomalované válečnickými barvami.

Riddick seskočil z koně. Pokusil se ještě uzmout bandasku s vodou, která visela pod hruškou sedla. Kůň však uhnul, takže se mu to nepodařilo. Dopadl na kamenitou půdu a chvíli zůstal ležet.

Když se rozhlédl, nebyli už od něj ani dvacet yardů. Díval se do jejich výhružně pomalovaných obličejů. Nečekal však, zamířil a vypálil.

První z obou válečníků padl na zem a zůstal ležet.

Druhý zahodil luk a vrhl se na Johnnieho s dýkou. Máchl čepelí zdola, ale Johnnie včas uskočil.

Riddick se rychle překulil na bok, vzal winchestrovku a indiánovi, který na něho chtěl skočit, vrazil hlaveň do břicha. Indián upustil dýku a odvrávoral stranou.

Po chvíli se však znovu postavil na nohy válečník, kterého předtím Johnnie postřelil.

To však již stál na nohou i Johnnie. Apač silně krvácel, ale přesto se pohyboval velmi mrštně a opět sahal po zbrani.

To však Johnnie nepřipustil a vystřelil podruhé. Neměl jinou možnost, protože někde za ním byl druhý indián, kterému pocuchal břicho.

Vystřelil a převalil se na stranu.

A v pravý čas.

Druhý válečník byl totiž znovu na scéně. Našel dýku, kterou předtím upustil, a zaútočil.

Vykřikl a chystal se k smrtícímu výpadu.

Riddick vystřelil potřetí. A protože rudoch ještě stále nebyl vyřízený, vypálil pro jistotu ještě jednou. Indián se skácel k zemi, pohlédl na Riddicka, jako by nevěřil, že ho porazil běloch, a skonal.

Johnnie si zhluboka oddechl. Rukávem si setřel pot z čela. Pak běžel k jeskyňce. Těsně před ní, kryt skálou, zalehl. Pokud by však válečníků bylo víc, ani taková ochrana by ho nespasila. Mohli ho totiž z jeskyně vykouřit.

Navíc byl zranitelný ze strany, takže by jim stačilo se rozdělit a dostat ho pod křížovou palbu.

Uklidnil se. Srdce, které mu předtím tlouklo skoro až v krku, už začalo bít normálně.

Ozval se zvuk kopyt, zesílený ozvěnou od skal. Nejprve to vypadalo na jednoho jezdce. Riddick doufal, že to bude jeho vraník, který se při indiánském útoku splašil a utekl. Jenže potom se ukázalo, že jich bude víc.

Posléze se objevili mezi skalami. Víc než tucet apačských jezdců. Byli pomalovaní válečnickými barvami a jeli na neosedlaných ponících. Ozbrojeni byli jen luky, šípy a oštěpy. Jen několik z nich mělo winchestrovky nebo jiné palné zbraně.

Riddick se přikrčil. Kdyby tam neleželi ti dva mrtví, asi by se tam jezdci vůbec nezastavovali.

Jenže těch mrtvých si prostě nemohli nevšimnout.

Jeden urostlý, svalnatý muž se třemi orlími pery ve vlasech se otočil k ostatním. Pohybem pušky jim ukázal, aby planinu obklíčili.

Šest jezdců okamžitě sesedlo a zmizelo mezi skalami. Ostatní se shromáždili kolem muže s orlím perem. Vyměnili si s ním několik slov.

Riddick nerozuměl tomu, o čem se mluví, ale bylo mu jasné, že jej budou hledat, dokud ho nenajdou. Oba mrtví je upozornili na to, že tu někde někdo musí být. Apači byli trpěliví a jen tak něčeho nenechali.

To byla jejich silná stránka.

Když pak takového nešťastníka zajali, náležitě si na něm to čekání vynahradili.

Riddick horečně přemýšlel. Nacházel se v kraji, který vůbec neznal, na rozdíl od Apačů, kteří tu museli znát každý kámen. Zbývala mu jediná možnost. Schovat se v jeskyňce. Co bylo uvnitř, nevěděl. Ale právě zde se mohl nejvýhodněji bránit proti Apačům.

Jezdci se dali do pohybu. Mířili přímo k Johnniemu. Už za půl minuty mohou být u něho.

Musel jednat.

Skočil do jeskyně a na uvítanou po válečnících vystřelil.

Jeho výpad byl tak překvapivý, že se Apači nezmohli na žádnou odpověď. První výstřely z jejich pušek třeskly, když už byl v bezpečí.

Vchod do jeskyně byl velmi úzký, stačit tak pro jednoho člověka. Trychtýřovitě se rozšiřoval dovnitř.

Několik sekund Johnnie ležel na zemi. Pak se ve vchodu objevil první pronásledovatel.

Johnnie vypálil a uskočil na stranu. Viděl, že indián zmizel, a jeskyní zazněl jeho výkřik bolesti. Riddick poznal, že i tohoto válečníka poslal do věčných lovišť.

Pak zavládlo ticho. Trvalo několik minut. Riddick se ani nepohnul. Věděl, že Apači číhají někde u ústí jeskyně a čekají na svou příležitost. Ti jen tak nezmizí. Stačilo by jim, kdyby se jednomu z nich podařilo proklouznout dovnitř, zaměstnat ho a ostatní už by se tam pak dostali.

A to by znamenalo jeho konec.

Tu Johnnie uslyšel hovor. Nabil znovu svou winchestrovku. Kolt položil vedle sebe.

„Bledá tváři!“

„Co byste rádi?“ zeptal se Johnnie. Namířil puškou do ústí jeskyně.

„Chceme jen tvé zbraně. Pak tě necháme jít.“

Johnnie se přes veškeré napětí neubránil úsměvu.

„Se skalpem nebo bez něho?“

Venku někdo zaklel.

„Náčelník Černý jestřáb ti to dvakrát opakovat nebude, bledá tváři!“

Riddick neodpověděl. Poškrábal se na bradě. Bylo jasné, že něco plánují. Nesměl se nechat překvapit.

„Toto je naše zem. Můžeš odejít, hned jak nám dáš zbraně. Jestli nám je nevydáš dobrovolně, vezmeme si je sami. A ty zemřeš.“

Johnnie se zasmál. „Jestli je Černý jestřáb opravdový náčelník, pak sem přijde a zemře jako první!“

Ještě jednou se pokusili vyslat tam nějakého válečníka. Jeden muž, patrně ten nejhubenější, skočil dovnitř. Riddick ho zastřelil uprostřed skoku. Jeho tělo se zapříčilo v úzkém hrdle chodby a zatarasilo jej. Venku někdo zavyl jako pes. Zřejmě to byl sám náčelník Černý jestřáb.

„Měl bys to zkusit jako první, Černý jestřábe! Jinak nebudeš tím náčelníkem, o kterém se vypráví u ohně.“

„Černý jestřáb si tvůj skalp pověsí na opasek, bledá tváři. Ptá se tě, jestli víš, jak dlouho člověk vydrží bez jídla a bez vody.“

Takže chytili jeho koně s plnou bandaskou vody na sedle. To znamenalo, že vědí, v jaké je beznadějné situaci. Teď už jim stačilo jen počkat na to, až ho žízeň dožene k šílenství a sám se jim vzdá.

Riddick slyšel jejich vítězoslavný smích. Pak opět zavládlo ticho.

Vstal. Zem v jeskyňce byla pokrytá kamením a sutí, což se mu hodilo. Chtěl totiž vchod zatarasit pro případ, že by zaspal.

Celou hodinu na tom pracoval a nakonec se mu skutečně podařilo nanosit ke vchodu tolik kamení, že tudy v žádném případě nemohl nikdo projít bez toho, aby udělal rámus.

Nyní už jej tedy nemohli překvapit.

Vyčerpáním se sesul kolem zdi a odpočíval. Byl celý propocený, šaty se mu lepily na tělo. Ale daleko nepříjemnější byla jiná věc. Žízeň. Ta se nyní stala jeho stálým společníkem.

Betty Brownovou a Consuelu bandité strčili do místnosti bez oken, kterou Tolliver používal jako spižírnu.

V místnosti bylo k zalknutí, jen úzkou štěrbinou sem pronikalo něco čerstvého vzduchu a světla.

„Já je dostanu,“ řekla Consuela, míšenka s mexickou krví. Betty měla hlavu položenou na jejích nohou a hladila světlé vlasy své přítelkyně.

Na těle jí v cárech visela roztrhaná blůza. Teprve před hodinou ji sem bandité přivedli, poté co s nimi musela strávit celou noc.

„Jen klid, děvče,“ utěšovala ji Consuela. „Jen klid.“

Prohrábla jí vlasy a pokusila se jí zakrýt odhalená ňadra. Jenže s těmi cáry to skutečně nešlo.

„Proč mě radši zrovna nezabili, Consuelo?“ vzlykala Betty. „Radši se zabiju sama, nebo to budeš muset udělat ty, když nebudu dost silná.“

Míšenka zavrtěla hlavou. „Ne, já zabiju ty chlapy,“ řekla klidným hlasem. „Ještě není nic ztraceno, děvče.“

Betty zvedla hlavu a utřela si slzy. „Ale oni jsou přece tři. A my nemáme žádné zbraně.“

Consuela se zadívala kamsi do daleka. „Já to dokážu,“ řekla. „A pak se vrátíme domů.“

Betty vstala a promnula si uplakané oči.

„Možná že z Hullstonu už vyrazili muži, aby nás osvobodili.“

Consuela zavrtěla hlavou. „Nemá smysl si něco nalhávat. Lidé v Hullstonu vědí, že bandité nás zabijí, když je budou pronásledovat. Proto je nikdo pronásledovat nebude. A pokud někdo vyrazí později, tak už v horách nenajde žádné stopy. Nikdo nám nepomůže, Betty. Musíme si pomoct samy, jinak zemřeme.“

Betty se opřela o stěnu z velkých roubených klád. Uklidnila se. Consuela měla pravdu. Zvenčí pomoc očekávat nemohly. Zmocnila se jí únava a bezbrannost. Pomalu se opět sesouvala na podlahu. Skrčila nohy a hlavou se zapřela o kolena.

„Mám strach, Consuelo,“ hlesla. „Mám hrozný strach, že si pro mě dneska večer zase přijdou. To nejsou lidé, ale bestie.“

„Nemusíš mít strach, baby,“ odvětila Mexičanka. „Dneska si přijdou pro mě.“

V dáli se ozvaly výstřely. Vítr zanesl jejich zvuk až sem.

Consuela zvedla hlavu. Pokusila se vyhlédnout ven škvírami mezi kládami, ze kterých byl postaven srub, a vyzvědět tak, co se děje venku. Moc toho však vidět nemohla, škvíra byla přece jen příliš úzká.

„To jsou možná muži, kteří nás přišli osvobodit,“ řekla Betty, které se po výstřelech znatelně zlepšila nálada.

„Nic nevidím. Střílelo se v horách. Možná to byli Apači. Mohli napadnout člověka, kterému patří tento srub.“

Betty zavřela oči, prohrábla si vlasy a začala plakat.

„Zatraceně, co to bylo?“ zavrčel Eddy Sarret. Vyskočil ze židle a položil na stůl láhev pálenky, kterou našel ve sklepě.

„Výstřely,“ hlesl Joe Farrell. Už klimbal a Sarret ho nyní probudil.

„Takže na nás zorganizovali výpravu.“

Farrell se otočil k posteli, na které ležel Mark Riordan. Ten vstal. Měl tvář úplně rudou a pot z něj doslova tekl. Třásl se horečkou. Včera s ním vyloženě lomcovala. Sarret s Farrellem ho museli přivázat k posteli.

„Jenom klid, zatraceně, a nezačni zas fantazírovat, Riordane,“ odsekl Sarret. Ve skrytu duše se hněval, že se tu kvůli němu zdržovali.

„Ale to byly výstřely!“

Farrell přikývl. „Myslíš si snad, že jsme jediní lidé na zeměkouli?“

Mark Riordan opět padl na postel. Sužovala ho žízeň. Vedle něj stála láhev. Byla však prázdná.

„Přines mi, prosím tě, vodu, Sarrete,“ poprosil.

Chlapík s krysím obličejem zaklel, vstal a uchopil prázdnou láhev.

„Radši bys byl, kdybych zhebnul, co?“ zavrčel Riordan.

Sarret se zašklebil a přikývl. „Jo, to by bylo nejjednodušší,“ odvětil. „Co taky záleží na takovém pacholkovi, jak jsi ty, Riordane?“

„Drž hubu!“

Krysí úsměv se ještě rozšířil. V jeho očích se zajiskřilo. „Ty se do pekla určitě dostaneš přede mnou,“ řekl, „drž mi tam místo.“

Obrátil se a chtěl i s láhví vyjít ven, když tu se Riordan vysoukal z postele a vzal si nábojový pás, který visel na židli.

Než mu v tom Sarret mohl zabránit a než si toho všiml Farrell, držel už Riordan v ruce kolt. Každý pohyb byl pro něj těžký, takže to všechny překvapilo. Jeho tvář byla zkřivená horečkou.

„Měl bych tě oddělat, Sarrete,“ zavrčel hlasem plným nenávisti.

Sarret se pomalu otočil a podíval se na Riordana.

„Já jsem tě měl opravdu už dávno oddělat, Sarrete!“

„A kdo by ti pak chodil pro vodu, Riordane?“ zeptal se Sarret. Vypadalo to, že se zbraně, kterou mu Riordan mířil na břicho, vůbec nebál. Zdálo se, že ho to vůbec nezajímá, a ve skutečnosti ani na okamžik nezapochyboval o tom, že Riordan skutečně nevystřelí.

