John Kirby

Colorado western 004. Santana

Pepe Ortiz sebou trhl, když se nad Plaza Principale v Mexico City rozezněly zvony. Sáhl si pod rozedranou vestu a překontroloval pistoli za opaskem.

Zvuk zvonů přehlušil brebentění davu lidí, kteří se zde shromáždili, aby mohli na vlastní oči spatřit Jeho Excelenci dona Porfiria Diaze. Prezident republiky se měl v doprovodu své osobní stráže zúčastnit bohoslužby.

Na čele Pepeho Ortize se objevily krůpěje potu. Měl za sebou dlouhou cestu, možná svou poslední. Nebyl zde proto, aby Porfiria oslavoval.

Byl zde proto, aby ho zabil…

Přes Calle de San Francisco projela kavalkáda uniformovaných jezdců. Koně rozvířili oblaka prachu, který jako šedý závoj zahalil četné obchůdky a stánky. Prodavači hlasitě vychvalující své zboží, ať už to byly stříbrné šperky, ponča, hliněné nádobí či losy, přerušili své halekání a upřeně hleděli na projíždějící jezdce.

Slunce se odráželo od nablýskaných helem příslušníků osobní gardy, rudé a bílé lampasy na kalhotách jen zářily. A mezi nimi se skvěl v zlatem vyšívané parádní uniformě nevysoký muž – don Porfirio Diaz.

Skupina jezdců dorazila na Plaza Principale. Davem se ozvaly první obdivné výkřiky. Jezdci zastavili před katedrálou. Snědí indiáni se špičatými slaměnými klobouky a roztrhanými plášti, kreolové, mniši, ti všichni se zde tlačili, jen aby viděli prezidenta.

Jezdci sesedli z koní.

Pepe Ortiz se přitiskl k mohutnému železnému plotu, jenž obklopoval katedrálu. Viděl, jak vojáci v bílých uniformách a čepicích otevírají vrata. Sáhl si pod vestu a vytáhl bambitku. Pak pohlédl na gardisty, kteří prezidenta obklopovali.

A poté spatřil i samotného prezidenta Porfiria Diaze.

Měl ostře řezané rysy a pronikavé oči. Pocházel ze staré kreolské rodiny a živil se jako advokát. Pod Benito Juarezem bojoval proti císaři Maxmiliánovi. V roce 1876 sesadil z prezidentského stolce vojenským pučem Juarezova nástupce Lerda de Tejadu.

Nekompromisně, lstivě a nikoliv bez brutality se dostal k moci a nyní, rok po puči, byl zvolen do funkce prezidenta ve zmanipulovaných volbách.

Pepe Ortiz vytáhl pistoli. Byla to hodně velká náhoda, že se Porfirio Diaz zastavil zrovna na jeho úrovni, aby se znovu obrátil k davům.

Přes ramena lidí stojících před ním namířil Pepe Ortiz na diktátora a zmáčkl spoušť.

Ozvala se rána a před Ortizovým obličejem se zablesklo. Hlaveň se totiž roztrhla a poranila mu ruku. Střepiny vřelého železa mu vletěly do tváře. Oslepen se chytil tyče plotu. Kolem vypukla panika. Gardisté urychleně s diktátorem vběhli do katedrály, několik vojáků se prodíralo davem k Ortizovi.

Nebyla to jen hrozná bolest v poraněné ruce, co Pepe Ortizovi vehnalo slzy do očí. Především to bylo vědomí vlastního selhání, vědomí toho, že zemře nadarmo.

Vojáky sice nemohl vidět, ale dobře je slyšel. Nejprve jejich nadávky, pak dopadly první rány obušků. Sténající Pepe Ortiz se svalil k zemi, jen se snažil chránit si hlavu.

A pak upadl do milosrdného bezvědomí.

Generální prokurátor se podíval na vysokého, širokoramenného muže, který seděl na židli pro návštěvníky, a pobaveně si ho změřil pohledem.

„Co se zase díváte tak drze, Santano?“ zavrčel. „Jako bychom vám tu ve Washingtonu měli přichystat nějaké extra přivítání. Kdy jste vlastně přijel?“

Teď už se Santana nemohl ubránit smíchu.

„Včera, pozdě večer, sire,“ odvětil. „Příliš pozdě na to, abych mohl slečnu Rowovou pozvat na večeři, jestli vás to uklidní.“

Ani prokurátorova tvář nezůstala smrtelně vážná. „Snad mě to uklidní.“

Annabel Rowová byla hezká sekretářka, které celé ministerstvo přezdívalo „slečna Nedotknutelná“. Santana byl jediný muž, kterému se podařilo s ní navázat bližší kontakt.

Prokurátor opět zvážněl.

„Tentokrát mám pro váš obzvlášť choulostivý úkol, Santano,“ řekl. „Předposlední neděli byl spáchán atentát na mexického prezidenta Porfiria Diaze. Byl neúspěšný, protože atentátník použil nespolehlivou španělskou pistoli. Ty pistole nezodpovědní zbrojíři v Evropě předělávají na kolty. V Mexiku je pak prodávají za babku. Jenže jsou, jak jsem už řekl, nespolehlivé a zmrzačily už nejednoho svého majitele.“

Poté Santanu informoval o událostech v Mexiko City.

„Atentátník byl po zatčení pravděpodobně mučen. Každopádně však vypověděl věci, které ukazují na spiknutí. Někteří donové Diazovi nevěří. Není tajemstvím, že už rok potom, co se dostal k moci, převedl na svá konta do zahraničí značné sumy. Diaz proti spiklencům zatím nezasáhl jen proto, že nemá v rukou žádné důkazy.“

„Ale má atentátníka,“ podotkl Santana.

Generální prokurátor přikývl.

„Domnívám se, že zemřel na následky mučení. Někteří ze spiklenců náleží k nejbohatším rodinám v zemi. Pokud proti nim chce Diaz zasáhnout, pak potřebuje jednoznačné důkazy. Jinak si ostatní dony znepřátelí. Obrátil se v této věci, samozřejmě neoficiálně, na nás. Jedním ze spiklenců má být Američan, který se pod Benito Juarezem zasloužil o vítězství republiky. Jmenuje se Jason Milland a patří mu stříbrný důl poblíž El Ploma v horách Arroyo el Coyote. Tento muž nás velice zajímá, protože se mimo jiné podílel na vraždě Alberta Pitta, senátora za Arizonu. Milland tehdy jako jediný z vrahů uprchl za hranice do Mexika. Diazův vyslanec nám učinil nabídku. Máme do Mexika poslat někoho, kdo se dostane do Millandovy blízkosti a získá si jeho důvěru. Náš muž má přitom rozkrýt pozadí spiknutí a zajistit důkazy. Ideální by bylo, kdyby Millanda dostal přes hranici do Arizony, abychom ho mohli zatknout.“

„Mám to být já, sire?“

Generální prokurátor přikývl.

„Ano, Santano! Tento úkol je tak nebezpečný, že jím můžeme pověřit jen toho nejlepšího člověka. V El Plomu vás v určenou dobu vyhledá mexický důvěrník. Můžete však od něj čekat jen velmi omezenou pomoc, protože mexická vláda o vás ,oficiálně‘ neví. Pokud uprchnete předtím, než zajistíte důkazy, poštvou proti vám milici. Ani Mexičané, ani my pak se o váš osud samozřejmě nebudeme zajímat. Přirozeně, můžete tu nabídku odmítnout, jestli se vám nezamlouvá.“

Santana přikývl. „To bych asi i udělal, kdyby se nejednalo o jednoho z vrahů senátora Pitta, sire. Prosím, nemějte mi to za zlé, ale je to tak. Nebezpečí mě od toho úkolu neodradí.“

„Víc říkat nemusíte, Santano,“ prohodil prokurátor se srdečností u něj jen velmi zřídkavou. „Ani my s Diazovým režimem nijak zvlášť nesympatizujeme. Ale musíme ho tolerovat. Porfirio Diaz je jediným garantem budoucnosti Mexika. Diaz očekává, že náš agent odhalí spikleneckou skupinu. Naše vláda s tím souhlasila jen proto, aby konečně dostala Millanda. A když se vám ho podaří dostat za hranici, bez toho abyste spiklence vydal Mexičanům, bude to úplně nejlepší.“

„Beru to, sire!“ zvolal Santana. „Budu se to snažit splnit podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, tak abychom se vyhnuli politickým komplikacím.“

Prokurátor přikývl.

Pak se Santanou probral detaily celé akce. Zvláštní agent ministerstva spravedlnosti si teprve teď uvědomoval, co ho vlastně čeká.

Jeho šéf mu podal ruku. „Dávejte na sebe pozor, Santano! Ještě nikdy jsem neměl k nějakému vládnímu plánu tolik výhrad jako nyní. Na vaší šikovnosti závisí, jak se budou vyvíjet vztahy mezi našimi zeměmi. Máte velkou zodpovědnost, příteli. Hodně štěstí!“

„Díky, sire!“ řekl Santana a stiskl mu nabídnutou ruku.

Když pak vycházel z prokurátorovy kanceláře, měl pocit, jako by se vydal na lov do cizího, zcela neznámého revíru.

Do revíru, v kterém se potuluje nějaká nebezpečná šelma.