Riordan zaklel, strčil kolt pod přikrývku, otočil hlavu a zavřel oči.

„Měli jsme ho oddělat,“ zasyčel Sarret, když otevíral dveře. „Ještě kvůli němu budeme mít spoustu lapálií!“

„Drž hubu, Sarrete!“ ozval se Farrell.

„Však ty si ještě na moje slova vzpomeneš, Joe.“

„Drž už konečně hubu a běž pro tu vodu, Eddy. Je to náš parťák. To zranění zvládne. My ho odsud dostaneme. Za dva dny bude zase na nohou. Jenom žádný spěch. Nikdo nás nepronásleduje. A i kdyby, nenašel by nás tu. V horách stopy nenajde.“

Sarret se zamračil, chvíli stál ve dveřích a pak konečně vyšel ven.

Studna se nacházela napravo od srubu. Byla to v podstatě jenom jáma obložená dřevem. Ten kdo ji vyhloubil, si s ní moc práce nedal. Sarret ponořil láhev do vody a přitom pomyslel na toho, komu to tady patřilo.

V tom samém momentu za sebou uslyšel nějaký šelest.

Reagoval okamžitě. Vrhl se k zemi. V té samé chvíli tasil kolt a zařval dost hlasitě na to, aby to Farrell ve srubu slyšel.

Apač, který se ho pokusil napadnout zezadu, netrefil. Nůž se zabodl do země těsně vedle. Sarret poznal, že čepel je zlomená.

Vrhl se na zem a převalil se stranou. Pak spatřil obličej Mescalera pomalovaného válečnými barvami. Zamířil na něho svým koltem.

V tom momentu se ve dveřích srubu objevil Farrell a vystřelil.

Hned, jak slyšel výkřik svého kumpána, poznal, že mu hrozí smrtelné nebezpečí.

Válečník se skácel k zemi.

Sarret vystřelil hned po Farrellovi. Pak opět vyskočil na nohy. Nervózně se rozhlédl kolem.

„Ten ksindl určitě nepřišel sám!“ sykl. Farrell se také ostražitě rozhlížel. „Ti nikdy nechodí sami!“

Ozval se dusot kopyt.

Napravo od srubu, zpola schovaného v křoviskách, se objevil druhý Apač. Seděl přikrčený na svém poníkovi a vedl koně mrtvého druha.

Sarret s Farrellem se na něj pokusili vystřelit, ale netrefili se. Indián zmizel v křoviskách. O něco později ho spatřili, jak přejíždí přes nedaleký hřeben.

„To bylo o chlup,“ zavrčel Sarret. „To bylo zatraceně o chlup!“

Farrell si posunul stetson na stranu. Pohlédl na pahorky, které do údolí vrhaly stín.

„Máš tu vodu pro Riordana?“

Sarret si dal ruce v bok a zavrtěl hlavou.

„Kvůli tomu zatracenému Riordanovi jsem málem přišel o skalp! Už aby ten simulant konečně zdechl!“

„Bez Riordanovy vody bychom nikdy nepřišli na ty rudochy a ti by nás mohli napadnout ve srubu, Eddy. Přines tu vodu.“

Farrell zmizel vevnitř. Sarret nabral vodu, pohlédl na mrtvého Apače a s klením Farrella následoval.

„Musíme rozestavit hlídky,“ řekl a hodil Riordanovi flašku na postel. „Jsme tu v pasti. Rudoši číhají všude okolo.“

„Měli jsme jet dál,“ řekl Riordan. „Já bych to zvládl.“

Sarret chtěl něco odpovědět, ale Farrell jej zarazil. „Kdybychom jeli dál, teď bychom se někde smažili přivázaní k totemu. Indiáni to tu znají lépe než my. Takže tady jsme v bezpečí. Zítra vyjedeme.“

„Abychom ale někam dojeli, Joe,“ zavrčel Sarret. „Máme dost zlata a peněz. Nechtěl bych zhebnout, ještě než si jich užiju.“

Farrell odsunul flašku s pálenkou stranou, když viděl, že Sarret po ní chňapá. „Ty si vezmeš první hlídku, hned jak se setmí,“ upozornil ho.

Sarret zavrčel. Nelíbilo se mu, když mu někdo dával příkazy a když měl dělat něco, do čeho se mu nechtělo.

„Indiáni v noci nebojují,“ namítl.

„Od koho jsi to slyšel?“

„Od seržanta kavalerie.“

„Jenže toto jsou Mescalerové. Ti zaútočí vždycky, když budou mít příležitost. Budeš mít první hlídku. Teď jdi spát.“

Sarret pohlédl na postel, na níž ležel Riordan. Nikdy ho neměl obzvlášť v lásce, ale nikdy si proti němu nic nedovolil. Ale teď ho nenáviděl dvojnásob už jenom kvůli tomu, že Riordan ležel na posteli a on musel jít na hlídku.

Nejprve přemýšlel nad tím, jestli by nestálo za to vzít si svůj podíl, nebo trochu víc, a pláchnout. Nejdřív na nějakou dobu do Mexika, a potom, až se na všechno zapomene, zpátky do Států. Nebýt těch zatracených rudochů v horách, už by o něm nikdy nikdo neslyšel. Sám by jim však určitě neunikl.

Byla tu pak ještě možnost vrátit se na sever. Jenže na severu, v Hullstonu, na něho čekala jistá smrt.

„No, co je?“ zabručel netrpělivě Farrell. „Mám ti to ještě zopakovat, nebo co?“

„Nic, Joe,“ odtušil Sarret. „Jenom nemám rád, když si někdo hraje na šéfa a není jím.“

„Tak si klidně vezmi svůj podíl a zmiz, Eddy.“

Sarret potřásl hlavou, šel k druhé posteli a lehl si na ni. Přivřenýma očima pozoroval Farrella, který seděl na židli a hleděl z okna.

„To nemá smysl,“ řekl Sarret. „Když přijdou, tak ze všech stran zároveň.“

„Drž už hubu a spi, Sarrete! Rád bych si promyslel, co budeme dělat.“

„To já také,“ opáčil Sarret. „A budu to dělat s tou Mexičankou vedle. Skočím na ni, hned jak budu mít hlídku za sebou.“

Až do soumraku Samuel Tolliver ležel v bezpečí mezi skalami, odkud mohl sledovat, co se děje u jeho srubu. Apačské přepadení mu neuniklo. Ti chlapi, kteří mu vtrhli do jeho srubu, jednoho z rudochů zabili. Druhý však unikl a jel podat zprávu svému náčelníkovi Černému jestřábovi.

Tolliver neznal Černého jestřába osobně, ale věděl, že indiánům chybí zbraně. Získat je mohli pouze od bělochů. A to rozhodně ne nějakým přátelským darem.

To znamenalo, že Apači se pokusí na jeho srub zaútočit. Tuto noc ještě ne, ale Sam Tolliver věděl, že k tomu stejně dojde. A po takovém útoku bude muset svou chaloupku vybudovat znovu.

Věděl, že někde poblíž se něco děje. O tom nepochyboval. Už dva roky tu nikoho nepotkal a teď se sem všichni sjíždějí jako cvrčci.

Počkal si, až se setmí. Pak opustil svůj úkryt. Byly to jeho hory. Na tom nemohli nic změnit ani Mescalerové, ani nikdo jiný. Tolliver chtěl vědět, co se to kolem děje.

Plížil se jako puma, však to zde také znal mnohem lépe než Apači. Po půlhodině našel, co hledal. Skryl se mezi skalami a odsud pozoroval Apače shromážděné na skalní plošině.

Seděli tam kolem ohně.

Tolliver přivřel oči. Ty výstřely, které slyšel dnes odpoledne, mohly pocházet jen odtud.

Nikde poblíž nežily žádné nepřátelské indiánské kmeny. Jen Mescalerové, sice rozdělení do mnoha skupin, ale bez vzájemného nepřátelství.

To znamenalo, že se muselo jednat o nějakého bělocha. Možná to byl kolega těch chlapíků, kteří mu obsadili chatu.

Tolliver se rozhlížel po nějakém zajatci. Nikoho však neobjevil. Nepředpokládal, že by někoho drželi v úkrytu. To nebyl jejich styl. To by spíše položili zajatce vedle ohně, nebo přímo do něj. Tolliver to sice ještě nikdy na vlastní oči neviděl, ale slyšel o tom.

U ohně se mezitím něco dělo. Přibyli dva válečníci a hovořili s Černým jestřábem, nejvyšším indiánem. Podle gestikulace se jednalo o zvědy, kteří celý den objížděli v horách a něco hledali.

Bělocha, který se tu někde skrýval. Ano, Tolliverovi to začalo docházet.

Někdo se skryl mezi skalami a rudochům se nepodařilo ho odtud dostat.

Tolliver se připlížil blíž. Tu se uvolnil kámen a s rachotem spadl dolů na planinu.

Tolliver se přitiskl k zemi a zatajil dech.

Spolu s Černým jestřábem vyskočilo několik dalších bojovníků a pohlédli ke skalám, kde se Sam Tolliver krčil.

Vidět ho nemohli, možná cítit, tak jako on cítil je.

Černý jestřáb prohodil několik slov se svými válečníky, kteří se bezradně rozhlíželi kolem. Pak si zase sedli.

Tolliver nebyl tak naivní, aby si myslel, že tím snad všechno skončilo. Většina rudochů se posadila, ale byl si jist, že další se tiše vytratili od ohně a teď šmejdí někde v okolí.

Chvilku počkal a pak se odplížil zpátky, až se mohl bezpečně postavit. Vstal tedy, opřel se o skalní stěnu a naslouchal. Nic nebylo slyšet. Žádné hlasy z plošiny, žádné kroky někde poblíž.

Utřel si pot z obličeje a usilovně přemýšlel. Od ohně odešlo několik mužů a jistě se jej pokusí odřezat. Musí tedy uprchnout dřív, než se jim to podaří.

Tiše jako lasička se odplížil dál, až narazil na převislou skalní stěnu.

Pokusil se ve skále najít nějaké prohlubeniny nebo kotliny, v nichž by se mohl schovat. A přestože byla stěna na první pohled hladká, nalezl asi po jedné minutě prohlubeň dost velkou na to, aby se v ní mohl schovat. Spustil se do ní. Měl odsud dobrý výhled a hlavně: shora tam nebylo vidět. Když si lehl, nikdo ho shora nemohl spatřit. Skála nad ním totiž byla poněkud převislá a kryla tak částečně prohlubeň jako střecha.

Tolliver byl spokojený. Teď už klidně mohli přijít. Položil svůj šestiranný kolt na skálu vedle sebe a vytáhl bowie-knife.

Uběhly dvě, tři minuty. Pak ucítil prvního z nich. Nemohl ho vidět, ani nic neslyšel, ale věděl, že někdo musí být poblíž. Jak to mohl vědět, sám netušil. Ale věděl to. Jednoho dne prostě zjistil, že tak dokáže vycítit nebezpečí.

Dýchal tak tiše, že už pár coulů od něj ho nikdo nemohl slyšet. Přitiskl se ke stěně a uchopil střenku nože vyrobenou z jeleního parohu.

Pak napravo od sebe spatřil stín. Ani ne tři yardy od něj stál Apač. Rozhlížel se. Tolliver viděl jeho tvář pomalovanou válečnými barvami.

Tolliver jej pozoroval přivřenýma očima. Ostatní bojovníci sem ještě nepřišli, ale to nemuselo dlouho trvat.

Starý zálesák znervózněl. Apač ho v žádném případě nemohl objevit, ale přesto byl nebezpečně blízko. Jen pouhé dva kroky.

Tu se indián zastavil a zůstal stát jako socha. Jeho kůže se ve slabém svitu měsíce, zastíněného horami, leskla. Teprve za několik hodin měsíc vystoupá zcela nad hory.

Tolliver čekal. Skoro už nedýchal. Zakryl si čepel nože dlaní, aby ho neprozradil odlesk měsíčního světla.

Mescalero se přiblížil o další krok.

Tolliver už nemohl dál čekat. Jestli indián udělá ještě dalšího půl kroku, bude se mu dívat přímo na špičky mokasín.

Bleskurychle a přesně vrhl nůž, který probodl Apače, ještě než stačil něco udělat. Široká čepel nože vjela do indiánových prsou. Zavrávoral, ale už ani nevykřikl. Smrt byla rychlejší. Mescalero se skácel k zemi.

Tolliver se vytáhl nahoru, klekl si k indiánovi a sebral mu luk a šípy. Pak z něj vytáhl nůž a nebožtíka skopl do prohlubně.

To pochopitelně museli slyšet i ostatní válečníci. A přesně s tím Tolliver počítal. Chtěl vědět, kde jsou. Nepředpokládal, že by jich mohlo být víc než tři nebo čtyři. A ze své výhodné pozice v prohlubni je mohl jednoho po druhém oddělat, pokud by byl dost rychlý.

Přivřel oči, přiložil šíp na tětivu, opřel se o skálu a napjal tětivu.

Ozval se tlumený hovor, a to zároveň zleva i zprava. Bojovníci, kteří se každým okamžikem přibližovali, byli ve stejné výšce a mohli být vzdáleni takových deset yardů.

Tolliver zamířil a vystřelil. Když šíp zasáhl prvního Apače napravo od něho, už se s druhým šípem otáčel nalevo.

Druhý válečník lezl po úzké římse a musel se přidržovat skály, aby neztratil rovnováhu.

O vteřinu později ji ztratil, protože ho zasáhl Tolliverův šíp. Padl do hlubiny a strhl s sebou suť.

Tolliver zůstal stát v prohlubni a pozorně naslouchal. Měl sluch jako kočka a zrak jako ostříž. Předpokládal, že tu indiánů bude ještě víc.

Nikdo, ani Mescalero, se nemohl po skalách pohybovat tak, aby nebyl slyšet. A Tolliver už byl dostatečně zkušený, aby slyšel to, co ostatní neslyší.

Uběhly dvě minuty, a nic se nedělo.

Zastrčil kolt za opasek, pověsil si luk na rameno a šípy dal do toulce.

Vrátil se stejnou cestou na ono místo, odkud mohl tak dobře přehlédnout planinu, na níž seděli Černý jestřáb a jeho bojovníci kolem ohně.

O tom, co se odehrávalo nad nimi ve skalách, neměli ani tušení. To, že něco není v pořádku, zjistili, teprve když se jejich tři spolubojovníci dlouho nevraceli.

Tolliver přemýšlel, jestli by se z této své celkem bezpečné pozice neměl pokusit Apače zdecimovat. Posléze však od toho upustil. Nechtěl zbytečně zabíjet. Po zbrani sáhl, pouze když mu šlo o život. A to se nyní říct nedalo. Navíc zde byla možnost, že Apači z těchto hor zase rychle odejdou. Nebo je odtud vyžene kavalerie.

Tolliver ještě nějakou chvíli čekal. Už to chtěl vzdát a odejít, když tu Černý jestřáb vstal, prošel kolem ohně a před skalní rozsedlinou zůstal stát.

Poprvé se tím směrem podíval i Tolliver. Ano, musela tam být nějaká jeskyně. Přivřel oči, aby zjistil, co je vevnitř.

A skutečně, spatřil tam siluetu Apače, podivně zkrouceného, jakoby zaklíněného mezi stěny chodby. Nehýbal se.

Nepochybně byl mrtvý.

Tolliver se odplazil několik yardů doprava, aby mohl lépe vidět. Tentokrát už žádný kámen neuvolnil. Tentokrát už si dal pozor.

Černý jestřáb šel dál, přikrčený, jako by každou chvíli očekával útok ze zálohy. Náčelník se tiskl ke stěně napravo od vchodu do jeskyně. Poněkud se předklonil a naslouchal. Byl tak napjatý, že Tolliver mohl vidět jeho vypracované svaly.

Tolliverovi se hlavou honily myšlenky. Musel se uklidnit, aby si to všechno dal do pořádku.

Kolem poledne tu zazněla střelba. Rudoši hledali muže, který se skryl v horách. A pak tu byl mrtvý Apač zaklíněný ve vchodu do jeskyně. Nikdo se doposud neodvážil jeho tělo vynést.

To všechno mohlo mít jen jediné vysvětlení: V jeskyni, která vlastně byla jakýmsi prodloužením rozsedliny, se skrýval onen muž, kterého Apači hledali. Svého padlého spolubojovníka nevynesli, protože se báli, aby nedopadli stejně.

Ano, přesně tak to muselo být.

Tolliver zdvihl obočí. Věděl o té jeskyni, ale nikdy se o ni nijak zvlášť nestaral. Bylo mu však jasné, že pokud nemá druhý východ, nebo pokud to indiáni brzy nevzdají, je ten běloch ztracen.

Johnnie Riddick upadl do lehkého, bezesného spánku. Probudil ho nějaký zvuk z ústí jeskyně. Otočil se a uchopil winchestrovku, která ležela vedle něj. Do jeskyně dopadal měsíční svit. A krom toho viděl i plameny z nedalekého táboráku.

Byl úplně propocený, šaty se mu lepily na kůži. Měl vyschlé hrdlo a sužovala ho žízeň. Ale to byl teprve začátek a on to dobře věděl. To se ještě dá snést. Ale zítra a pozítří, to si teprve užije, pokud se mu nepodaří nějak utéct nebo nalézt vodu.

„Hej, ty Černý kojote! Nechtěl bys sem přijít na kus řeči? He?“ Slova se ozvěnou odrážela od stěn jeskyně.

Několik okamžiků ještě venku panovalo ticho. Pak opět uslyšel šmátravý zvuk od vchodu. Někdo se k němu snažil přiblížit.

Pevně stiskl winchestrovku a zamířil na tělo onoho nešťastného zapříčeného Apače.

Pak vystřelil. Věděl, že tak nikoho nemůže trefit, ale o to mu nešlo. Chtěl, aby nezapomněli, že tu ještě je.

Venku někdo zaklel.

Riddick se usmál, i když mu určitě nemohlo být do smíchu. Pořád byl v pasti.

Někde před ním teď byli tři bandité, kteří zavraždili jeho otce a dceru. A nyní, místo aby je pomstil, teď dřepěl v podzemí, bez vody a hlídaný Apači. To vůbec nevypadalo nadějně. Předpověď jeho přítele Butche Ellisona, že už se ze své cesty pomsty nemusí nikdy vrátit, se zdála být velmi realistickou. Jen s tím rozdílem, že ho neoddělají ti tři bandité, ale žízeň a indiáni.

„Co je, ty smrdutý kojote?“ zvolal ze všech sil. „To i každá navažská squaw je odvážnější, než ty, náčelník Mescalerů. Tví bojovníci udělali velkou chybu, když tě zvolili náčelníkem, Černý holube!“

Co tím vlastně chtěl dosáhnout, nevěděl. Ale dělalo mu dobře, když křičel. V příštích dnech už křičet nebude moct.

„Tvůj skalp se už brzo bude houpat na mém opasku, bledá tváři,“ řekl Černý jestřáb. „A tvůj křik se bude rozléhat horami, když ti předvedeme, co to je mescalerské mučení.“

Riddick se zasmál. Opřel se zády o zeď a položil winchestrovku na zem.

„Rozuměl jsi mi, bílý pse?“

„Černý jestřáb má dost rychlé nohy na to, aby mohl utéct, když to bude nebezpečné,“ odpověděl Riddick a uvědomil si, jak je takový rozhovor zbytečný. K ničemu totiž nevedl.

Ještě jednou proto vypálil ven a pak se stáhl hlouběji do jeskyně. Dosud číhal poblíž vchodu, protože měl strach z vpádu Apačů. Teď však poznal, že indiáni mají tu nejjednodušší taktiku na světě – chtějí ho nechat, dokud jej nepřemůže žízeň.

Apači měli čas. Neměli kam spěchat. Byli si jisti svým vítězstvím. Co pro ně znamenaly dva nebo tři dny navíc?

Jenže Riddick rozhodně neměl v úmyslu jim takto bez odporu vyhovět. Plazil se dál, dovnitř jeskyně. Nějakou chvíli čekal, až si jeho oči přivyknou na okolní tmu.

Na konci jeskyně objevil nepatrný záblesk světla. Ve skále, ve stěně nebo ve stropě jeskyně tedy musela být trhlina, kudy nyní dovnitř vnikalo měsíční světlo.

Pohlédl za sebe. V ústí jeskyně se nic nehýbalo. Černý jestřáb musí počítat s tím, že teď čeká někde poblíž ústí a že začne okamžitě střílet, jakmile se někdo pokusí dostat se dovnitř.

Čekal asi dvě minuty a pak se opatrně plazil dál. Dlaně a kolena měl od odstrých kamenů odrané do krve. Sužovala ho bolest, ale přesto ho nezadržitelně přitahovalo ono světlo na konci jeskyně. Světlo naděje.

Možná že ještě všechno nebylo ztraceno.

Betty Brownová vykřikla, když se otevřely dveře jejich pokojíku a dovnitř vklouzl muž, jehož v první chvíli nemohla poznat. Chtěla vyskočit, ale ucítila na svém rameni Consuelinu ruku. A pak ho poznala. Byl to Sarret, ten nejhorší z těch tří.

Nervózně se kousala do rtů. Pomyslela na to, co musela prožít uplynulou noc. To by si tedy rozhodně zopakovat nechtěla.

„Hej,“ řekl Sarret. Jeho krysí obličej nyní získával přímo ďábelské rysy. „Půjdeš sama, míšenko? Nebo tě mám vytáhnout? Nemáš moc na vybranou.“

Consuela se postavila a promnula si obličej.

„Jen klid, baby,“ řekla a obrátila se na Betty Brownovou. „Jenom klid.“

Sarret se jízlivě usmál.

Kývl na Consuelu. Betty zavrtěla hlavou, ale míšenka jen zvedla obočí a než vyšla z místnosti ven, dvojsmyslně se na Betty usmála.

Pak se za ní zavřely dveře.

Napravo od dveří stála postel. Chvilku si musela přivykat na světlo petrolejové lampy, stojící na stole. Riordan spal neklidně a převaloval se. Tu a tam zasténal. Consuela okamžitě poznala, že má horečku. Rána se mu totiž zanítila a sužovala jej nesnesitelnými bolestmi.

„S ním to dělat nebudeš, neboj se,“ řekl Sarret. Vytáhl svůj bowie-knife a prudce jej zabodl do stolu. Prohrábl si vlasy. V jeho očích se zableskl chtíč.

Consuela vešla dál do místnosti.

„Zatím jsme sami,“ prohodil Sarret. „Farrell je venku. Odpoledne na nás zaútočili Apači. A zkusí to zas.“

Consuela přikývla. Takže teď na ni byl pouze Sarret. Riordan ležel na posteli zesláblý horečkou a možná i ne zcela při vědomí.

„Mám ti pomoct, nebo se vysvlečeš sama?“

Sarretův hlas zněl jako syčení chřestýše, který se cítí ohrožen.

S nervózním pomrkáváním se kochal pohledem na její tělo. Z úst mu tekly sliny. Když se zašklebil, mohla Consuela vidět jeho zažloutlé zuby.

S odporem se otřásla. Kdyby se jednalo jen o ni, raději by se nechala zabít, než aby spala s tímto mužem. Jenže to nemohla udělat. Musela pomoci své přítelkyni Betty, která nebyla tak silná.

Kousek od prázdné postele, na kterou s úšklebkem kýval Sarret, stála postel, na níž ležel Riordan.

„A co on?“ zeptala se.

Sarret se zašklebil. „Ten nemůže nic vidět ani slyšet.“

Consuela pohlédla na Sarretův nábojový pás. V koženém pouzdře se mu houpal revolver. Chtěla se k němu dostat, když se k ní přiblíží. Nebyl to sice hlupák, ale pořád to byl jen muž. A vášeň mu zatemnila mozek.

Consuela o krok ustoupila. Chtěla ho odlákat pryč od stolu a židle.

To bylo totiž jediné místo, kam si mohl odložit svůj pás. Pohlédla mu do očí a začala si svůdně hladit dlaněmi své tělo.

„Tak pojď, ty pse!“ pomyslela si. „Pojď a zkus to!“

Sarret sebou cukl. Přivřel oči ještě víc než normálně a nevlídně se zašklebil.

„Možná že kdybych byl nějaký mladý nezkušený hlupák, tak bych ti na to skočil. Jenže se mnou ses trochu přepočítala.“

Consuela se nepřestala usmívat. Prohrábla si své dlouhé černé vlasy a napjala tělo. Její velká, pevná ňadra se rýsovala přes tenkou blůzičku. „Ale, ale. To jsem zvědavá, jak jsi při tom dobrý, psíčku,“ řekla s vyzývavým tónem. „Já nejsem Betty Brownová, Sarrete. Jsem jiná úplně ve všem. To snad vidíš, ne?“

A aby to mohl vidět doopravdy, začala si odepínat knoflíky na blůze. Pěkně pomalu, knoflík za knoflíkem.

Sarret se celý chvěl. Byla opravdu jiná, než si myslel. Ta zatracená míšenka vůbec neměla strach. A jestli ano, tak ho uměla výborně schovat. S Betty Brownovou to bylo mnohem jednodušší. Ale ta Consuela. I když u sebe neměla žádnou zbraň ani nic jiného, čím by ho mohla ohrozit, instinktivně tušil, že je nebezpečná. Musel si na ni dát dobrý pozor. Jinak by to mohlo dopadnout všelijak.

„To se mám snad znovu obléct a jít spát, Sarrete?“ řekla pohrdavě.

Zavrčel a bouchl pěstí do stolu. Vykročil směrem k ní. Oči mu vyloženě hořely chtíčem, který stále rostl. I kdyby byla tisíckrát nebezpečná, musí ji mít.

A hned teď.

Consuela si odhalila ramena. Pomalu si stáhla blůzu a nechala ji spadnout na zem. Skřet s krysím obličejem ji nespouštěl z očí ani na sekundu.

Prošel kolem židle a stolu a zastavil se. Odepnul si pás, vytáhl kolt a položil ho na stůl.

Consuela polkla.

Takže ji prohlédl a všechny naděje jsou ztraceny. Poznal, co plánuje a instinktivně jí v tom zabránil.

Když položil pás na stůl, už neměl žádné zábrany. Consuela ustoupila, ale s holýma rukama proti tomuto brutálnímu banditovi neměla žádnou šanci.

Sarret se divoce zasmál.

„Děje se něco?“ zeptal se Farrell zvenčí.

To dalo Consuele chvilku času. Sarret se zastavil a otočil se k oknu, v němž se před chvílí objevil Farrell.