Přesto, že byl teplý slunečný den, polil ho studený pot.

El Tren byla malá vesnice na západním břehu Rio Concepción, která tekla od americké hranice na severu do Kalifornského zálivu na jihozápadu. El Tren znamenalo „vlak“, přestože tudy železnice nevedla. Tato vesnice se tak jmenovala, protože zde měla být postavena železnice, po které se mělo přepravovat stříbro a olovo z dolů v El Plomu, deset mil na východ odtud, na pobřeží. Neustálé nepokoje však stavbě dráhy zabránily.

Ze severu se na poníku blížil jezdec. Prodíral se ulicí plnou lidí, jež vedla na plazu.

Místní už byli na Americanos zvyklí, takže mu mnoho pozornosti nevěnovali. Arizonská hranice odtud nebyla vzdálená ani padesát mil. Dennodenně tudy projížděli muži ze severu. Ti, co jim byla americká půda příliš horká, ti, kteří měli ve Státech problémy se zákonem, i ti, kteří chtěli snadno přijít k penězům – ti všichni mířili do Mexika. Mnozí z nich skončili jako dozorci v dolech.

Jezdec zastavil před kostelem. Ve stínu akácie seskočil z koně a vytáhl pouzdro na doutníky. Jeden doutník si zapálil a labužnicky si potáhl. Klobouk měl posunut hluboko do čela, takže mohl pozorovat dění na ulici, bez toho že by mu někdo hleděl do očí. Všímal si především mladého Mexičana, který se prodíral davem. Byl neholený, bosý a přes levé rameno měl přehozené pestrobarevné pončo.

Jejich pohledy se střetly. Mexičan se usmál. Posadil se pod akácii a opřel se o její kmen. Vytáhl si z kapsy cigaretový papír a šmátral po tabáku.

Zašklebil se a řekl: „Už žádný nemám. Neměl byste nějaký tabák, seňore?“

Santana mu hodil malý kožený váček.

Mexikán ho šikovně chytil. „Muchas gracias, seňore!“

Rozložil papír, nasypal na něj tabák a sroloval z toho cigaretu. Když si ji zapálil, Santanovi váček vrátil.

„Jste tu cizí, seňore?“

„Si,“ přisvědčil Santana. „Prostě jsem si řekl, že zkusím štěstí na druhé straně hranice.“

„Štěstí je náladová dáma, seňore,“ poznamenal Mexičan a dodal: „Za několik hodin to zjistí i ti indios, co se teď nalévají pulquem. Majitelé dolů potřebují další maso. Milland pošle asi i svého správce. Slyšel jsem, že už mu pěkných pár peónů uteklo.“

Santana zatím pozoroval lidi na ulici.

„Kde bych tu našel nocleh? Také bych se potřeboval trochu umýt.“

„Zeptejte se po cantině Fernanda Sancha, seňore,“ odpověděl Mexičan. „U něho najdete všecko, co potřebujete. Jestli pro nás máte zprávy, pak nechejte Fernanda pozdravovat od Rafaela. Dám vám jednu dobrou radu. Kromě Fernanda Sancha tady nikomu nevěřte. Adios, amigo!“

Mladý Mexičan vstal a ztratil se v davu.

Santana ho chvíli pozoroval, aby pak odhodil zbytek doutníku na zem. Vzal ponyho za uzdu a vydal se hledat dotyčnou cantinu.

Zjistil, kde je, a posléze ji i našel. Byla to osamocená dřevěná budova za kostelem. Přivázal uzdu k zábradlí a vstoupil dovnitř. Chvíli si musel přivykat na pološero v místnosti. Vevnitř bylo asi deset mužů a tři ženy. Na židli na konci pultu seděl starý Mexičan, hrál na kytaru a zpíval temným, příjemným hlasem. Několik hostů přizvukovalo.

Všichni pohlédli na gringa, který se tu objevil, ale po chvíli zase pokračovali v debatě.

Santana zašel k výčepu, který obsluhoval malý, břichatý chlapík.

„Buenos dias!“ pozdravil Santana.

„Buenos dias, seňore,“ odvětil tlouštík a zeptal se: „Pivo nebo tequilu?“

„Pivo,“ kývl Santana. „Potřebuju pokoj, vanu a místo pro svého koně. Jste Fernando Sancho?“

Hospodský přikývl.

„Posílá mě Rafael,“ hlesl tiše Santana.

Výraz tváře Fernanda Sancha se okamžitě změnil.

„Bienvenida, seňore,“ usmál se. „Jsem vám k službám. Jak se mému synovci daří? Rafael je dobrý chlapec. Hej, Manueli, máme hosta. Postarej se o jeho koně a pošli Luisu, ať mu připraví lázeň.“

Natočil Santanovi pivo. Bylo pěkně vychlazené. Po padesátimílové jízdě ze San Miguel v Arizoně chutnalo báječně. Utřel si ze rtů pěnu a poručil si další.

„Říkají mi Santana,“ představil se.

Závěs za výčepem se rozvlnil. Objevil se asi čtrnáctiletý chlapec, pozdravil a spěchal do stáje postarat se o koně.

Santana ho následoval a vytáhl si zpod sedla pušku. Pak mu vtiskl do dlaně jeden stříbrný dolar, což chlapce přivedlo k úžasu. Santana se s úsměvem vrátil do cantiny.

Popíjel druhé pivo a poslouchal příjemné písně kytaristy. Pak mu hospodský šel ukázat pokoj. Byl malý a spoře zařízený, ale čistý. O něco později Manuel ohlásil, že lázeň je připravena. V malém přístavku byla káď s horkou vodou a na stoličce ručník a mýdlo.

Koupel Santanovi prospěla. Cítil se jako znovuzrozený. Poté se vrátil do pokoje, schoval pušku pod matraci a sešel do cantiny. Objednal si vejce se slaninou. Už měl na ně velkou chuť.

Po několikahodinovém spánku se vydal na procházku po El Trenu. Okamžitě si všiml, že ve vjezdech do městečka jsou nyní rozestavené zdvojené policejní hlídky. Byli to bosí chlapi v roztrhaných uniformách a bílých košilích se zkříženými nábojovými pásy na zádech. Vzadu na krku jim visela sombrera. Pokuřovali a sledovali všechny indios, kteří chtěli El Tren opustit.

Mnoho indios už bylo opilých. Utratili zde mnoho pesos za bezcenné cetky a teď už zase neměli ani vindru. To z nich dělalo ideální oběti majitelů a správců dolů. Santana je poznal podle těžkých koltů za pasem a bičů omotaných na zápěstí. Nejméně půl tuctu jich tu lovilo levné pracovní síly.

Opilí indios se nechali dozorci přemluvit k tomu, aby s nimi podepsali smlouvy. Často je k tomu přinutila i bída. Když jednou onen papír podepsali, nebo na něm udělali křížek, nebylo už pro ně cesty zpátky.

Santana jeden takový „kontrakt“ pozoroval. Sotva co indio podepsal, dozorce mu ujasnil, o co vlastně jde.

„Dostaneš čtyři realy za den,“ řekl. „Z první výplaty dostanu deset pesos, protože jsem tě přivedl. Jestli utečeš, dostaneš padesát ran holí a padesát pesos jako pokutu. Když utečeš podruhé, zbičujeme tě a pověsíme. Kupovat můžeš jenom v kantýně v dole. Smlouva platí na celý rok a nejde ji vypovědět.“

Santana dobře věděl, co tyto lidi čeká. Dozorce teď s indiem půjde ke starostovi a nechá si papír potvrdit jeho razítkem. Už za to však indiovi strhnou z první výplaty třicet pesos. Dostane malou zálohu a musí počkat ve vesnici, dokud všichni nově naverbovaní dělníci nebudou pod dohledem stráží odvedeni k dolům. Četníci hlídali výjezdy z vesnic, takže nikdo, kdo se upsal, nemohl zmizet.

Když se setmělo, tržiště ztichlo. Obchodníci sbalili své stánky, všechno neprodané zboží naložili na vozy či káry a odjeli domů. Naverbovaní horníci seděli v cantině nebo leželi opilí namol po příkopech.

Santana dobře věděl, jak to tu chodí a že opilé horníky naženou do šop, kde je budou hlídat až do rána.

Hrál opilého a dovrávoral zpátky na plazu, kde si sedl na schody kostela. Kloboukem si přikryl tvář a předstíral, že spí.

Brzy se nepříjemně ochladilo. Přesto zůstal ležet. Čekal na to, až si dozorci a četníci obejdou své noční kolečko.

Role opilce byla první kartou, kterou vytáhl v této nebezpečné hře.

K Santanovi brzy přibylo několik dalších opilých horníků, kteří svým chrápáním konkurovali hudbě linoucí se z cantiny na opačné straně plazy.

O půl hodiny později Santana zaslechl nadávky a práskání bičem. To museli být dozorci, kteří sbírali své nově naverbované ovečky. Jeden muž vykřikl bolestí, posléze se jeho křik změnil v nářek.

Hluk vycházel nejdříve z vedlejší ulice, poté však i z více míst. Dozorci hnali opilce s biči přímo ke kostelu.

Hluk se blížil.

„Vstávejte, vy psi!“ zabručel kdosi.

Údery holí a rány bičem probouzely spící indiány.