„Všechno v pořádku, Joe,“ zvolal.

„Jenom se tu trochu bavím. To víš, vždycky mi to šlo. Radši dávej bacha, ať nás nepřepadnou rudoši. A nestůj tu pod oknem. Tak indiány včas nezahlédneš.“ Sarret se zašklebil, když Farrell zase zmizel.

Těchto několika málo sekund využila Consuela k tomu, aby ustoupila stranou. Ruce měla svěšeny, jako by už rezignovala. Vypadala velmi sklíčeně a unaveně.

„O.K.“ řekl Sarret. „Že by ti už konečně došlo, že nemá smysl mi odporovat?“

„Prosím,“ hořekovala Consuela, „prosím, ne…“

Sarret si prohrábl vlasy. Zvítězil. Podvolila se mu, přesně tak, jak to chtěl.

„Prosím…“

Consuela opět ustoupila. Ňadra se jí dmula, jak se zhluboka nadechovala.

Sarret na ni lačně hleděl. Zajímaly ho už jen křivky jejího těla, možná její obličej, ale to bylo tak asi všechno. Vůbec si nevšiml, kam až ustoupila. A i kdyby si toho všiml, prostě by si jen pomyslel to, že kvůli vzrušení couvla až k Riordanově posteli.

Jenže to nebylo rozrušením. To byl chladný kalkul. Riordan spal. Nevěděl nic o tom, co poblíž něj děje. Když se Sarret bavil s Farrellem, pohlédla na Riordanovu postel a spatřila tam zpod polštáře vyčuhovat hlaveň koltu. Sarret si toho nevšiml. Možná ani nepočítal s tím, že Riordan spí na revolveru.

Pro Consuelu to byla šance, která už se nemusí opakovat.

Musela ji využít.

„Ale copak, Mexikánko?“ zavrčel Sarret a vycenil žluté zuby. Tak nějak vypadají ďáblové v krysím pekle.

„Copak, nechceš se mnou jít?“

Consuela zavrtěla hlavou. Vypadala zničeně a odevzdaně. Ale to byla jen maska. Ve skutečnosti byla napjatá. Všechno muselo klapnout. Nemohla si dovolit jednu jedinou chybu. Její osud záležel na tom, co v příštích okamžicích udělá.

„Ne…“

Uskočila zpátky, přímo na Riordana. Ten vykřikl a posadil se. Mlátil rukama kolem sebe. Jednou udeřil i Consuelu. Na chvíli ztratila orientaci a nevěděla, kde je.

Sarretův smích ji však rychle vrátil do reality. Skřetovi se to, že seděla polonahá na Riordanovi, celkem líbilo. Nic mu na tom nebylo podezřelé. Byl přesvědčen, že na jeho postel skočila v panice. Stál tam nad ní a pobaveně sledoval tu scénu.

Consuela se převalila přes Riordana, opřela se zády o zeď, sáhla rukou pod něj a vytáhla jeho revolver.

Teprve teď Sarret pochopil, o co jí celou dobu šlo. Vykřikl, ale místo aby se po ní vrhl, se otočil a běžel ke stolu, na němž ležel jeho nůž a kolt.

Sáhl po noži. Vytáhl ho ze stolu, klekl si a vrhl po Consuele, jež seděla na Riordanově posteli a mířila na něj revolverem.

Čepel jí projela ramenem a náraz ji vrhl na stěnu. Ucítila ostrou bolest, nemohla ani křičet.

Pak vypálila.

Přivřenýma očima sledovala Sarreta, který ležel na zemi a pokoušel se vstát.

Zapřel se o stůl a snažil se uchopit kolt, který ležel pár coulů od jeho prstů.

Consuela vyskočila z postele. Riordan se ji snažil chytit, ale byl příliš pomalý. Máchl jen do prázdna. Consuela si ho nevšímala.

Sarret už stál na nohou. Po krysím obličeji stékaly kapky potu. Měl přivřené oči. Pravou rukou chmatal po stole, než narazil na revolver, schovaný v pouzdře.

Consuela se zastavila. Z posledních sil zvedla těžký revolver a zamířila. Moc jí to nešlo, hlaveň se kývala sem a tam. Takže spíš nazdařbůh vystřelila.

Sarret znovu zařval bolestí. Pak se skácel na podlahu.

Byl mrtvý. Ale to ještě neznamenalo, že by tím nebezpečí zmizelo. Consuela to zjistila, když se otočila.

Riordan totiž seděl na posteli a hledal pod postelí svou pušku. V okně se objevil Farrell, kterého samozřejmě střelba zalarmovala.

Měla jen jedinou šanci. Utéct z chaty pryč. Po tom, co se stalo, by ji určitě zastřelili nebo zabili jiným, možná ještě horším způsobem.

Zapomněla na svou přítelkyni Betty Brownovou, která ležela ve vedlejší místnosti. V panice běžela ke dveřím a ani nevěděla, jak se jí v takovém chvatu povedlo odemknout zámek na petlici.

Ocitla se venku. Zakopla, spadla, rychle však vstala a utíkala dál.

Za ní třeskly výstřely.

Střílel po ní Farrell, ale netrefil se. Hra světel a stínů způsobila, že na ni ze svého místa nemohl pořádně zamířit.

Consuela nevěděla, jak dlouho běžela. Prostě už najednou nemohla a zastavila se. Chvěla se jí kolena. Prodírala se trnitým křovím a už ani neměla sílu chránit si rukama obličej.

Chvíli zůstala ležet na zemi. Tu se ozvala bolest, kterou při útěku necítila. Převalila se na bok. Z ramene jí trčel nůž. Rána krvácela.

Zrovna chtěla položit na zem Riordanův kolt, aby si mohla nůž vytáhnout, když si všimla stínu, který se nad ní náhle objevil.

Otočila se.

Stál nad vysoký Mescalero a mířil na ni oštěpem. Obličej měl pomalovaný válečnými barvami.

Consuela vykřikla, zamířila na něj kolt a vystřelila.

Válečník zmizel stejně tak rychle, jak se objevil. Zavrávoral, upustil oštěp a padl do křovisek.

Consuela si ani nestačila oddechnout ulehčením a znovu se ozvala ostrá bolest v rameni. Pustila kolt na zem. Z posledních sil se obrátila. Už pomalu ztrácela vědomí, když na nedalekém svahu spatřila další dva pomalované Apače.

Ještě jednou se jim chtěla postavit se zbraní v ruce, ale síly ji opustily. Zavřela oči. Měla pocit, že padá do nějaké černé, nekonečné hlubiny.

Riddick už necítil bolest, kterou způsobovaly řezné rány a oděrky na kolenou a na rukou. Lehl si na záda a hleděl do otvoru ve skále, kterým pronikalo siné měsíční světlo.

Ještě nikdy se mu měsíční svit nezdál tak krásný jako nyní. Chvíli jen zůstal ležet a kochal se pohledem na něj. Usmál se. Ještě neprohrál. Apači, kteří se tu určitě vyznali lépe než on, patrně nevěděli o tomto druhém východu z jeskyně. Možná že ho i hledali, ale rozhodně se jim ho nepodařilo najít. To by mu jím už totiž pronikli do zad.

Po prvním návalu radosti se Riddick vrátil do reality. Otvor ve stropě ještě v žádném případě nemusel znamenat záchranu.

Posadil se a utřel si pot z čela. Rány na rukou a na kolenou pálily. Utřel si krev z košile.

Vzhlédl vzhůru. Moc toho vidět nemohl. Jenom díru ve stropě. Vypadala, že je dost velká na to, aby jí mohl prolézt člověk. Nacházela se asi dvacet yardů nad ním v kónické šachtě. Šachta byla dole široká stejně jako tento sál, ale postupně se zužovala.

Opět pohlédl nahoru. Na chvíli se mu zdálo, jako by se tam mihl nějaký stín. Promnul si oči, rozhlédl se po temnotě okolo a znovu vzhlédl.

Teď už to bylo jasné. V otvoru se skutečně mihl něčí stín.

Riddick se přitiskl ke stěně, aby mohl otvor pozorovat z jiného úhlu. V hlavě se mu honila spousta myšlenek. Jestli Černý jestřáb a jeho válečníci otvor skutečně objevili, je ztracen. Bylo nemožné uhlídat oba vchody do jeskyně.

Přijdou sem a Černému jestřábovi přibude další skalp, pomyslel si.

Sevřel pažbu své winchestrovky. Nabil ji a počkal si, až se v otvoru objeví další stín. Musel střílet. Musel těm nahoře ukázat, že o nich ví a že to s ním rozhodně nebudou mít tak jednoduché.

Uběhlo několik vteřin. Nic se nedělo. Musel si promnout obličej. Události ho příliš vyčerpávaly. Měl už vidiny a nebylo divu, když uvážíme, co všechno si v posledních dnech prožil.

Ztratil otce a sestru. Vydal se je pomstít. Vrahové mu, aspoň zatím, stále unikali. A nyní, když už si myslel, že je dostihl, mu tito Mescalerové udělali škrt přes rozpočet.

Zatímco tady musel sedět, mohli už vrahové být i oběma rukojmími v Mexiku.

Promnul si oči. Přemýšlel nad tím, jestli to nebyla chyba, vydávat se na cestu o samotě. Možná měl s sebou vzít šerifa a pár dalších lidí z Hullstonu. Od začátku přece věděl, že tento kraj je plný Apačů.

Tu se probral.

Stín se zase objevil. A tentokrát nezmizel. Riddick zamířil. Už držel prst na spoušti, když si uvědomil, že ten, na koho míří, není Apač.

Odložil pušku a postavil se. Popošel, aby ho muž nahoře viděl.

„Hej!“

Riddickovy nervy byly napjaty k prasknutí. Ten muž ho ještě neviděl, ale podle všeho dobře věděl, že v jeskyni někdo je.

„Hej, chlape! Žiješ? Nemám čas na žádné proslovy! Hej, jsi tam?“

Riddickovi se rozbušilo srdce. „Jsem tady,“ řekl tiše. Musel mluvit tiše. Jeskyní se totiž hlas ozýval, a jestli Černý jestřáb nebo někdo jiný naslouchá u vchodu, určitě jim neunikne, že se vevnitř hovoří. A pokud by si nemysleli, že se z toho pomátl a trpí samomluvou, jistě by jim došlo, že mu někdo chce pomoct.

Zvenčí se ozval tichý smích.

„Kdo jsi?“

„Šerif Johnnie Riddick!“

„Takže nemáš nic společného s těmi chlápky, kteří vtrhli do mého srubu?“

Riddick zavrtěl hlavou, i když si vůbec nebyl jistý, jestli ho ten muž nahoře vůbec vidí.

„Ne, s těmi nemám nic společného. Ale možná to jsou ti, po kterých jdu.“

Nahoře se opět ozval smích. „No, teď to teda zrovna nevypadá, že bys po někom šel. Spíš se mi zdá, že po tobě jdou indiáni. A pěkně zostra.“

Riddick se usmál. Vůbec poprvé pocítil cosi podobného naději. Ještě všechno nebylo ztraceno. Zdálo se, že vrahové jeho otce a sestry nejsou zase tak daleko.

„Mohl bys mě odsud vytáhnout?“ zvolal Riddick.

„Zkusím to,“ odpověděl Samuel Tolliver. „Ale ne teď v noci. Černý jestřáb a jeho hoši jsou ještě příliš vyplašení. Několik z nich už jsem oddělal. Nebude to dlouho trvat a najdou mrtvé. A pak začnou pročesávat okolí jak vzteklí psi Musím se schovat. Rozumíš?“

„O.K.“ odvětil Johnnie. „Nevím, kdo jsi, ale dávej na sebe pozor. Mrzelo by mě, kdyby tě Apači dostali.“

Sam Tolliver se zasmál. „No jistě, šerife. Kdyby mě dostali, nikdo by tě odsud nevytáhl, tak jak by tě to nemrzelo, šerife.“

„No, potom bych musel vylézt ven sám,“ dodal Johnnie. „Co by mi zbývalo jiného?“

„Běž k přednímu vchodu a dej Apačům najevo, že jsi tady, šerife. Nesmí přijít na to, že jsi našel druhý východ. Já teď zmizím. Při východu slunce jsem tu jak na koni.“

Stín zmizel a zavládlo ticho. Riddick se otočil a klopýtal zpátky. Několikrát narazil do skály a nepěkně si přizdobil tělo dalšími modřinami.

Přišel až ke starému místu u vchodu.

„Hej, Černý supe!“ zvolal. „Slyšíš mě, ty apačský mrchožroute?“

„Dlouho už mi nadávat nebudeš, bledá tváři,“ odpověděl náčelník. „A až tě dostaneme, každé tvoje slovo tě bude tisíckrát mrzet.“

Riddick se usmál. Kdyby se mu dostal do rukou, určitě by mu Černý jestřáb dal pocítit svůj hněv. Znamenalo by to pro něj děsivou, bolestnou smrt. Ale ještě ho neměli. Situace se změnila. Pro Apače to už zase nevypadalo tak růžově.

„Kde je, Farrelle?“ zeptal se Mark Riordan třesoucím se hlasem. Seděl na kraji postele a celý se chvěl horečkou i rozrušením. Hleděl na Sarreta, který ležel vedle stolu.

„Zmizela,“ odpověděl Farrell. Šel k Sarretovi a klekl si k němu. Pak zase vstal.

„Sarret je mrtvý. Dostala ho. A dvakrát. Zatracený idiot!“

Riordan si utřel zpocené čelo. „Spal jsem, Joe,“ řekl. „Když jsem se probudil, bylo už pozdě.“

„Odkud vzala zbraň?“

„Skočila na mou postel a vytáhla mi kolt zpod polštáře.“

Joe Farrell zaklel.

„Možná bys ji ještě mohl dostat, Joe.“

Farrell mávl rukou. „A co bychom s ní asi tak dělali? Sarret je mrtvý a venku se to jen hemží rudochy. Co bychom s ní dělali?“

Riordan pokrčil rameny, posadil se zpátky na postel a opřel se o zeď. „A k čemu nám vlastně jsou, když nás nikdo nepronásleduje, Joe?“ zeptal se.

Farrell kývl směrem ke dveřím. „Toto je indiánský kraj,“ hlesl. „Když člověk od indiánů něco chce, musí jim nejdřív dát nějaký dárek. V některých věcech jsou jako malé děti. Takže se nám ta děvčata teď celkem hodí.“

„Jenže, Joe, na to všechno už je trochu pozdě. Musíme odsud zmizet!“

Farrell se opřel o zeď vedle dveří. Chvíli nepřítomně hleděl do tmy. Museli se dostat do Mexika.

Jenže v cestě jim stáli ti zatracení indiáni.

„Musíme odsud zmizet, Joe,“ opakoval Riordan.

„O.K., Riordane, osedláme koně a projedeme bez ohledu na indiány. Co na to říkáš?“

Riordan tiše zaklel. Přivřel oči a řekl: „Musí tu přece být i nějaká jiná možnost.“

„Tak to by mě teda hodně zajímalo, jaká. To jsem hodně zvědavý, jestli na nějakou přijdeš. Ale nezaspi při tom přemýšlení. Jsme jenom dva. A jestli dnes v noci Apači zaútočí, budeme mít co dělat.“

Farrell vykročil ven ze dveří.

V tom momentu se ozval ženský výkřik. Farrell s sebou trhl. Nepotřeboval mnoho fantazie, aby si představil, co se stalo. Míšenka, která zabila Sarreta, padla do rukou Mescalerům.

Farrell pevně stiskl pažbu své winchestrovky.

Opět zavládlo ticho, další výkřik už se neozval. Ale z toho ticha mu naskakovala husí kůže. Bylo to mrtvolné ticho. Farrell věděl, že smrt krouží někde blízko. A každou chvíli na něj mohla z temnoty sáhnout.

Přivřel oči a snažil se proniknout pohledem okolní tmou. Doufal, že to, co říkal Sarrret dnes večer, je pravda. Že totiž indiáni nikdy neútočí v noci. To by se mu nyní zatraceně hodilo.

Od Riordana toho, když půjde do tuhého, mnoho čekat nemohl.

Farrell se přitiskl ke stěně srubu. Vzpomněl si na gin, který dnes Sarret pil a který mu potom vzal. Teď by rozhodně nějaký hlt potřeboval. Nervy měl totiž napjaté k prasknutí.

Váhal, jestli se má vrátit do srubu a vzít si tu láhev. Dlouho však váhat nemusel. Zrovna když se chtěl vrátit dovnitř, spatřil na svahu jezdce. Stáli tam nehybně jako sochy. Zdálo se, že pozorují srub.

Farrell nabil a zalícil.

Jezdci byli tři. Pokud to byli rudoši a chtěli zaútočit na srub, neměli šanci. Na svahu a pod ním totiž nebyla skoro žádná vegetace, takže je Farrell mohl postřílet jako králíky.

„Jsi ještě vzhůru Riordane?“ zvolal směrem do srubu.

„Jo.“

„O.K. Tak si vezmi winchestrovku a běž k oknu. A podívej se ven. Máme návštěvu!“

„Zatraceně!“

Farrell se usmál. Vidina apačského útoku Riordana velice rychle vyléčila. Zevnitř se ozvaly kroky. Riordanův stín se objevil v okně.

„Otevři okno, Riordane.“

Zrzek okno otevřel a vystrčil ven hlaveň.

„Kde jsou?“

„Nahoře, na svahu nad chatou. Drž nervy na uzdě. Střílej, teprve když ti řeknu.“

„Rozumím.“

Farrell se zhluboka nadechl. S indiány neměl skoro žádné zkušenosti. Hodně o nich slyšel, ale bojoval s nimi jen dvakrát, třikrát. A to s Černonožci a s Navahy, ale nikdy ne s Apači.

Farrell cítil, jak se potí. Nervy měl napjaté a dalo mu hodně práce, aby se zase uklidnil.

„Střílej, až když ti řeknu, Riordane,“ zopakoval výhružným tónem.

„A co když tě dostanou, ještě než mi stačíš říct, Joe?“

Farrell zavrtěl hlavou. Riordan musel být opravdu hodně mimo, když se ptal na takové věci. Nebo že by to myslel ironicky?

„Tak to mě potom doprovodíš do pekla, Marku,“ procedil skrze zuby a nespouštěl oči z jednoho z oněch jezdců, který se pomalu přibližoval.

„Rozuměl jsi, Marku? Nestřílet!“

„O.K., O.K.“

Konečně Farrell poznal, že se jedná o urostlého Apače. Jel na neosedlaném bílém hřebci. Za pasem se mu houpala winchestrovka ozdobená péry.

Vypadal celkem mírumilovně, ale na dojmy Farrell moc nedal. Utřel si zpocené ruce do kalhot.

„Vidíš něco, Riordane? Myslím, kromě těch rudochů.“

„Nic,“ odvětil Riordan po chvíli. „Zatraceně, já tam doopravdy nic jiného nevidím.“

„O.K. Tak se drž toho, co ti řeknu, jasné?“

„Jasné, Joe,“ odvětil Riordan třesoucím se hlasem.

Farrell totiž nevěřil tomu, že Riordan bude jednat v rozhodujícím okamžiku správně.

Mescalero dorazil k ohradě, která obklopovala dvůr. Zde svého hřebce zastavil a narovnal se v sedle.

„Přicházím v míru, bledá tváři!“

Farrell zůstal stát v bezpečí za hromadou dřeva.

„Co chceš?“

„Jsem Černý jestřáb, náčelník Apačů.“

„O.K. Co chceš?“

Indián se předklonil, cosi zašeptal svému koni a lehce přeskočil ohradu. Poté koně opět uklidnil.

Farrell ho nechal přijet až pět yardů před sebe a pak vystoupil zpoza hromady s winchestrovkou v rukou.

Rozpoznal válečné zbarvení náčelníkova obličeje.

„Přicházím sám a beze zbraně, bledá tváři. Přesto na Černého jestřába míří dvě pušky. Copak má bledá tvář strach z mírumilovného Apače?“

Farrell zaklel. „Hovoříš velmi dobře naší řečí.“

„Naučil jsem se to od několika vojáků, předtím než jsme je zabili.“

Farrell se usmál. Uvědomil si, že s náčelníkem by se dalo vyjednávat. A to ho uklidnilo.

„Jenom klid, Riordane,“ obrátil se ke svému kumpánovi.

„Jsem úplně klidný, Joe,“ odvětil Riordan. „Ustřelím tomu zatracenému rudochovi hlavu, jestli udělá jeden chybný pohyb.“

„Rozuměl jsi, Černý jestřábe?“

Náčelník přikývl a přiložil si dlaň k hrudi.

„Pokud se náčelníkovi, který vyjednává, něco stane, bude pak pomsta jeho bojovníků strašlivá, bledá tváři.“

„O.K. Černý jestřábe. Co teda po nás chceš?“

„Zbraně,“ odvětil Apač. „Zaručuji vám svobodný průchod indiánským územím, pokud nám je dáte. Je to výměnný obchod, bledá tváři. Zbraně za bezpečný průchod.“

„Jenže my naše zbraně potřebujeme, náčelníku.“

„Vy máte víc zbraní, než potřebujete,“ zamumlal Černý jestřáb.

„Dvě winchestrovky a dva kolty,“ řekl Farrell po krátkém přemýšlení. „Víc vám dát nemůžeme.“

„To nestačí, bledá tváři.“

„Víc nemáme, Apači. Dáme vám všechny čtyři zbraně a vy nám půjdete z cesty, nebo z toho obchodu nic nebude. A pokud se nám ty zbraně pokusíte vzít násilím, mnoho z vás zemře.“

Náčelníkova tvář byla neproniknutelná jako skalní stěna.

„To nestačí,“ opakoval.

„Zbraně a jednu bělošku k tomu.“

Farrell nespouštěl Apače ani na okamžik z očí. Teprve po této překvapivé nabídce se v indiánově kamenné tváři objevil náznak údivu.

„Kde je ta žena?“

„Ve srubu. Pokud na nás zaútočíte, zemře.“

„Moji muži chytili jednu míšenku. Také patří k vám?“

„Patří tobě, Černý jestřábe,“ odvětil Farrell. „A tak ti může patřit i ta blondýna, pokud budeš chtít.“

„Dvě winchestrovky, dva revolvery a bílá žena?“

„Přesně tak, to je naše cena. Můžeš se poradit se svými bojovníky.“

Náčelník si poposedl a zamračil se.

„Ty mě podceňuješ. Já jsem náčelník Mescalerů. Já se s nikým radit nemusím. Rozhodnu sám.“

„Tak jsem to nemyslel,“ omlouval se Farrell.

„Ukaž mi tu ženu.“

Farrell na chvíli zaváhal. Pak se otočil k Riordanovi a zvolal: „Přiveď ji!“

„Ty mu, sakra, věříš?“

„Řekl jsem ti, abys ji přivedl,“ zavrčel Farrell. „Přiveď ji do dveří na světlo, ať ji náčelník může vidět.“

Riordanův stín zmizel z okna. Pak se ze srubu ozval křik a posléze Riordan vyvedl polonahou Betty Brownovou na světlo.

Černý jestřáb přijel blíž. S přivřenýma očima pozoroval blondýnu, kterou mu ti dva desperáti chtěli prodat za volný odchod.

„Čí je to žena?“ zeptal se indián.

„Jestli budeš chtít, bude tvoje, Černý jestřábe,“ odvětil Farrell.

„Tato žena, dvě winchestrovky a dva kolty.“

Farrell přikývl. Celou tu dobu je sledovali ze svahu zbylí dva jezdci. Stáli tam bez pohnutí jako sochy. To znamenalo, že proti nim Černý jestřáb skutečně nic neplánoval. Jinak mu ovšem, pochopitelně, Farrell nevěřil.

„Takže uzavřeme ten obchod teď a tady, bledá tváři?“

Farrell byl příliš zkušený, aby se nechal oblafnout. Černý jestřáb odjede i se ženou a se zbraněmi a pak na ně pošle své bojovníky.

Farrell se zasmál a potřásl hlavou.

„Nevěříš mi, bledá tváři?“

„Nevěříš mi, Apači?“ opětoval Farrell. „Za svítání vyjedeme, náčelníku. Před velkým kaňonem dostaneš ženu. Až kaňonem projedeme, dostaneš zbraně. Pak zmizíme v Mexiku.“

Náčelník se zamračil. Farrellův návrh jej rozzuřil.

Několik vteřin vládlo ticho, pokud si odmyslíme pláč Betty Brownové a šustění keřů.

„Takže za svítání,“ opakoval Černý jestřáb. „Můžeš to vzít, nebo odmítnout. Domluvil jsem.“

Ještě jednou Apač pohlédl na polonahou Betty a pak přikývl. „Za svítání tedy,“ přisvědčil. „Mí bojovníci vás budou čekat a pojedou za vámi. Domluvil jsem.“

Pak Černý jestřáb obrátil svého koně a odcválal směrem ke svahu.

O chvíli později zmizel a objevil se až na hřebeni, mezi svými jezdci.

„To přece nemůžete udělat, to nemůžete udělat!“ naříkala Betty. „Bože můj, to nemůžete…“

„Musíme to udělat,“ sykl Farrell. „Co nám zbývá. Můj život mi je milejší než tvůj.“

Riordan odvedl Betty zpátky. Pak se znovu objevil ve dveřích.

„Vůbec se mi to nelíbí, Joe,“ řekl. Musel se opírat o zárubně, aby se udržel na nohou.

„Mně také ne, Marku,“ přitakal Farrell. „Ale musíme to risknout. Nic jiného nám ani nezbývá. Lehni si a zkus se trochu prospat, ať jsi zítra O.K. Dneska v noci už se určitě nic nestane.“

Sam Tolliver nemohl věřit vlastním očím. Vrátil se zpátky na místo, odkud mohl přehlédnout celou planinku, na které se utábořili Apači. Vedle ohně ležela polonahá žena. Několik bojovníků klečelo vedle ní. Když se otočili, Sam poznal, že se jedná o Mexičanku.

Vypadala, že je zraněná. Z hrudníku jí tekla krev. Na planinu přišel muž. Vypadal jako šaman. Posadil se vedle ní na kámen.

Byla to jedna z těch žen, které viděl s těmi třemi muži ve svém srubu. Zatímco hledal druhý vchod do jeskyně, muselo se ve srubu něco stát. Sam se otřásl úlekem. Pokud Mescalerové měli tu ženu tady, znamenalo to, že už srub dobyli.

Sam už chtěl vstát a odejít se podívat, co mu zbylo z jeho staré chaloupky, když tu zjistil, že náčelník na planině chybí. Teprve teď přijížděl se dvěma dalšími bojovníky.