Také Santana dostal dvě rány. Do ramene a do zad. Vstal a s kloboukem v ruce se zeptal: „Co se děje?“

Stál před ním silný, podsaditý muž s černým kloboukem vyzdobeným zlatem. Na sobě měl oblečenou modrou košili, hnědé kalhoty a měkkou vestu z jehněčiny. Nosil mohutný knír a bradku. Naopak namísto očí měl jen dvě tenké čárky. Vyzařovalo z něho cosi démonického.

„Američan, co?“ štěkl na Santanu. „Když se ožereš jak hovado, tak aspoň nelez sem, ty bastarde. Indiům to jenom zvedá sebevědomí, když vidí, že gringos jsou jako oni.“

Práskl Santanu bičem do prsou.

Santana upadl na schody. Dozorce se obrátil k indiům, kteří leželi před vraty kostela. Při slově „bastard“ Santana málem vybuchl. Ale ještě nebyl pravý čas.

Dozorce zrovna zvedal tři rudochy.

„Ale, kohopak to tu máme?“ zavrčel. „To jsou přece naši uprchlíci. Tak oni si chlapečci myslí, že nám utečou? A zrovna do El Trenu? Hahaha!“

Ranami bičem je vyhnal dolů ze schodů k po zuby ozbrojeným strážcům. Jeden jeho kolega jim přivazoval ruce za záda.

„V táboře vás čeká padesát ran,“ prohodil k nim a obrátil se k dalším spáčům. Kdo podepsal kontrakt, byl vyhnán k ostatním. Pak se chmurný průvod vydal dál.

Santana se shýbl pro svůj klobouk a přidal se k nim. Nikdo se o něho nestaral.

Průvod zamířil kolem kostela k velké dřevěné stodole, před níž hlídkovali četníci.

Peóni a indios byli nahnáni do stodoly, načež byla vrata zamknuta na petlici. Dozorce a jeho muži se chvíli bavili a pak odešli do cantiny Fernanda Sancha.

Santana hrál dál opilce a potácel se směrem k četníkům.

„Ho, compadres,“ pozdravil je. „To nemáte zrovna nejlepší džob, když si celé město užívá v cantině. Ten vousáč mě normálně praštil, i když jsem jeho krajan. Kdo to vlastně byl?“

Jeden četník se usmál.

„Luke Ballard, dozorce seňora Millanda,“ odpověděl. „Nerad vidí, když se Americanos opíjejí na veřejnosti. Dávejte si na něho pozor, seňore. Je hodně temperamentní, až moc.“

„Jo, nevidí to rád,“ zavrčel Santana a odpotácel se směrem k cantině. Tam se ohnul přes zábradlí, jako by zvracel.

Byla to neskutečná náhoda, která mu hrála do karet. Připletl se mu totiž do cesty zrovna dozorce Jasona Millanda. Vytáhl si z pouzdra doutník. Zapálil si ho a skončil s rolí opilce. Pootevřenými dveřmi nahlédl do cantiny.

Vzduch vevnitř byl plný tabákového dýmu. K onomu starému muži, kterého viděl hrát dnes dopoledne, přibyli další dva kytaristé. Za jejich hudby a zpěvu tančila před pultem černovlasá Mexičanka s vykasanou sukní. Muži tleskali do rytmu. U jednoho ze stolů seděl i Luke Ballard se svými třemi muži – dvěma Američany a jedním Mexičanem. Zálibně hleděli na onu dívku.

„Bravo, Luisa!“ chválili ji.

Musela to být dcera hospodského. Santana na ní mohl oči nechat. Byla opravdu velmi krásná. Tančila divoce a nespoutaně, což byl jeden z důvodů, proč všechny tolik uchvátila.

Z korálkového závěsu za výčepem vyšla korpulentní starší Mexičanka. Nesla tác s jídlem a pitím ke stolu, u kterého seděl Luke Ballard a jeho kumpáni. Položila tác na stůl a zase se vrátila k výčepu.

Santana otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Několik Mexičanů na něj krátce pohlédlo, ale pak se radši zase věnovali tanci. Od Ballardova stolu si ho nevšiml nikdo. Ballard sám seděl zády ke vchodu.

Santana přistoupil k jeho stolu a zůstal stát přímo vedle Ballarda. Dozorce se zrovna ládoval moles poblanes, směsí kuřecího a krůtího masa v omáčce a s pálivým kořením.

Santana si vyndal z úst doutník, odklepal popel do hrnku s kávou a nedopalek mu hodil do jídla. Muzikanti rázem přestali hrát, dívka se o chvíli později také zarazila. Rytmické tleskání utichlo. V zakouřené místnosti se rozhostilo hrobové ticho.

Luke Ballard pustil vidličku na stůl a otočil se.

Oči mu svítily vztekem.

„Sežer to, ty bastarde!“ zavrčel Santana.

Mladý Mexičan, který seděl naproti Ballarda, se zvedl a rychle, ale přitom velmi elegantně tasil cizelovaný kolt. S takovou bleskovou reakcí Santana nepočítal.

Překvapeně teď hleděl do ústí hlavně.

„Alto, Ramon!“ zastavil Ballard Mexičana těsně předtím, než mohl zmáčknout spoušť. „To si vyřídím sám!“

Tmavovlasý Mexičan pomalu zastrčil kolt zpátky za opasek. Vzrušením se mu chvěly ruce. Změřil si Santanu pohledem a zůstal stát.

Tak blízko smrti Santana často nebyl, i když jinak žil velmi dobrodružným životem.

Ballard ještě stále seděl a mlčky hleděl na nezvaného hosta u stolu. Všude kolem místní prudce odsunovali židle a prchali z cantiny ven.

Malý hospodský se rázem celý zpotil. „Seňores, prosím…“ hlesl a polkl.

„Zavři zobák,“ odsekl Ramon.

„Si, El Tigre,“ kýval Fernando Sancho.

V té chvíli se Ballard zvedl od stolu a zaútočil na Santanu levou pěstí. Ten ale něco podobného čekal a ráně se vyhnul. Zároveň sám vyzkoušel levým hákem Ballardův postřeh. Udeřil ho na spánek. Ostatní muži stačili tak tak odskočit, než Ballard převrhl stůl. Nádobí spadlo na podlahu a rozbilo se.

Dozorce se rychle vzpamatoval a znovu zaútočil. Zběsilým výpadem přinutil Santanu k tomu, aby několik kroků ustoupil. Ten přitom zakopl o židli a zavrávoral. Ballard využil příležitosti, přiskočil k němu a zasadil mu ránu na břicho. Do té rány dal všechnu svou sílu. Santana se ocitl na zádech na podlaze. Chtěl rychle vstát, ale nepodařilo se mu to. Překážela mu židle.

Ballard se pro ni sklonil, uchopil ji a rozpřáhl se. Chtěl s ní svého protivníka udeřit.

Ten však na poslední chvíli uhnul. Tam, kde měl předtím hlavu, se nyní roztříštila židle o podlahu.

Ballard k němu přiskočil. Santana ho však chytil za nohy a podrazil ho. Dozorce s žuchnutím spadl na záda. A zatímco letěl vzduchem, Santana stačil vstát.

Jenže i Ballard byl brzy na nohou. Santana ho častoval dalšími údery, jeho ranám se šikovně vyhýbal.

Dozorce se ho snažil srazit na kolena, jenže jeho soupeř vždy uhnul.

Ballardův dech se zrychloval.

Máchal pěstmi kolem klidného Santany, který připomínal toreadora chladnokrevně vyhýbajícího se útokům rozzuřeného býka. Smál se a to na Ballarda působilo jako rudý hadr.

Dozorce ještě jednou sesbíral všechny síly a pokusil se Santanu zasypat údery. Jenže ten se všem vyhnul a naopak svého soka varoval několika kontry. Dokázal ho svou levačkou udržet na distanc. Chvilka nepozornosti – a Ballard dostal tvrdou ránu pravačkou.

Zavrávoral, čehož Santana využil a zasadil dozorci direkt. V tu chvíli Ballard šlápl na omáčku s masem na zemi a uklouzl po ní. Santana mu ještě přidal ránu do obličeje.

Vtom však k němu zezadu přiskočil jeden z Ballardových amerických společníků.

Santana si včas všiml jeho stínu, protože na stole stála lampa. Bleskurychle se otočil, předklonil se, objal ho za kyčle a praštil s ním o pult. Chlápek se sesunul k zemi jako pytel brambor.

Ballard se mezitím sesbíral a vstal, jenže ho přivítal Santanův úder na bradu. Opět se složil na podlahu.

Třetí Američan uchopil ulomenou nohu od židle a blížil se k Santanovi. Když ho s ní však chtěl udeřit, chytil ho Santana za zápěstí a nohu mu vykroutil. Skoro mu zlomil ruku, měl ocelový stisk. Chlapík se zrzavými vlasy vykřikl. Santana ho pustil a zasadil mu úder na bradu. Američan spadl na podlahu a už se ani nehnul.

Santana stál s pokrčenými koleny nad třemi vyřízenými soupeři. Mladý Mexičan se opíral o pult s rukama zkříženýma na prsou. Z výrazu jeho tváře nebylo možné nic vyčíst.

„No? Na co čekáš?“ zeptal se provokativně Santana. „Máš strach? Nebo bys to chtěl zkusit na kolty? No tak to zkus. Nemám nic proti.“

„Madre dios,“ hlesl Fernando Sancho krčící se za výčepním pultem.

V očích mladého Mexičana se zablesklo.

„Dávej si dobrý pozor, gringo,“ řekl klidným hlasem. „Na pěsti asi budeš lepší, ale s koltem nemáš proti mně šanci. Ballard chtěl, abych se držel vzadu, jinak by už bylo po tobě. Ale teď je to jen mezi námi. Vyřádil ses, jen co je pravda. Ale s tím je už konec. Byla to skvělá show, máš mé uznání. Ale se mnou to bude jiné. Vodu, Fernando!“

„Si, El Tigre!“ přisvědčil hospodský a poslal Luisu, aby donesla vědro vody.

Mladý Mexičan pak chrstl třem ležícím Američanům vodu do tváře. Pomalu přišli k sobě a vstali. Ballard si jednou rukou hladil rozbitou tvář a druhou sunul ke koltu.

„Dost, Lukeu!“ řekl Mexičan.

Ballard sebou trhl, ale poslechl.

„Za to ti pošlu účet,“ zavrčel směrem k Santanovi. „Ale předtím bych rád věděl, kdo jsi.“

„Říkají mi Santana,“ zněla odpověď.

„To jméno bude i na tvém hrobě,“ sykl Ballard a zvedl ze země svůj klobouk. Hodil na pult několik mincí a odešel. Ostatní muži ho následovali. Mexičan se ve dveřích otočil.

„Slyšel jsi dobře, gringo! Dávej si pozor!“

Pak vyšel ven. Santana se opřel o výčepní pult.

Fernando mu nalil sklenku tequily a podal mu ji. Santana ji do sebe hodil na ex.

„Ballarda už znám, ale kdo jsou ti ostatní?“ zeptal se.

„Ten zrzavec je Gil Roland, ten mladší Americano se jmenuje Bob Harper,“ odpověděl Sancho. „Všichni jsou dozorci na dolech seňora Millanda.“

„A ten Mexičan?“

„Ramon Romero,“ zašeptal Sancho přidušeným hlasem. „Říkají mu tu El Tigre. Má to být nejrychlejší pistolník v Mexiku. Před rokem se tu objevil a bojoval s jedním z pistolníků seňora Millanda. Zastřelil ho, i když ten na něj už mířil. O den později za ním přijel Ballard. Vyřídil mu, že seňor Milland by se s ním chtěl setkat. El Tigre se mu však jen vysmál. Řekl, že jestli po něm seňor Milland něco chce, ať přijde osobně.“

„A co se dělo dál?“ vyzvídal Santana.

„Seňor Milland poslal svou dceru s formální pozvánkou. My Mexičané se k dámám chováme jako kavalíři, seňore. Ramon Romero takovou pozvánku odmítnout nemohl. Navíc ho okouzlila krása seňority Kareen. O den později vstoupil do služeb seňora Millanda. Stal se správcem dolu a jeho pravou rukou. Pro svou tvrdost a rychlou ruku brzy dostal přezdívku El Tigre. Je to opravdový caballero, seňore, ale je moc nebezpečný.“

Santana přikývl.

„Toho už jsem si všiml, Fernando.“

„Ale i vy jste jako tygr, seňore,“ poznamenal Fernando. „Kdybych to neviděl na vlastní oči, nikdy bych tomu nevěřil.“

„Půjdu se teď vyspat, Fernando. Dobrou noc, seňorito Luiso.“

„Buenas noches, seňore Santano,“ odvětilo děvče.

V jejích překrásných očích se zračil obdiv k tomuto Americanovi.

Santana spal sotva dvě hodiny, když ho probudil nějaký hluk.

Zvedl hlavu a sáhl pod polštář, kde měl schovaný revolver. Opět další prasknutí. Onen zvuk bezpochyby pocházel ze stromu, jehož dlouhé větve sahaly až k oknu jeho pokoje.

S koltem v ruce se připlížil ke skříni. Svit měsíčního světla pronikající oknem náhle potemněl. V okně se objevila silueta nezvaného návštěvníka. Santana zadržel dech. Onen muž stál také chvíli bez hnutí… pak však vykročil dovnitř, směrem k posteli.

Santana tušil, kde nyní muž je a chtěl se k němu neslyšně připlížit. Přitom však zakopl o holínky, které nechal stát vedle skříně.

To nočního návštěvníka zalarmovalo. Bez dalšího váhání proti Santanovi vyrazil.

Santanovi upadl revolver na zem.

Útočník pořezal Santanovi levé ucho nožem. Vypukl boj přerušovaný pouze oddechováním obou mužů. Santana svého prtivníka chytil za zápěstí a pokusil se mu vykroutit ruku. Jenže muž byl silný a houževnatě vzdoroval.

Při boji zcela zdemolovali vybavení pokoje. Tu se v jednu chvíli tomu muži podlomila kolena. Upadl. Strhl však s sebou i Santanu. Ten mu však ještě stále držel ruku skroucenou za zády, takže muž se při pádu nabodl na vlastní nůž.

Následoval výkřik, chroptění a pak konec.

Santana měl levou ruku celou od krve. Vstal a ruku si utřel.

Pak sáhl do kapsy kalhot, které měl přehozené přes židli. Vytáhl zápalky a přistoupil ke stolku u postele. Nahmatal lampu. Odšrouboval skleněný cylindr a přiložil zapálenou sirku ke knotu. Rozhlédl se po osvětlené místnosti.

Muž byl mrtvý. Nůž mu probodl krk. Byl to hrozný pohled. S odporem mrtvého shodil z postele na zem.

Byl to Bob Harper, nejmladší ze tří amerických dozorců, které v cantině poskládal před pult jako pytle s cementem.

Že by to byla osobní msta? Nebo ho někdo jiný navedl? Pomyslel na výhružku Lukea Ballarda. Co to bylo za člověka, když kvůli porážce v bitce zosnoval vraždu?

Santana vzal vlněnou deku a zabalil do ní mrtvolu. Jenže co teď s ní? Zapálil si doutník a posadil se. Přemýšlel.

Celý ten incident v cantině způsobil proto, aby si ho Jason Milland všiml. Teď však smrt Boba Harpera jeho plán ohrozila. Jak na to Milland zareaguje? Má vůbec ještě šanci se k němu po tomto dostat a získat si jeho důvěru?

Santana to považoval za vyloučené. Rozhostilo se v něm zklamání. Milland byl jediná stopa vedoucí k dalším spiklencům. Jenže pak ho napadla myšlenka, která ho pak už neopustila.

Nebyl snad ve stejné situaci jako tenkrát Ramon Romero zvaný El Tigre? Nevyprávěl mu snad Fernando Sancho o tom, že mladý Mexičan zabil jednoho z Millandových dozorců a že právě proto vzrostl Millandův osobní zájem o tohoto muže?

V tom okamžiku už Santana věděl, co udělá. I on bude hrát roli tvrdého samotáře a se slavným Millandem bude jednat tvrdě, aniž by hnul brvou.

Podle toho, co včera slyšel při procházce městem, věděl, že každou neděli Jason Milland i se svou rodinou navštěvuje kostel v El Trenu. A toto byla právě noc ze soboty na neděli. Santana předvede obyvatelům městečka divadlo, na které dlouho nezapomenou.

Bylo rozhodnuto. Milland a jeho doprovod zažijí šok.

Přes veškeré vypětí se Santanovi podařilo usnout. Probudilo ho zvonění. Umyl se, oholil a sešel dolů. Ven se dostal zadním vchodem. Boční uličkou dorazil na plazu.

Ze všech stran sem proudily davy lidí ve svátečním nedělním oblečení. Před vrata kostela přijížděly kočáry majitelů dolů a plantážníků. Kočí pak prázdné vozy odvezli stranou, kde je nechali stát.

Santana stál na schodech u vrat. Na plaze se objevila skupina jezdců. V jejich čele poznal Lukea Ballarda a Ramona Romera.

Jezdci doprovázeli dvouspřežím tažený kočár. Vedle vozky, malého Mexikána, sedělo hezké děvče. Zpod velkého, bílého tylového klobouku vlály dlouhé blond vlasy.

Kareen Millandová byla opravdu velmi krásná.

Na vypolstrovaném a červeným plyšem potaženém zadním sedadle seděli Jason a Juana Millandovi. Těžař byl silný čtyřicátník s širokými rameny. Stejně jako jeho dcera, i on byl oblečen „po americku“. Měl tmavě šedé kalhoty a modrý sametový kabát. Na květované košili se mu skvěla vázanka stejné barvy, jakou měly kalhoty. Jeho tvář zastíněná černým stetsonem působila energickým a sebevědomým dojmem.

Mexičanka Juana Millandová za svou nevlastní dcerou nijak nezaostávala. Naopak, snad ji ještě překonávala. Její bronzově snědá tvář a modročerné vlasy se leskly na slunci.

Kočár zastavil u velkých schodů.

Ramon Romero elegantně seskočil ze sedla a pomohl Kareen sesednout, Milland asistoval své ženě. Muži nabídli dámám svá rámě a odvedli je do kostela.