Sam nastražil uši a pokusil se zaslechnout, co si povídají. Nerozuměl sice, o čem hovoří, ale zaujal ho náčelníkův podezřele spokojený výraz.

Takže se jim přece jen podařilo můj srub dobýt, pomyslel si.

Dál už se zde nezdržoval. Jako had se odplazil dvacet yardů zpátky a pak vstal. Hlavou se mu honily myšlenky o všem možném. Myslel na šerifa v jeskyni, na svou chatu a na muže v ní, na ženu, kterou měli nyní v rukou indiáni, i na blondýnu, tu druhou. Pokud ji nyní Černý jestřáb nemá s sebou, může to znamenat jediné.

Je mrtvá.

Nebo to všechno bylo ještě jinak?

Sam se dal do běhu. Zapomněl na opatrnost, ale měl štěstí a na žádného Mescalera nenarazil. Buď seděli všichni u ohně, nebo byli bůhvíkde.

Za půl hodiny dorazil na místo, odkud viděl na svůj srub.

Ještě stál. A na první pohled dokonce vypadal nepoškozeně. Ulevilo se mu.

Uvnitř se svítilo.

Tolliver přivřel oči a čekal. Po několika minutách už dokázal rozeznat stíny vevnitř.

Nerozuměl tomu. Apačové měli tu ženu a tady se nic nedělo.

Uvažoval, jestli se snad nemá jít podívat blíž, ale hned tu myšlenku zavrhl.

Tu si povšiml postav stojících na svahu. O tom, že se jednalo o indiány, nebylo pochyb.

Teď mu to došlo.

Indiáni hlídali srub. Jenže uvnitř se muselo udát něco nečekaného. Mexičance se podařilo utéct. Daleko však neunikla. Apači ji chytili.

Tolliver jenom kroutil nad takovým zoufalým nápadem hlavou. Utéct z chaty, když se to venku jen hemží indiány.

To opravdu není nejlepší program na večer.

Pomalu se stáhl zpátky. Byl stejně bezradný jako včera, když ti tři muži obsadili jeho dům. Ale teď to bylo ještě daleko horší, protože srub měli pod dohledem indiáni. Nikdo neměl šanci přiblížit se k chatě.

Chtěl zpátky do hor, kde mínil počkat na svítání a pak osvobodit šerifa v jeskyni.

Rozechvělá Consuela sledovala šklebící se obličej Apače, který seděl vedle ní.

„Kolik lidí je ve srubu?“ ptal se Černý jestřáb.

Consuela se pokusila posadit. Černý jestřáb jenom zvedl ruku. Nepotřeboval ani cokoli dělat, bolest přinutila ženu, aby se svého pokusu vzdala.

„Ty nerozumíš řeči bílých?“ zkusil to náčelník španělsky.

„Tobě rozumím,“ řekla Consuela.

Chtěla ještě něco dodat, ale přerušil ji příchod šamana. Klekl si vedle ní a vztáhl ruce nad její poraněné rameno.

Cosi přitom mumlal, ale Consuela tomu nerozuměla. Pravděpodobně se jednalo o nějaké zaklínání. Pak na rameni ucítila cosi chladivého. O něco později ji bolest přešla. Šaman jí rameno potřel nějakou mastí a převázal šátkem.

Pak vstal a pohlédl na ni. Byl to stařec s obličejem pomalovaným válečnickými barvami, s hranatou hlavou, orlím nosem a propadlýma očima, z nichž však vyzařovala zvláštní síla.

Řekl něco Černému jestřábovi, zkřížil ruce na prsou a zůstal tak stát.

„Šono Jono, moudrý stařec, rozhodl, že se staneš jeho ženou, hned jak se Mescalerové vrátí do svých domovů,“ přeložil jí náčelník šamanova slova.

Šono Jono. Moudrý stařec.

Consuela na něj pohlédla. Zavřela oči. Přála si, aby byl Sarret lépe trefil. Takto si totiž příliš nepolepšila. Utekla banditům a dostala se k indiánům. Nemučili a neznásilňovali, ale stát se ženou toho šamana také nebyla žádná výhra. Určitě ji využije a pak dá někomu dalšímu.

„Rozuměla jsi, co jsem řekl, squaw?“

Consuela otevřela oči. Střídavě hleděla na Šona a na Černého jestřába. Pak přikývla.

„Jsem zraněná a mám bolesti,“ zašeptala. „Jsem vaše zajatkyně. Co mi zbývá?“

Náčelník přeložil šamanovi, co právě řekla. Šaman jen pokýval hlavou a vyměnil si s náčelníkem několik slov. Černý jestřáb přikývl. Šaman si sedl mezi skaliska, kde ho skoro nebylo vidět.

„Nikdo ti neublíží, squaw,“ řekl Černý jestřáb. „Patříš šamanovi. Až se zase uzdravíš, stane se tvým mužem a ty jeho ženou. To je vše.“

Consuela si lehla zpátky na kámen.

„Kolik lidí je ještě ve srubu,“ zopakoval náčelník svou otázku.

„Dva muži a jedna žena. Blondýna,“ odvětila míšenka.

Černý jestřáb přikývl. „Bledé tváře zabijeme,“ poznamenal, „a ta bílá žena se světlými vlasy, co tam byla s tebou, přijde do stanu Černého jestřába. Tak rozhodl velký náčelník Mescalerů a tak se i stane.“

Consuela s obavami pozorovala náčelníka, jak mizí mezi skalami, tak jako předtím šaman.

V jejím srdci se rozhostil smutek a rezignace. Vsadila všechno na jednu kartu – a prohrála. Toho si v této chvíli byla velmi dobře vědoma.

Spasit ji už mohl jedině zázrak.

Ale odkud by mohl přijít, to nevěděla.

Riddick už víc než hodinu čekal na první stopy denního světla. Stáhl se od hlavního vchodu dovnitř jeskyně, opřel se o stěnu a vzhlédl nahoru, k otvoru ve stropu.

V otvoru se skutečně objevilo šeré světlo probouzejícího se dne. Brzy by se měl objevit ten starý muž, se kterým včera mluvil.

Pokud se nic nestalo.

Modlil se, aby to byla pravda.

Uběhla další půlhodina. Do jeskyně vnikly dírou ve stropě první sluneční paprsky. A kromě nich ještě něco.

Byl to konec lasa.

Sahal až po zem, takže Johnnie na něj mohl lehce dosáhnout. O chvíli později se v otvoru objevila vrásčitá, větry ošlehaná tvář onoho starého muže. Naklonil se až po pás dovnitř a usmál se.

„Zvládáš to, šerife?“ zvolal.

Riddick přistoupil k visícímu lanu. Zasunul si winchestrovku za opasek a uchopil lano.

Chvíli váhal.

„Uvázal jsem druhý konec ke skále, šerife,“ pobízel ho Sam Tolliver. „Ten kámen už se nehýbal miliony let. Tvoji váhu vydrží, neboj!“

Riddick pevně sevřel lano a zhluboka se nadechl. Pak začal šplhat nahoru. O dvě minuty později ho Sam Tolliver mohl chytit za ruku a vytáhnout ven.

Johnnie ani nemohl popadnout dech, jak byl unavený. Chvíli jen tak ležel na skále a odpočíval. Byl celý zpocený. Tvář měl strhanou vypětím, které prožil.

„Vítej zpátky mezi živými,“ řekl Tolliver a usmál se na něho. Podal mu ruku a představil se: „Já jsem Samuel Tolliver.“

„Johnnie Riddick,“ opáčil šerif. Stoupl si. Z dlaní mu tekla krev, opět se ozvaly staré šrámy. Utřel si krev do kalhot a zkoumavě pohlédl na Tollivera.

„Co se to tu děje, Same?“ zeptal se.

Sam Tolliver jen pokrčil rameny. „Nevím o moc víc než ty, šerife,“ odvětil. „Nějací chlápci se mi nakvartýrovali do domu. Pak se mezi nimi a Apači střílelo a z ničeho nic se jedna z žen, které přivedli s sebou, objevila v indiánském ležení. Ostatní zůstali v mém srubu. Indiáni je dobře hlídají. Neunikne odtud ani myš. Už jsem něco prožil a ledacos znám, ale co se to tady v posledních dnech děje, to je mi vážně záhadou. Co ty na to, Riddicku?“

„Jedna žena je u rudochů?“

„Mexičanka,“ přikývl Tolliver a posunul si klobouk níž do čela. „A jestli co nejdřív nezmizíme, dopadneme stejně jako ona, šerife. Mescalerové to tu považují za indiánskou zem. Proto si dávají záležet na tom, aby sem nepronikl nikdo, koho tu nechtějí.“

Riddick se rozhlédl. „O.K. Však ještě uvidíme,“ řekl.

„Vlastně mi do toho nic není,“ prohodil starý zálesák. „Říká se, že pokud chce mít člověk dlouhý život, neměl by se plést do života jiným, ne?“

„Ale ta chata je přece tvoje,“ namítl Johnnie. „Možná by ses do ní zase někdy mohl nastěhovat, co říkáš?“

„Možná taky ne, chlapče. Už se tu necítím tak bezpečně jako dřív. Možná že pro starého člověka je lepší žít někde ve městě.“

Riddick se usmál. Na starém zálesákovi bylo vidět, že to s tím městem nemyslel tak vážně. Ten, kdo celý život žil v divočině jako Tolliver, se nepotřeboval na stáří uchylovat do města.

„Takže – kudy?“ zeptal se Johnnie.

„Dolů a pak půl hodiny na západ. Doufám, že nepřijdeme příliš pozdě.“

„Co tím myslíš, starouši?“

„Myslím tím to, že těm zpropadeným Mescalerům vůbec nevěřím. Dokážu si živě představit, že celou noc budou čekat a po ránu, za světla, zaútočí. Tomu bych se vůbec nedivil. To je jejich styl.“

„Takže bychom si měli pospíšit, starouši.“

„Jo, to bychom měli. A co máš s nimi vůbec, šerife, společného?“

„Jsem jim v patách od té doby, co kvůli zlatu zabili mého otce a sestru.“

Tolliver si přejel dlaní po vlasech. „Od začátku jsem si říkal, že vypadají jak vrahouni,“ poznamenal. „A jakou úlohu v tom mají ty dvě ženy?“

„Jsou to rukojmí,“ odvětil šerif. „V Hullstonu přepadli banku, zabili jejího ředitele a zástupce šerifa a nakonec uprchli s oběma ženami jako rukojmími.“

Tolliver zavrtěl hlavou.

„Ti psi,“ hlesl. „Apači by z nich měli zaživa stáhnout kůži a pak je pěkně pomalu smažit v plamenech. Ti zatracení psi!“

Tolliver přestal klít a vydal se na cestu. Johnnie jej následoval. Trýznivý pocit žízně, který ho ještě před hodinou sužoval, zmizel. Šel za Tolliverem, který skákal po skalách jako puma.

Vroucně se modlili, aby Apače nenapadlo zaútočit ještě před jejich příchodem. Banditů by škoda nebyla, o ty nešlo, ale šlo o plavovlasou dceru doktora Browna z Hullstonu.

Netrvalo ani půl hodiny a na Tolliverův pokyn se oba skryli za skaliska ve svahu. Šerif Riddick si lehl vedle starého zálesáka a podíval se směrem, kam mu Tolliver ukazoval.

Necelou míli od nich stála Tolliverova chata. Dveře i okna byly otevřené.

„Vypadá to, že odsud hošánci vypadli,“ zavrčel Tolliver.

Šerif Riddick si promnul oči, rozhlédl se a pokrčil rameny.

„Nikde žádného Mescalera nevidím.“

Tolliver se zasmál. „V okolí rozhodně žádný indián není. Cítil bych je.“

„O.K., tak se půjdeme podívat dovnitř, ne? Máš něco proti, starouši?“

Tolliver váhal.

„Půjdu vpředu,“ nabídl se šerif. „Ty zůstaň tady a kryj mě, kdybys přece jenom nějakého Mescalera ucítil.“

Tolliver přikývl a nabil svou winchestrovku. Riddick se vydal na cestu. Nebylo tam příliš míst, kde by se v případě problémů mohl schovat. I on měl winchestrovku. Prst měl pro jistotu na spoušti. Byl připraven pálit při jakémkoliv náznaku nebezpečí.

Už mu zbývalo jen posledních dvacet yardů k chatě. Tuto vzdálenost rychle proběhl a přede dveřmi se vrhl k zemi. Napjatě čekal, co se bude dít, ale nedělo se nic. Všechno nasvědčovalo tomu, že bandité opravdu odtáhli. I s ubohou Betty Brownovou.

Opatrně nahlédl dovnitř. Když si jeho oči zvykly na šero uvnitř, vplížil se pomalu do srubu.

První, co uviděl, byl mrtvý Sarret. Ležel vedle stolu na podlaze s otevřenýma očima, které hleděly do stropu.

Riddick skočil ke dveřím do vedlejší místnosti a rozkopl je. Ani tam však nikdo nebyl. Zhluboka se nadechl a sklonil hlaveň winchestrovky k zemi.

„Tomu teda nerozumím, šerife,“ ozval se za ním Tolliver. Celou dobu se totiž, místo aby seděl na kopci, za ním plížil až k chatě. Teď jenom kroutil hlavou a divil se: „Ještě dneska jsem kolem srubu viděl hlídat rudochy. Vůbec nechápu, jak ti psi odsud mohli odejít bez toho, aby je Mescalerové postříleli. Normálně si takovou snadnou kořist nenechají ujít. To teda ne. Zatraceně…“

Riddick vyšel ven a prohledal okolí chaty. Nalezl tam zabité Mescalery, které včera zastřelili Farrell a Consuela.