Mexický vozka odvezl kočár k ostatním vozům a také odešel do kostela. Jezdci přivázali své koně poblíž vozů a ztratili se v davu. Zvonění neustávalo, lidé proudili kolem Santany do kostela. Po chvíli už byly ulice prázdné.

Santana se vrátil zadním vchodem do cantiny. Vyběhl do svého pokoje. Sanchovi byli také v kostele, takže cestou nikoho nepotkal.

Vzal mrtvého za ramena a bočními uličkami ho přinesl za kostel, kde stály kočáry a povozy. Potkal jen několik potulujících se psů.

Posadil mrtvého na zadní sedadlo, vyšvihl se na kozlík a povolil opratě.

Přijel s vozem až před schody kostela. Zde zastavil. Oprať omotal kolem sloupku podpírajícího střechu kočáru a vyskočil. Pak se posadil na schody a čekal.

Zvonění konečně ustalo. Otevřela se vrata a z kostela se vyhrnuli lidé. Santana vstal a ustoupil na stranu. Sotva první vycházející sešli ze schodů, strnuli hrůzou. Stál totiž před nimi kočár s mrtvolou na zadním sedadle.

Pak se objevil Millandův vozka. Když spatřil svůj kočár stát před schody, zanadával a seběhl dolů. Tam si však povšiml onoho hrůzu nahánějícího cestujícího. Vozka sebou trhl a pokřižoval se. Kolem vozu se shromažďovali další vyděšení lidé. Santana cítil, že se, mimo jiné, dívají na něho.

A pak vyšel Milland se svým doprovodem. Těžař nejdřív zbledl jako stěna, pak jeho tvář dostala šedý odstín.

Kareen Millandová při pohledu na mrtvého vykřikla a pak přitiskla obličej na rameno El Tigreho, který Santanu chladně pozoroval.

Santana vykročil vpřed, zahodil doutník a představil se: „Jmenuju se Santana, pane! Bob Harper byl váš člověk. Předpokládám, že se budete chtít postarat o jeho pohřeb. V noci vnikl do mého pokoje a chtěl mě zabít. Při boji pak došlo k nehodě. Já jsem ho zabít nechtěl.“

Při své řeči nespouštěl oči z Lukea Ballarda, který se na něho nepřátelsky šklebil. Zarostlý muž bleskově sáhl po zbrani, ale na Santanu to bylo příliš pomalé. Než vytáhl kolt z pouzdra, už na něho zvláštní agent mířil.

„Jste příliš impulzivní, Ballarde,“ prohodil výsměšným tónem, „to by vás jednoho dne mohlo mrzet.“

„Zadrž, Lukeu,“ zavrčel Milland na svého vrchního dozorce. „To nebyl dobrý nápad, pane,“ obrátil se Milland na Santanu a kývl na mrtvého. „Domnívám se, že jste mi tímto chtěl ukázat, jak jste drsný. Proč ale? K čemu mě chcete přimět?“

„K ničemu, pane Millande,“ odvětil Santana. „Už se dost dlouho jen tak protloukám a sem jsem přijel začít znovu. Ballard si mě včera spletl s někým ze svých indiů a já jsem mu vysvětlil, že se mýlí. To je všechno. Pak mi Harper vlezl do hotelového pokoje. Byl to váš člověk, pane Millande. Jestli pracujete takovýmito metodami, pak musíte počítat i s odpovídajícími následky. Žádný konkrétní účel jsem tím nesledoval. Možná ten nápad nebyl dobrý, ale váš nebyl o nic lepší.“

Při poslední větě kývl na mrtvého.

„Naložte ho na nějakého koně,“ přikázal Milland svému předákovi.

Ballard pokynul svým lidem. Vytáhli mrtvého z vozu a odnesli ho ke koním.

Santana strčil kolt za opasek, smekl klobouk a lehce se uklonil před Juanou Millandovou.

„Omlouvám se, madam.“

Jejich pohledy se setkaly. Mexičanka se celá chvěla vzrušením. Milland ji chytil za ruku a odvedl ji k vozu. Zkoumavě pohlédl na sedadlo, ale bylo kupodivu čisté.

„Vyměníme si místa,“ řekl a pomohl Juaně do kočáru.

Sedla si úplně na kraj a zhnuseně hleděla na místo, kde seděl mrtvý.

„To opravdu nebyl dobrý nápad,“ zavrčel Milland a také vlezl dovnitř.

Ramon Romero pomohl Kareen na kozlík a dal znamení kočímu. Mexičan také vylezl nahoru a vzal do ruky bič. Romero přistoupil k vozu a pohlédl na Millanda.

Těžař kývl. „Uvidíme se později, Ramone.“

Kočí práskl bičem a kočár se rozjel. Luke Ballard vyzývavě hleděl na Santanu. Málem se neovládl. Romero se však výmluvně zamračil, takže Luke raději poslušně odešel ke koním.

Zrzavý Gil Roland a ostatní muži ho následovali.

Dav se začal rozcházet.

Když Ballard a jeho lidé odjeli, zapálil si Ramon Romero doutník a přikročil k Santanovi.

„S takovými metodami si přátele neuděláte, amigo,“ prohodil s úsměvem. „Ballard teď bude hledat každou příležitost, aby vás oddělal.“

„S tím počítám,“ odtušil Santana. „Jen ať přijde.“

„On přijde, amigo,“ dodal Romero. „Ale ne zepředu. Harperův osud ho varoval. Já teda rozhodně nejsem žádný posera, ale ve vaší kůži bych být nechtěl. Měl byste chvilku?“

Santana přikývl. „Ještě jsem nesnídal.“

Vydali se ke cantině. Lidé jim ustupovali z cesty. V jejich očích se zračila podivná směs strachu a obdivu.

„Už dvakrát jste se zachoval pasivně,“ řekl Santana. „Upřímně řečeno, jste pro mě záhadou, Romero. Dokonce i Ballard se před vámi třese. Myslel jsem, že zasáhnete.“

El Tigre se zasmál. „Takže to divadlo patřilo mně? Hmmm. Baví vás hrát si s ohněm, amigo? I vy pro mě jste velkou neznámou. Většina gringů, kteří sem přijdou, jsou pochybné, nedůvěryhodné existence, což jim však nebrání v tom, aby se nad námi necítili nadřazeně. Jenže vy k nim rozhodně nepatříte, Santano. Přiznávám, že jste na mě zapůsobil, i když trochu jinak než na seňora Millanda. Moje vyprávění o té rvačce v cantině ho zaujalo. Má slabost pro drsné hochy. Mám se vám podívat na zoubek. Víte, po Harperově smrti mu totiž bude chybět jeden dozorce. Neměl byste zájem?“

Santana nedal znát svou spokojenost. Všechno šlo zatím jako po másle. Ale ještě nemínil odkrýt všechny karty. Bylo mu jasné, že Romero je v této hře jediným mužem, který mu může být opravdu nebezpečný.

Kdokoli jiný by se nechal touto otevřeností a upřímností mladého Mexičana zmást. To však nebyl Santanův případ. I on byl tygrem, stejně jako Ramon Romero. A právě tato podobnost byla důvodem, proč si na něho zvláštní agent musel dát zatraceně dobrý pozor.

„Tu nabídku ale nemyslíte vážně, že ne?“ utrousil. „To je zcela vyloučeno. Klidně bych jel mezi rozzuřené Apače, ale to, co děláte vy, hnát ty chudáky peóny a indios do práce, ne, to není nic pro mě.“

„Soucit?“ zeptal se El Tigre a usmál se.

„Pýcha,“ poznamenal Santana.

Dorazili před cantinu a zastavili se přede dveřmi.

„To jsem si myslel,“ řekl Romero. „No, ale byla by tam i jiná práce. Vytěžené stříbro se musí odvézt na pobřeží. Transporty jsou pořád přepadávané. V horách řádí několik band. Energický muž by to ale dokázal vyřešit. Přemýšlejte nad tím, amigo. Hasta la vista!“

Poklepal Santanovi po rameni a šel dál.

Santana vstoupil do cantiny. S vývojem situace byl nadmíru spokojený. Když se objevil vevnitř, hovor utichl. Zraky všech přítomných byly rázem upřeny jen na něho. Vytvořila se před ním ulička, která vedla až k výčepu.

Fernando Sancho, který měl plné ruce práce, se na něho usmál. Z jeho pohledu se daly vycítit sympatie a zadostiučinění. Obdiv, který tento Americano, jeho host, vzbudil, bral jako osobní úspěch. V nabídce jeho cantiny nyní nebyly pouze kytary a tanec, nýbrž i muž, který se ničeho nebál a který se postavil i těm, před nimiž se všichni třásli.

„Consuelo! Snídani pro seňora Santanu! Pospěš si!“ zvolal přes závěs do kuchyně.

Santana vytáhl z kapsy pár skrčených dolarovek. „To máte za ty škody v pokoji,“ prohodil s úsměvem.

Fernando protestoval, ale zvláštní zástupce mu bankovky strčil do kapsy. Korpulentní Consuela přinesla tác s jídlem. Přitom na Santanu obdivně hleděla.

„To vypadá dobře,“ pochválil ji a usmál se. „Gracias, seňoro!“

Nad tou poklonou se pýchou dmula a zčervenala.

Posadil se a dal se do jídla. Enchiladas, zlatožluté kukuřičné taštičky, chutnaly výtečně. Celé osazenstvo cantiny na ně lačně hledělo, takže neváhal a poručil: „Enchiladas pro všechny, Fernando!“

Vypukla pravá mexická veselice. Kytaristé hráli, seč jim síly stačily, tequila tekla proudem, prostě byla to zábava, na jakou se nezapomíná.

Santana se mohl konečně v klidu najíst.

Přitom však nepřestal myslet na Ramona Romera.

Byl rozhodnut jeho nabídku přijmout.

V hornickém táboře vypadala neděle úplně jinak.

Luke Ballard, hned jak se vrátil z cantiny, nechal nastoupit horníky na prostranství před táborovou jídelnou. Pomalu se zde shromáždili zaměstnanci Millandovy společnosti včetně tří uprchlíků polapených v El Trenu. Nad všemi bděli po zuby ozbrojení strážci.

Ty tři přivázali k zábradlí před jídelnou. Gil Roland uchopil bič a dal se do práce. Ránu za ranou jim sázel na holá záda.

Křik mučených indiů se ozýval prostranstvím.

Horníci, kteří tomu museli přihlížet, sklopili zrak. Dozorci je však pažbami přinutili, aby si celé to divadlo pěkně vychutnali.

Luke Ballard přijel k Rolandovi a zavrčel: „Poslouchej, Gile, stačí, když nebudou moct jít zítra na ranní směnu. Nemusíš je zabít.“

Pak vydal pokyn, aby ty tři chudáky odtáhli pryč. Seskočil ze sedla a vzal si Rolanda stranou.

„Ty hňupe, radši si šetři síly,“ zavrčel. „Nezapomeň na toho Santanu. Slyšel jsem, že Romero zůstal v El Trenu, aby mu nabídl práci v Millandových službách. To se mi vůbec nelíbí, Gile. Je to pěkný drsňák. Přesně pro takové má šéf slabost. Může nám být pěkně nebezpečný.“

„Možná ho to nebude zajímat,“ mínil Gil.

Ballard pokrčil rameny. „To možná jo, ale já bych na to moc nespoléhal. Bylo by lepší, kdyby jeho rozhodování ovlivnila nějaká malá nehoda.“

„A jak by sis to představoval, Lukeu?“ zeptal se Roland. „Není jednoduché se k němu dostat, však jsi to viděl na Bobovi. To není žádná máčka, Lukeu.“

„Kdybych věděl, co chce Bob udělat, nikdy by se to nestalo,“ odpověděl Ballard. „Byl příliš zbrklý. Ne, Gile, musí to vypadat, tak jako bychom s tím neměli nic společného. Nejlepší by bylo, kdybychom do toho namočili Romera. Toho psa už mám plné zuby. Snad by se ti mohlo povést dostat Santanu do hor. Tam by se o něho Pacheco určitě postaral.“

Gil Roland chvíli uvažoval a pak se usmál: „O.K., Lukeu, myslím, že mám nápad. Pošlu Thompsona do El Trenu a sám pojedu k Pachecovi do hor. Na Santanu už klidně zapomeň. Ten džob ho zajímat nebude.“

Ballard přikývl. „Spoléhám na tebe, Gile.“

„Pan Santana?“ ujistil se mladík. „Mám pro vás zprávu od Ramona Romera. Musí s vámi nutně mluvit. Je to velice důležité. Čeká pět mil odsud na jih v Peňa de Tortuga. Je to skála na opačném břehu řeky. Podobá se krunýři želvy. To určitě neminete.“

Santana poděkoval a mladík odešel.

Zvláštní agent si stoupl do dveří a přemýšlel. Ta novina se mu moc nelíbila. Proč by se s ním chtěl El Tigre setkat na tak opuštěném místě? Vždyť ještě před několika hodinami spolu mluvili ve vší otevřenosti. A Romero mu nabídl práci.

Zavřel dveře. Opustil dům zadním vchodem a odebral se ke stáji. Přitom se snažil všímat si všeho podezřelého, ale na nic nepřišel. Osedlal svého ponyho a vydal se na cestu. Liduprázdnými uličkami se dostal až na břeh Rio Concepcion.

Po jedné míli narazil na skálu vybíhající z pohoří Arroyo el Coyote, která komplikovala cestu, protože zasahovala do řeky. Cesta zde byla tak úzká, že dva povozy vedle sebe mohly projet jen stěží.

Ostřížím zrakem sledoval druhý břeh. Zatím však mohl vidět pouze keře a kaktusy. Pětadvacet yardů široká řeka se klikatila v meandrech, což také zrovna neusnadňovalo přehled.

Pak se za jedním ohbím objevila skála, kterou mu popsal onen kluk. Čtyři sta yardů před ní Santana přebrodil řeku. Voda sahala jeho poníkovi po břicho.

Santana na druhém břehu zastavil a rozhlédl se. Po Ramonovi Romerovi ani stopy. Cítil, že by to mohla být léčka. Vytáhl zpod sedla winchestrovku a pomalu se vydal cestou mezi Peňa de Tortuga a sousedním skalním masivem.

Náhle třeskl výstřel. Mezi skalami se ozvala ozvěna. Santana navedl koně na svah. Povšiml si, že mezi kaktusy to ožilo. Zvedly se tři nebo čtyři postavy a spustily na něho palbu.

Jen díky svým bleskurychlým reakcím se vyhnul zásahu. Schovaný na boku svého koně pádil ke skalní stěně želví skály, v níž zel jakýsi otvor. Zdálo se, že by to mohl být vchod do jeskyně.

Skočil ze sedla a v kotrmelcích se dostal k ústí. Přitom v rukou pevně držel winchestrovku.

Všude kolem jen hvízdaly kulky. Ještě pár skoků a ocitl se v jeskyni. Chvíli oddechoval přitisknut ke zdi. Ulevilo se mu, když zjistil, že zde není schovaný žádný zákeřný střelec.

Venku se ještě chvíli střílelo, ale pak palba utichla.

Santana opatrně vstal a vydal se do hloubi jeskyně. Po několika yardech však už neviděl ani na krok. Opřel se o stěnu a namířil do vchodu jeskyně.

Nikde nikdo. Rozhostilo se hrobové ticho. Tak se jim přece jen podařilo dostat ho do pasti. Jistě se teď radí, co dál. Jeho rychlé reakce je asi musely pěkně překvapit. Ta díra ve skále znamenala i díru v jejich plánu.

Unikl jim a dokud mu nedojde munice, bude jim vzdorovat. Každého, kdo se ukáže ve vchodu, může bez problémů oddělat.

Přesto si Santana nedělal žádné iluze. Jeho situace nebyla zase tak dobrá. Ve winchestrovce měl dvanáct nábojů, v koltu šest. A těm venku stačí počkat, až vyleze ven. Neměl ani jídlo, ani vodu. Stačilo by jim, kdyby ho tu nechali vyhladovět.

Podle toho, co viděl v těch několika okamžicích, se jednalo o Mexičany. Možná to byli bandité z hor, ale na žádné náhody nevěřil.

Napjatě pozoroval vchod. Nervy mu pracovaly, byl celý propocený.

Posadil se a opřel se o skálu. Winchestrovku si položil vedle sebe. Pozoroval vchod, vytáhl doutník a zápalil si. Když si potáhl, pocítil žízeň. Venku se nic nehýbalo. Jak dlouho tak seděl, nedokázal odhadnout. Hodinu, dvě?

Vedro s ním řádně zamávalo, a to byl přitom v hloubi jeskyně. Vzal winchestrovku a vydal se ke vchodu. Několik yardů před ním si lehl na zem a dál se plazil. Pak se zastavil, vzal klobouk do ruky a vystrčil ho před sebe.

Odpovědí mu byl výstřel. Kulka se zaryla do země. Dal si klobouk zase na hlavu a odplazil se zpátky. Při pomyšlení na Ramona Romera se celý chvěl vzteky.

Ten zrádný Mexikán.

Santana od začátku tušil, že bude hodně nebezpečný, přesto se v něm asi mýlil. Podle hrdosti a sebevědomí toho muže si myslel, že se bude jednat o hidalga, starobylého mexického rytíře, pro kterého čest ještě cosi znamená. Ale tato špinavá finta tento obraz dokonale rozbila.

U vchodu se něco dělo. Někdo házel před vchod haluze a suché křoví. Hromada se zvětšovala. Takže tak si to vymysleli, uvažoval Santana. Chtěli ho prostě a jednoduše vykouřit. To bylo účinné. A navíc proti tomu nemohl nic dělat.

Teprve teď si uvědomil beznadějnost svého postavení.

Dvě míle od hornického městečka El Plomo ležela Casa del Sol, „sluneční dům“ těžaře Jasona Millanda. Svou pompou připomínal palác nějakého španělského granda. Mramorem obložené zdi se leskly na slunci. Dům byl obklopen nádhernou zahradou, v níž se skvěly především nepřehlédnutelné záhony růží.

Pod košatými stromy rostly udržované keře, mezi nimi i oleandry s červenými květy a neodolatelnou vůní. To všechno bylo v obrovském kontrastu s neutěšenou krajinou za zdí tohoto panského sídla – haldy hlušiny, kaktusy, poušť.

Celá hacienda se však toho dne podobala pevnosti. Ozbrojení strážci hlídkovali u vchodové brány, jezdci kontrolovali silnici na jih do El Ploma i do hor. Mezi nimi se pohyboval Luke Ballard.