Tolliver přišel k němu.

„Možná že ti parchanti uzavřeli s Apači obchod,“ řekl Johnnie s nepřítomným výrazem ve tváři.

Tolliver na něj nechápavě pohlédl a dodal: „S lidmi, kteří zabili několik jejich bojovníků, Mescalerové nikdy obchod neuzavřou, šerife. To je nesmysl.“

„Každopádně však odsud odjeli.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ namítl Tolliver.

„Kde by teda mohli být, starouši?“

„Na cestě do pekla. A Mescalerové jim dělají čestnou stráž.“

„Co tím myslíš?“

Tolliver si prohrábl své již notně zešedivělé vlasy.

„No, Černý jestřáb prostě jen nedodrží to, co slíbil.“

„Takže myslíš, že…“

„Myslím, že jim slíbil bezpečný odchod, ale místo toho jim nastražil nějakou ďábelskou past.“

„Kde?“

„Hohó, tady je spousta míst, kde by to mohl udělat, šerife.“

„Ti chlápci chtějí do Mexika.“

„Tak to je tu potom jen jedno místo, kde by na ně mohl tu past nastražit. Tři míle odsud je velký kaňon, který musí překonat každý, kdo chce do M exika.“

„Možná bychom je ještě mohli dostihnout, Tollivere.“

„Abychom se pokochali pohledem na jejich mrtvoly a pohřbili je?“

„Především abychom pomohli Betty Brownové, která je tam s nimi, starouši.“

„Ty ses musel zbláznit, šerife.“

„No a co,“ řekl Johnnie. „Pojedeš se mnou?“

„Jen když už mi nebudeš říkat starouši.“

„Ujednáno, Same.“ Riddick se usmál a zeptal se: „Kdy asi tak ti maníci mohli vypadnout?“

„Za svítání, když jsem tě vytahoval z jeskyně. Víš, co to znamená?“

„Že už dorazili do kaňonu. Nebo že tam musí být každou chvíli. A Apači už tam na ně čekají.“

„O důvod víc, abychom si pospíšili.“

Dvakrát dobře tedy Riordanovi zrovna nebylo. V sedle se však udržet dokázal. Pravou ruku měl ovázánu šátkem.

Při každém pohybu z ní vystřelovala ostrá bolest do celého těla. Zanícenou, mokvající ránu bylo třeba bezpodmínečně co nejdřív vyčistit, jinak hrozila otrava. Riordan to věděl. Věděl však také, že po mexickou hranici bude muset vydržet, jestli chce přežít.

Vepředu jel Farrell, za ním Betty Brownová s rukama svázanýma za zády. Riordan jel jako poslední.

„Jak daleko to ještě může být k tomu velkému kaňonu?“ zeptal se Riordan.

Farrell se ohlédl a řekl: „To teda nevím. Jinak je všechno O.K., Riordane?“

„Já to zvládnu, Joe. Neboj se.“

Farrell se zašklebil. „Jistě, Riordane,“ řekl, „jistě, že to zvládneš. Sarret i já jsme tě podcenili. Tu zastávku jsme kvůli tobě dělat nemuseli.“

„Ne, to jste nemuseli. To bylo opravdu zbytečné,“ ujišťoval ho Riordan, ačkoliv to byla čirá lež. Předevčírem by se v sedle neudržel ani míli. Nyní se necítil o mnoho lépe, ale šlo mu o život. A to v něm dokázalo zmobilizovat neuvěřitelnou sílu.

„Nezapomeň se pořád ohlížet, Marku,“ upomenul ho Farrell. „Zatím jsem tu sice žádného Apače neviděl, ale jsem si jistý, že tu někde kolem čmuchají.“

„Ty jim nevěříš, Farrelle?“

Joe Farrell zavrtěl hlavou.

„Nevěřím, Marku, nevěřím jim ani nos mezi očima,“ dodal.

„Proč jsme teda potom radši nezůstali v té zatracené boudě?“

„Protože umřít pod širým nebem může být příjemnější než v nějaké plesnivé boudě. Marku, uvědom si, že ve dvou bychom se neubránili.“

„Třeba je to všechno jinak.“

„Modli se, aby to bylo jinak, Riordane, jestli se teda modlit umíš. Doufejme, že ti rudí bastardi dodrží slovo a nechají nás jít, když dostanou tu ženu a zbraně. Musíme čekat. Takže, Riordane, měj oči otevřené a hlavně žádné blbosti.“

„Všechny nás zabijí,“ ozvala se Betty Brownová. Promluvila vůbec poprvé od té doby, co vyjeli na cestu. Přivřenýma očima pohlédla k horám, které se tyčily před nimi, a znovu řekla: „Všechny nás zabijí.“

Farrell se zasmál. „Pro tebe by to asi nebylo to nejhorší, baby,“ utrousil cynicky. „Smrt by pro tebe byla vykoupením proti tomu, co by s tebou indiáni udělali, kdyby tě chytli živou. To si piš, děvenko.“

Betty zbledla, přestože byla spálená od slunce. Otočila se na Riordana. „Můj otec ti pomohl a ošetřil tě, když tě postřelili v bance, Riordane,“ hlesla. „Také bys mi mohl pomoct a zastřelit mě, kdyby se ukázalo, že Apači nehrají čistou hru.“

Riordan se usmál – jak to jen v jeho stavu šlo. „Tvůj otec mě zachránil, baby,“ řekl. „Kdyby tehdy nepřišel a nepomohl mi, tak tu ruku ztratím. Ale na tebe já střílet nebudu.“

Betty se obrátila. Opět hleděla Farrellovi na záda. Pochopila, že je marné tyto desperáty o něco prosit. Chtěli ji využít, aby se sami dostali do bezpečí. Vůbec je nezajímalo, co se s ní stane. Její situace byla vskutku bezvýchodná a zoufalá. Stejně zoufalá jako marný pokus Consuely o útěk. Riordan jí řekl o tom, že Consuelu chytili Apači.

Farrell popohnal svého koně. Vytáhl ze sedlové pochvy winchestrovku a nabil ji. Zpátky už ji nezasunul. Držel ji v rukou.

Kromě klapotu kopyt nebylo nic jiného slyšet.

„Dávej pozor, Riordane,“ řekl Farrell, aniž by se něj otočil. „Jsou blízko, cítím je…“

„Neboj, já dávám pozor, Farrelle…“

Dál se však nedostal. Ucítil prudký náraz do svého již tak zraněného ramene. Prudká bolest mu vyrazila dech, takže ani nemohl výkřikem upozornit svého kumpána. Instinktivně se levou rukou chytil hrušky. Jen díky tomu nespadl z koně. Popohnal ho vpřed, dorazil k Betty Brownové a zůstal těsně vedle ní.

„Farrelle!“ vykřikl poté.

Farrell se ohlédl. Nevěřícně hleděl na Riordana, jemuž z ramene trčel opeřený šíp.

„Dostali mě, Farrelle!“

Betty Brownová neváhala ani na okamžik. Bodla svého koně do slabin a vyrazila vpřed. Nedávala si žádné velké šance, že by se mohla zachránit, ale musela to zkusit.

Apači se soustředili na oba bandity. Snad se jí podaří dostat se do kaňonu a tam se někde schovat.

„Ta holka, Riordane!“ zvolal Farrell. „Zatraceně…“

Farrell se hrůzou odmlčel, když uviděl, že jeho zrzavého kumpána zasáhl další šíp do krku. Riordan vykřikl a skácel se k zemi.

Farrell se předklonil a hnal svého koně vpřed. Nad hlavou mu proletěla sprška šípů.

Z kopce sledovali Johnnie Riddick a Samuel Tolliver, co se pod nimi, nedaleko velkého kaňonu, odehrává.

Riddick si klekl, rychle uchopil winchestrovku a zamířil na indiána, který se objevil na skále, pod níž vjížděla Betty Brownová.

Vypadalo to, že si nevšimla hrozícího nebezpečí. V hlubokém předklonu hnala svého koně dál. Pevně se držela sedla.

Farrell už byl asi dvacet yardů za ní, když spatřil Apače, a strhl svého koně doprava, aby unikl nebezpečí.

Riddick se v tuto chvíli nezajímal o muže, který patřil k vrahům jeho otce a sestry. Šlo mu hlavně o Betty Brownovou, která jela Apačům přímo do náručí.

Riddick zmáčkl spoušť.

Jeden z bojovníků, který se chystal strhnout Betty k zemi, se zřítil ze skály dolů.

Druhý si přestal všímat Betty a pohlédl do míst, odkud přiletěla kulka. Ale vtom přiletěla i druhá a poslala i jeho do věčných lovišť.

„To je její jediná šance!“ zabručel Tolliver, který také dvakrát vypálil. „To je opravdu její jediná šance, jestli teda Černý jestřáb neposlal své lidi i do velkého kaňonu.“

Riddick vstal a sledoval, jak Betty projíždí místem, kde ještě před chvílí stáli na protilehlých březích v ústí kaňonu oba Apači připraveni na ni skočit. Nyní však mohla tímto místem bez problémů projet a zmizet v kaňonu.

„Jedu za ní!“ vykřikl Riddick. „Jestli všechno dobře dopadne, tak se potkáme ve srubu, starouši!“

„Zatraceně, říkal jsem ti přece, že mi nemáš říkat starouši, ty jeden zatracený paličatý šerife!“

Riddick utíkal ke koni, kterého mu poskytl Tolliver a rychle se vyšvihl do sedla.

„Zkus udržet ústí kaňonu, starouši!“

Riddick bodl koně do slabin a vyrazil vpřed.

To, že prohrál, Farrell zjistil, když se v sedle narovnal a spatřil skupinu Mescalerů, kteří se objevili mezi skalami. Mezi nimi byl i Černý jestřáb, jejich náčelník, jenž mu včera slíbil volný odchod.

Farrell prudce zastavil svého koně. To však byla chyba, protože ho to vyhodilo ze sedla.

Bandita dopadl na zem, několikrát se převalil a narazil pravým ramenem do skály. Cítil, že si zlomil klíční kost. Vykřikl bolestí.

Levou rukou se pokusil tasit kolt, ale to mu znemožnil šíp, který se mu zabodl do levého ramene.

Farrellovi bolestí málem vylezly oči z důlků. Převalil se na bok a vzhlédl na Černého jestřába. Náčelník seděl hrdě a nehybně, skoro jako socha, v sedle. Na tváři měl pobavený úsměv.

„Říkal jsem ti přece, že těch zbraní, co jsi nám nabídl, je příliš málo, bledá tváři,“ řekl Černý jestřáb. „A teď dostaneme víc.“

Farrell stiskl zuby. Zběsile se otáčel a hledal únik z bezvýchodné situace. Žádný však nebyl. Apači ho obklíčili. Mířily na něj hlavně pušek i ostří oštěpů. Z tváří Apačů se dala vyčíst nenávist a pohrdání.

„Proč mě, zatraceně, nezastřelíš?“ hlesl desperát.

„Zemřeš,“ odpověděl Černý jestřáb. „Ale ne teď a ne tak rychle, jak by sis přál, bledá tváři!“

„Vy prašiví bastardi, ať všichni chcípnete!“ zařval Farrell s pěnou u úst. Oči měl podlité krví. „Ať všichni do jednoho chcípnete!“

Černý jestřáb dal svým bojovníkům znamení. Dva z nich postavili Farrella na nohy, další přivedl jeho koně. Posadili Farrella do sedla a nohy mu pod břichem koně pevně svázali.

Pak náčelník mávl winchestrovkou k ústí velkého kaňonu, kam krátce předtím vjela Betty Brownová.

„Přiveďte mi tu bílou ženu k táborovému ohni!“

Betty Brownová nevěděla, jak daleko v kaňonu je. Nevěděla ani, co se děje za ní. Myslela na jediné, totiž na to, že musí uprchnout Apačům.

Vjela do jeskyňky, mezi skály, které se stále přibližovaly. Asi po deseti yardech se už ale s koněm nemohla dostat dál. Průrva byla příliš úzká.

Kůň zůstal stát a smutně ržál.

Betty seskočila ze sedla. Obratně dopadla na zem a hned vstala.

Velký náskok mít nemohla. Zanedlouho se zde objeví první Apači, kteří jsou jí jistě v patách.

Uštvaná dívka se rozhlédla kolem. Toto tedy rozhodně nebylo ideální místo pro úkryt před hordou indiánů. Jednalo se o asi deset yardů dlouhou jeskyňku vyhloubenou ve skalní stěně. Jinde se však schovat nemohla. Za ní byli indiáni, před ní pokračoval kaňon a v něm by ji rudoši jistě polapili. Ani jedním směrem tedy nemohla.

Svázanýma rukama koně plácla po zadku.

Kůň se splašil a vyběhl z jeskyňky do kaňonu. Betty slyšela vzdalující se dusot a jeho ozvěnu mezi skalami.

Její naděje opět stouply. Věřila, že pokud narazí Apači na stopy, pojedou za ním kaňonem dál a její úkryt minou.

Přikrčila se a teprve teď si uvědomila, že pláče. Svázanýma rukama se pokusila utřít si slzy.

Dobře si byla vědoma toho, že nemá smysl tady vyčkávat a modlit se. Musela něco podniknout. Něco, aby Apačům unikla do bezpečí. Musela nalézt nějakou skrýš, kde ji jen tak lehce nenajdou.

Vstala. V této jeskyňce v žádném případě nemohla zůstat. Musela zpátky do kaňonu. A tam, jak doufala, bude jistě nějaký příhodnější úkryt.

Chvíli čekala a pak, když se přiblížil zvuk kopyt, se schovala za nános suti.

Odsud mohla vidět projíždějící indiány. Měla štěstí. Nezastavili se a hnali se po stopách jejího koně dál.

Vteřiny ubíhaly. Za chvíli už dusot kopyt opět odezněl. Betty si oddechla a se svázanýma rukama, jak to jen šlo, si utřela pot z čela.

Pak vylezla ven.

Příliš pozdě si však všimla, že ne všichni Apači už projeli. Jeden bojovník, který se o něco zpozdil, ji spatřil a prudce zastavil svého koně.

Polonahá dívka se v panice otočila a hledala možnosti úniku. Žádné však neexistovaly. Ať už by se pokusila utéct kamkoliv, všude by ji Apač chytil.

Betty pohlédla do pomalované tváře bojovníka. Opět se rozplakala. Naděje však přece jen ještě žila.

I přes slzy si totiž všimla postavy, která se vynořila na skále nad Apačem.

A tentokrát to už žádný Mescalero nebyl.

Riddick se objevil v pravý čas. Stál na skále asi čtyři yardy nad indiánem, který zastavil svého koně a překvapeně hleděl na Betty Brownovou, jež vylezla zpoza skalisek.

Johnnie se přikrčil a pak skočil.

Dopadl na nic netušícího indiána a strhl jej ze sedla. Riddick svého soupeře pevně chytil kolem pasu. Dopad se mu povedl přesně podle jeho představ, protože indián spadl na tvrdou, kamenitou zem jako první. Riddick dopadl na něj, tedy do měkkého.

Šerif neváhal ani na okamžik. Apače načal tvrdým úderem na bradu. Než se Mescalero vzpamatoval, už stál jeho soupeř na nohou.

Apač vytáhl z opasku dýku a s přivřenýma očima pohlédl na svého soka.

Riddick pomyslel na svůj revolver, ale hned té myšlenky zanechal.

Výstřel by totiž mohl přilákat další válečníky a tak ohrozit jeho i Betty Brownovou.

Mescalero na něho vrhl, ale Riddick jej kopl do břicha a rudoch narazil na skálu.

Riddick skočil za ním a zaútočil na něj nožem.

Apač však byl velmi mrštný a obratně se ráně vyhnul. Čepel narazila do skály a zlomila se. Šerifovi se smekly nohy a padl na zem. Okamžiku překvapení indián využil a přiskočil k němu.

Sebejistě se zašklebil.

Riddick však udělal něco, s čím jeho sok nepočítal. Vrhl se Mescalerovi pod nohy. Indián nestačil zareagovat. Johnnie ho chytil za nohy a podtrhl jej.

Mescalero padl na zem, Riddick v poslední chvíli uhnul. Apač vykřikl bolestí – nabodl se totiž na vlastní nůž. Skonal.

Riddick vstal. Utřel si zpocené čelo a pohlédl na Betty. Ta stála na místě jako přimrazená pohledem na onen souboj.

Přiskočil k ní a sykl: „Hlavně tiše! Brzo mohou přijít na to, že pronásledují jenom koně bez jezdce a pak je tu máme zas.“

Betty přikývla. Ukázala Riddickovi své svázané ruce. Téměř omdlela bolestí, když jí rozřezal pouta. Po mnoha hodinách se jí totiž vrátila krev do dlaní.

„Pojďte za mnou,“ řekl Johnnie. „Musíme zmizet, dřív než se vrátí Mescalerové.“

Sam Tolliver vykročil zpoza srubu a teprve poté, co poznal oba příchozí, sklonil hlaveň své winchestrovky. Ostražitosti není nikdy nazbyt, říkal si. Proto si radši ještě promnul oči – nemohl totiž uvěřit tomu, co viděl. Ano, na jednom koni seděli a přijížděli ti, s jejichž návratem už vůbec nepočítal.

„No, podívej, šerife, normální člověk by to nedokázal, takže se tě radši nebudu ptát, jak se ti to povedlo,“ smál se starý zálesák a pomohl blondýně ze sedla. „Ty totiž, šerife, rozhodně normální nejsi.“

O něco později sesedl i Johnnie Riddick. „Možná by se u tebe našlo nějaké oblečení pro dámu, starouši,“ prohodil.

„Zatraceně, říkal jsem ti přece, že mi nemáš…“ Sam Tolliver se odmlčel, mávl rukou a zmizel ve srubu, aby se o pár vteřin později objevil se starou košilí v ruce.

Betty Brownová zatím nepromluvila ani slovo. Únavou se jí podlamovala kolena. Teprve, když si na sebe natáhla starou Tolliverovu košili, poznali, že na tom není až tak úplně špatně. Navíc se hned potom vrhla Johnniemu do náruče.

Šerif hladil její dlouhé blond vlasy a uklidňoval ji.

„Tak to mi ještě žádná neudělala,“ kroutil hlavou starý Tolliver. „A to jsem přitom daleko hezčí než ty, šerife.“

Tolliver si posunul klobouk do čela a posadil se na schod přede dveřmi.

Trvalo pěkných pár minut, než se Betty zklidnila. Vzlykala, otočila se a utírala si slzy.

Viditelně se styděla za to, co se stalo.

„Já… já nevím, co mám… co k tomu říct. Já opravdu nevím,“ špitla.

Tolliver cosi zabručel a vstal.

„Zatímco ty jsi flirtoval tady s dámou, šerife, já jsem přemýšlel nad tím, jak bychom mohli zachránit tu druhou ženu.“

„Bože!“ zaúpěla Betty. „Vždyť já jsem úplně na Consuelu zapomněla.“

Riddick sklopil zrak. „Pochopitelně,“ řekl. „V takové situaci člověk myslí hlavně sám na sebe.“

„Musíme jí pomoct,“ zvolala Betty a se slzami v očích pohlédla na oba muže.

„No, jestli mě teda pustíte ke slovu, tak bych vám třeba i řekl, co jsem vymyslel,“ prohodil Tolliver s hranou uražeností. „Mám tu v chalupě bednu plnou dynamitu. Banditi ji naštěstí neobjevili.“

Riddick si strčil za opasek dvě trubičky s dynamitem. Sam Tolliver mu popsal cestu k planině natolik plasticky, že tam musel poznat každý kámen.

Nebyl ani půl míle od onoho místa, kde včera indiánům unikl. Přesto mu překonání této vzdálenosti trvalo více než půl hodiny.

Opatrně se připlížil mezi skály, odkud mohl planinu bezpečně pozorovat.

Oheň ještě nevyhasl. Consuela ležela několik yardů od něj.

A kromě ní tu byl ještě někdo jiný – Farrell. Takže si ho Černý jestřáb přece jen šetřil. Nechtěl si tu zábavu nechat ujít.

Farrell byl velice zle zřízený. Oči měl napůl zavřené a tvář strhanou nesmírnou bolestí. Nohy i ruce měl svázány, ačkoliv muselo být každému jasné, že se odsud vlastními silami rozhodně nemůže dostat.

Po obou stranách od rozsedliny, která vedla do jeskyně, stáli dva válečníci s winchestrovkami. Černý jestřáb seděl nedaleko. Rozhlížel se a větřil, jako by tušil nebezpečí. Riddicka, Betty ani Tollivera však vidět nemohl.

Betty s Tolliverem se nacházeli na skále nad planinou. Dívka už se natolik zotavila z předchozích útrap, že si troufla na tuto nebezpečnou výpravu. Měla krýt Riddickovi záda.

Šance na osvobození Consuely a Farrella nebyly zrovna nejlepší. Ale mělo to aspoň tu výhodu, že kdyby šlo do tuhého, mohli se dočkat rychlé a milosrdné smrti.

Riddick dlouho přemýšlel, jestli se toho má odvážit. Rozhodl se až po dlouhém zvažování. Vlastně až když si uvědomil, že žádnou jinou možnost nemá a že prostě něco podniknout musí. Nechat Consuelu divochům by bylo velmi nelidské.

Přikrčil se. Pohlédl na horní okraj skály, za níž leželi schovaní Tolliver s Betty. Byli jeho zraku skryti stejně dobře jako Černému jestřábovi.

Všechno nyní záviselo na Riddickovi. On musel dát znamení k útoku. Musel dosáhnout toho, aby mezi Mescalery vypukla panika a on mohl odvést Consuelu. Tolliver s Betty ho sice mohli shora krýt, ale všechny válečníky v šachu držet nemohli.

Riddick vytáhl z poza opasku obě dynamitové trubičky. Položil je vedle sebe. Stejně tak i revolver.

Pak vytáhl z kapsy křesadlo. Než zapálil doutnáky obou trubiček, chvíli váhal. Jednu trubičku měl v pravé, druhou v levé ruce. Zapálil je, dvě vteřiny počkal, pak vstal a vrhl je různými směry.

O několik okamžiků později uchopil revolver a rozběhl se na planinu.

Ozvala se mohutná detonace následovaná oblaky prachu. Skály se rozletěly na kusy a drtily vše, co jim stálo v cestě. Jeden masivní převis se vlivem otřesu uvolnil a spadl na planinu.

Riddick slyšel výkřiky a palbu Tollivera a Betty. Pak se skály znovu zatřásly a vybuchly trubičky, které indiánům hodil jako dárek Sam Tolliver.

Johnnie držel v levé ruce kolt, v pravé nůž.

Před ním ležel Farrell. Johnnie krátce pohlédl na muže, který byl jedním z vrahů jeho otce a sestry. Sehnul se a přeřezal mu pouta. Dál se o něj starat nemohl, Farrell se do bezpečí musel dostat sám.

Riddick běžel dál. Díky výbuchům se zvedla mohutná oblaka prachu. Moc toho neviděl. Celá planina byla zahalená prachem. A odevšad se ozývaly výkřiky zraněných Apačů.

„Consuelo!“ zvolal Riddick. Naprosto už ztratil orientaci. Z dýmu se proti němu vynořil Mescalero. Šerif se ho zbavil jednou ranou z koltu.

„Consuelo!“

„Tady!“

Hlas přicházel zprava. Riddick neváhal a vydal se do těch míst. Zakopl o ležící ženu a spadl na zem vedle ní.

Rychle se k ní přitočil. Tak jako Farrellovi, i Consuele obratně rozřízl pouta. Pak jí pomohl vstát.

Consuela sténala bolestí. Zatnula však zuby a nechala se Riddickem vyvést pryč.

„O.K., starouši!“ zvolal Johnnie.

V následujícím okamžiku se opět ozvala střelba z winchestrovky. Svým „O.K.“ dal Riddick Tolliverovi na srozuměnou, že je na cestě z planiny. A Tolliver a Betty na to reagovali tak, jak měli. Palbou. Tím se jim podařilo krýt Johnniemu záda.

Mezi střelbou z winchestrovek se opět ozvaly výbuchy dynamitových trubiček, které dolů Tolliver naházel.

Kašlající Johnnie a za ním Consuela doklopýtali ke skalám. Za nimi už byli v bezpečí. Johnnie nemohl popadnout dech. Před očima mu tančily hvězdičky. Několik vteřin musel bojovat s nevolností.

„Musíme dál,“ křičela Consuela. „Musíme dál!“

Ušli asi deset kroků, když je zastavilo Farrellovo sténání.

„Bože, ne! Proč mi nikdo nepomůže?! Ne…!“

Pak se náhle odmlčel.

Riddick vzal Mexičanku za ruku a běžel s ní dál. Znal cestu tak dobře, že mohl utíkat i se zavřenýma očima.

„Kudy teď dál?“ ptala se zoufale Consuela, když se opět zastavili.

„Ke srubu,“ odpověděl Riddick. „Betty a starouš už nás tam čekají. Koně jsou támhle.“

Dorazili ke koním, které tam nechal přivázané Riddick. Byli tři, jeden byl připravený pro Farrella.

Ten se však už nikdy do sedla nevyhoupne…

A pak projeli kolem skal a zmizeli mezi kopci.

Tolliver se spolu s Betty Brownovou objevil o půl hodiny později. „Starouš“ byl celý černý od sazí. Vypadal vyčerpaně, ale zároveň i spokojeně, když s šibalským úsměvem seskakoval ze sedla.

Když na něj Riddick zkoumavě pohlédl, zavrtěl Tolliver hlavou.

„Už se tam nemusíš vracet, šerife,“ řekl starý zálesák. „Všichni jsou mrtví. Všichni!“

„Slyšel jsem toho banditu.“

Tolliver přikývl. „To je možné. Jenomže, Černý jestřáb ho proklál kopím, než sám umřel. Takže, jak to tak vypadá, je tvůj hon na ty zabijáky u konce. Apači to za tebe vyřídili.“

Riddick vstal a šel ke studni. Stetsonem si nabral vodu a chrstl si ji do tváře.

Když se otočil, stála vedle něho Betty Brownová. Položila mu ruce na ramena. Pohlédl jí do očí. Na chvíli si vzpomněl na svou sestru.

„Ti zabijáci už jsou mrtví,“ zašeptala Betty.

Riddick přikývl. Objal ji. Mlčky.

Měl to za sebou. A vůbec to nebylo tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.

Ale nakonec, řekl si, když se podíval do jasných očí Betty Brownové, nakonec to stálo za to.