Tato preventivní opatření sloužila k ochraně hostů, kteří sem přijeli krátce před polednem a nyní seděli s pánem domu v salonu. Oba návštěvníci se od sebe lišili jako voda a oheň.

Don Torres de Medina, Millandův tchán, byl vysoký, hubený muž s tmavýma, pichlavýma očima a elegantním knírem. Byl oblečen do tmavomodrého brokátového kabátce, ozdobeného stříbrnými ornamenty.

Druhý návštěvník naproti tomu vypadal jak sedlák. Byl střední postavy, poměrně zavalitý. Kulatý obličej sváděl k tomu, že jste tohoto člověka jaksi automaticky považovali za dobrého. Na rozdíl od Torrese de Mediny byl oblečený úplně prostě. Měl olivově zelené kalhoty, tmavošedý kabát a červenou košili.

Tento prostý oděv však byl pouhým maskováním. Jinak totiž José Luis Jerez nosil skvostnou, zlatem zdobenou uniformu generála mexické armády. To kvůli němu sáhl Jason Milland k takovým bezpečnostním opatřením. Návštěva tchána byla v tomto ohledu nepodstatná.

Tito tři muži popíjeli červené mexické víno a chroupali pečivo. Přerušili svůj živý hovor, načež Milland vytáhl doutník a zapálil si ho. Torres de Medina si také posloužil. Pohodlně se opřel v křesle. Na ruce se mu leskly honosné prsteny.

„Ten neúspěch, to je hotové fiasko,“ prohodil. „Naši přátelé jsou velmi zklamáni, Jasone. Zdá se, že hnutí odporu začíná slábnout. Zrovna ti nejdůležitější muži dostávají strach. Ani se jim nedivím. Tajná policie teď čmuchá úplně všude. Chce vědět, kdo byl za atentátem.“

„Jste si opravdu jistý, že Pepe Ortiz mlčel?“ zeptal se Milland. „Možná bychom se nějakou dobu měli držet vzadu.“

Jerez zavrtěl hlavou. „Ortiz znal jen tři jména. To vaše, pane Millande, však mezi nimi figuruje. Ale kdyby promluvil, už by vás dávno posadili do vězení a znárodnili by vám důl. S mou a Medinovou účastí v okolí prezidenta nikdo nepočítá.“

„Jisté je jenom to, že Diazova popularita vzrostla a jeho pozice je ještě silnější,“ dodal don Torres. „My ale víme, že už první rok v úřadě krade jak straka. Ale nám také pomohl. Zestátněním indiánského občinového majetku se snížily mzdy na minimum. Ti chudáci jsou tak levní kvůli němu.“

„Do země též proudí zahraniční kapitál,“ poznamenal generál Jerez, „bez kterého by nikdy k rozvoji nedošlo. To všechno mluví pro Diaze. V zahraničí ho všichni jen chválí. Ale kdo nám zaručí, že to tak bude pořád? Není tajemstvím, že si do ciziny pro sebe převedl nekřesťanské částky. Je celkem možné, že se jednoho dne spakuje a zmizí. A co by se stalo, kdyby náhodou zemřel? Představte si ty boje o moc. To by naši pozici rozhodně neposilnilo. Musíme jednat, pane Millande, a vzít vývoj do svých rukou.“

„Takže další atentát?“ zeptal se těžař.

„Na to je teď příliš nejistá situace,“ mínil don Torres. „To by teď opravdu nebylo nejvhodnější. Generál musí být opatrný.“

Milland pohlédl na Jereze. „Ale proč jste se tedy při tomto nebezpečí odhodlal k takové dlouhé cestě? Myslel jsem, že už máte nějaký konkrétní plán.“

Jerez přikývl:„To také mám. A přitom spoléhám na vás, pane Millande. Zvýšená aktivita bezpečnostních orgánů vyvolala v kruzích připravených k boji nejistotu. V této chvíli je dost diskutabilní loajalita některých mých jednotek. Musíme využít nespokojenosti peónů a vyvlastněných indiů. Tito lidé jsou živnou půdou pro revoluci. Jenom s jejich podporou bychom mohli zvítězit. Až se dostaneme k moci, vrátíme se samozřejmě k programu Porfiria Diaze.“

„A jaký by tedy měl být můj úkol?“ otázal se roztrpčeně Milland.

„Potřebujeme dostatek zbraní, abychom mohli vyzbrojit lidi připravené k dalšímu atentátu,“ odvětil Jerez. „A ty můžeme dostat jedině ze Států. Pouze vy máte možnosti je tam získat.“

„Jak si to představujete, generále?“ namítl nervózní Milland. „To nevíte, jak to se mnou je? Nemůžu tam jet.“

„To je nám jasné, seňore. Ale vy znáte poměry ve Státech. Krom toho tu máte jiné Američany, aby tam navázali kontakty. Vyberte z nich někoho, komu bychom mohli důvěřovat, a pověřte ho, ať ty zbraně nakoupí a převeze přes hranice. Peníze nebudou hrát roli.“

Milland si promnul bradu. „To je ale zatraceně riskantní, generále. Já si vůbec neumím představit, koho ze svých lidí bych tím mohl pověřit. Ti by se také s těmi penězi nemuseli vrátit, já je znám. To si teda vůbec nedokážu představit, kdo by to mohl udělat.“

„Nemusíte mít strach. Stačí, když s ním bude dost průvodců, kteří na něho budou dávat pozor,“ řekl Jerez. „A kdyby se měli všichni podělit, nevyplatilo by se jim to. Krom toho můžete se pojistit i tím, že zaplatíte směnkou. Potřebujeme akorát někoho, kdo to riskne.“

„Takového člověka jen tak snadno nenajdu,“ prohodil Milland.

„Musíte to aspoň zkusit,“ řekl Jerez a vytáhl své stříbrné hodinky. „Musíme se rozloučit, done Torresi. Mám před sebou ještě dlouhou cestu.“

Milland zavolal sluhu a nechal přistavit kočár. Don Torres de Medina ještě navštívil svou dceru a Kareen. Pak oba muži nasedli do kočáru a projeli branou ven.

Milland dal Ballardovi pokyn, aby stáhl stráže, a pak se zavřel ve své pracovně. Dlouho přemýšlel, až si nakonec nechal zavolat Ramona Romera a poslal ho do El Trenu.

Možná že právě tam se nachází ten pravý muž pro splnění tohoto úkolu.

Hromada větví a suchých keříků nyní byla skoro stejně velká jako vchod do jeskyně. Santana vstal s namířeným koltem. Když se objevila ruka s hořící sirkou, vystřelil.

Ozval se výkřik.

Zasažený muž hlasitě zasténal. Santana se chopil pušky, i když to na takovou vzdálenost bylo jen mrhání munice.

Bandité reagovali promptně. Santana jen viděl, jak na hromadu dopadl suchý keřík obalený papírem. Hořícím papírem. Hromada se skutečně vzňala. Nejprve dým táhl směrem od jeskyně, poté však ho vítr zahnal dovnitř. Hromada dýmila čím dál víc, Mexikáni navíc přikládali další haluze.

Santana zapálil sirku. Teprve teď viděl, že stojí v jeden a půl yardu široké chodbě, která končila kdesi ve tmě.

Do jeskyně se valila oblaka dýmu. Stáhl se hlouběji. Po osmi yardech se chodba rozšiřovala do sálu, který sice nebyl příliš široký, ale zato pořádně vysoký. Strop ani nebylo vidět.

Spotřeboval několik sirek, aby si mohl podrobněji sál prohlédnout. Klepal se zimou. Ze sálu sice vedlo několik dalších chodeb, ale žádná z nich k druhému východu. Byl v pasti.

Protože se chodba, kterou přišel do sálu, kroutila, neviděl na východ. Vrátil se zpátky. Zatím sice kouř necítil, ale dlouho to trvat nebude.

Usilovně přemýšlel nad tím, jak by se odtud dostal. Jenže na žádné řešení nepřišel. Kouř už se sem dostal a zahnal ho zpátky do hloubi jeskyně.

Oči mu slzely a pálily ho. Rozkašlal se. Vrávoral. Chytal se stěn, které byly kupodivu zcela suché. Díky dýmu měl pocit, jako by mu měly každou chvíli prasknout plíce.

Už začínal přemýšlet nad tím, že vyjde ven a vzdá se jim. Smrt tam venku by jistě byla rychlejší a méně bolestivá než tady, vevnitř. O tom, že ho chtějí zabít, naprosto nepochyboval. Jinak by po něm přece nestříleli.

Rozkašlal se a začaly se mu dělat kruhy před očima. Pomalu, ale jistě ztrácel vědomí. Kašel ho připravoval o poslední zbytky sil. Tu zaslechl podivné pískání a šelestění. Nejprve to považoval za halucinace. Jenže ten prazvláštní zvuk sílil.

Krysy! napadlo ho. Pískání a šelestění se přibližovalo. Přicházelo ze všech stran, dokonce i shora. Ale jak by se mohly krysy dostat na strop?

A pak mu to došlo. Vytáhl několik sirek a najednou je zapálil. Když se podíval nahoru, zjistil, že jeho domněnka byla správná.

Netopýři!

Stovky jich visely u stropu a na zdích. Jejich oči se démonicky leskly. Teprve teď si uvědomil, že jeskyně je mnohem větší, než si původně myslel. To obrovské množství netopýrů, kteří mu nyní neklidně poletovali nad hlavou, ho natolik fascinovalo, že mu sirky popálily prsty. Teprve když pocítil žár, upustil je na zem.

Opět se rozkašlal. Motala se mu hlava. Vzepřel se však tomu. Znovu to byl ten starý Santana. Myšlenka, na kterou přišel, byla natolik fantastická, že v méně beznadějné situaci by musela vypadat jako čiré bláznovství.

Bylo to velmi riskantní, ale dávalo mu to jistou šanci. Sám se nad tím usmíval, ale nic jiného mu asi opravdu nezbývalo.

Namířil kolt do stropu a vystřelil. Sálem se ozvala tisícinásobná ozvěna. Nad jeho hlavou se zvedl šum, srovnatelný snad jen s šumem oceánu. Ale zde se jednalo o oceán křídel. Neuvěřitelné množství netopýrů sletělo od stropu a zamířilo k východu.

A Santana s nimi. Běžel a pranic se neohlížel na to, že mu narážejí do zad, do rukou, do hlavy, prostě všude. Klobouk měl roztrhaný na cimprcampr a sám měl co dělat, aby se udržel na nohou.

Mnozí mu dokonce prolétali mezi nohama a velké množství jich pošlapal. Pod nohama mu křupala malá, kostnatá tělíčka. Několikrát upadl a zdálo se mu, že spadl na koberec. Ale to byli pořád jenom netopýři.

Vždy však vstal a běžel dál. Už před sebou viděl plameny. Vběhl přímo do hromady hořícího chrastí. Rychle zavřel oči oslepené náhlým přívalem slunečních paprsků.

Jenom koutkem oka viděl prchající muže, kteří se tiskli na skálu. Jako nějaké děsivé mračno z obří tlamy vylétávaly netopýři z ústí jeskyně a rozlétávaly se do všech stran, aby se pak znovu zformovali do hejna.

Bandity tento nenadálý zvrat ochromil. Někteří z nich se křižovali. Santana, který se vynořil ze tmy, vypadal jako duch, který přišel na svět z hlubin pekelných. Bandité nebyli schopní reagovat. Teprve, když jeden z nich začal řvát rozkazy, vzpamatovali se.

Mezitím však Santana dorazil ke břehu řeky a schoval se tam.

Zhluboka se nadechoval a pálil po přibíhajících mužích. Dva z nich trefil do nohy – okamžitě se zřítili na zem. Jejich kumpáni se obrátili a schovali se za skály.

Oba ranění se doplazili k nim. Santana se usmál a poblahopřál si k onomu ďábelskému nápadu. Z jeskyně ještě stále vylétávaly mraky netopýrů. Bylo to gigantické divadlo.

Zároveň si však uvědomil, že značně podcenil počet banditů. Bylo jich minimálně deset nebo dvanáct. Nyní je ovšem neviděl. Poblíž se nenacházel nikdo z nich. Zdálo se, že začala zákopová válka nervů. On ležel dole u řeky, bandité nahoře u skály.

Chyběl mu kůň. Žádného však nikde neviděl. Ujít do města pět mil pěšky, to nebylo nic podle jeho gusta, ale pořád to bylo lepší než udušení v jeskyni.

Doplazil se k řece. Tu bandité mohli shora vidět, takže okamžitě začali střílet. Když vyšli zpoza skal, skočil Santana do vody. Se zbraněmi nad hlavou se brodil vodou, jež mu sahala po pás, zatímco bandité sbíhali dolů k řece. Než se jim to podařilo, byl už na druhém břehu.

Kryt stromem pak na ně spustil palbu a vzal jim veškerou chuť k pronásledování. Nebezpečí však přesto nebylo zažehnáno. Měli tu totiž někde koně. Mohli se s nimi přebrodit na druhou stranu a odříznout mu cestu do El Trenu.

A přesně to také mínili udělat.

Jejich vůdce udílel rozkazy a bandité hned mizeli mezi skalami. Santana pak viděl jenom hlavy obou zraněných.

Vstal a vydal se na cestu. Nespouštěl však oči z druhého břehu. Doufal, že narazí na svého ponyho, ale to se mu nepovedlo. Možná se připojil k ostatním koním.

Mohl urazit tak jednu míli, když za sebou uslyšel přijíždět dostavník, který měl namířeno do El Trenu. Aby nevypadal jako lupič, opřel winchestrovku hlavní o zem a kývl. Vůz se blížil. Zdálo se, že ho vozka, zarostlý Mexičan, míní přetáhnout bičem, ale když viděl, že nejeví nepřátelské úmysly, zastavil.

Santana mu řekl o svém přepadení i o tom, že ztratil koně, a zeptal se, jestli by ho vzal do El Trenu. Mexičan byl nedůvěřivý. V tom okamžiku se na břehu objevili pronásledovatelé.

„Rychle, seňore! Nasedejte!“ vykřikl vozka, který se konečně přesvědčil o pravdivosti Santanových slov.

Santana vyskočil na kozlík a vozka práskl do koní. Pekelnou rychlostí jel dostavník směrem k El Trenu. Cestující byli neklidní. Jak by také ne. Bandité několik minut jeli po druhém břehu na jedné úrovni s dostavníkem, pak se však obrátili a zmizeli.

Vozka nijak neskrýval svou hrdost nad tímto úspěchem. Když mu pak Santana po příjezdu do El Trenu vtiskl do dlaně dva americké dolary, usmál se od ucha k uchu.

„To byl ale špás, seňore!“

Santana přikývl. „Jo, to byl, amigo!“

Rovnou se vydal do cantiny. Příliš se však narozdíl od vozky neusmíval. Věděl, že každý špás má své meze.

Když otevřel létací dveře, nevěřil svým očím. Uvnitř totiž seděl Ramon Romero. Okamžitě na sebe pohlédli. Hovor v cantině utichl. Santana přikročil k jeho stolu. Romero se pokusil usmát, ale rychle toho nechal. Viděl, že Santana kypí vztekem.

Santana držel v rukou winchestrovku. Romero se podíval do ústí její hlavně. Zbledl. Poprvé u tohoto muže Santana zpozoroval nejistotu.

„Hej, amigo,“ řekl odměřeně. „Při našem setkání jsem vás pohřešoval.“

„Nerozumím,“ odvětil Romero.

Vypadal tak překvapeně, že to udělalo dojem i na Santanu. Že by byl El Tigre tak dobrý herec? Chvíli na sebe mlčky hleděli.

Santana sklonil pušku k zemi.

„Pojďte se mnou,“ řekl a vydal se po schodech nahoru.

Ramon Romero vstal a následoval ho. Fernando Sancho a ostatní hosté si oddechli.

Ve svém pokoji hodil Santana winchestrovku na postel a otočil se.

„Takže vy jste za mnou neposlal žádného muže, který vzkázal, že mám přijet k Peňa de Tortuga?“

Romero zavrtěl hlavou. „Jak ten muž vypadal?“

Santana mu ho popsal.

„To by mohl být Thompson, jeden náš mladý dozorce,“ řekl Romero. „A on vám řekl, že jsem ho za vámi poslal já?“

Santana přikývl. „Pochopitelně to byla léčka.“

Povyprávěl pak El Tigrovi podrobnosti.

„To musela být banda Jesuse Pacheca,“ zamumlal Romero. „Má úkryt v horách. Tam však pobývá, jenom když odpočívá po nájezdech na vesnice v okolí Caborky. Několikrát se dokonce pokusil přepadnout naše transporty stříbra, ale většinou nás nechává na pokoji. Jestli byl tím poslem skutečně Thompson, tak za Pachecem musel stát někdo z našich lidí.“

„Luke Ballard?“ nadhodil Santana.

„Ano, jedině on vlastně přichází v úvahu. Jesus Pacheco je velice opatrný a nebude se paktovat jen tak s někým. Navíc, bez vyhlídky na tučnou kořist by do toho určitě nešel. Jo, mohlo to být jedině tak, že Ballard, který vám nemůže přijít na jméno, se s ním spiknul a navíc zneužil mé jméno. Můžete si být jist, že tomu přijdu na kloub, seňore Santano. Ale zabít ho kvůli tomu nemůžu. Ballard je pro seňora Millanda příliš důležitý. Bez něho by důl určitě tak dobře nefungoval.“

„Jestli se naše domněnky potvrdí, ujmu se toho sám,“ poznamenal Santana chladným hlasem.

„To bych nedoporučoval,“ namítl Romero. „Poslal mě seňor Milland. Zajímáte ho. Prosí vás, abyste ho zítra ráno navštívil. Jestli ovšem zabijete Ballarda, tak neručím za následky. Možná dokonce proti vám pošle mě, amigo. A i kdyby ne, ani tak by se vám to moc nevyplatilo. Víte přece, že kočka si dokáže na myš počkat.“

„Myslíte, že Ballard by to pořád zkoušel?“ usmál se Santana. „Z něho strach nemám. Řekněte ale Millandovi, že jeho nabídku přijímám. Přijel jsem do Mexika za dobrodružstvím a tady se jedno nabízí. Jestli ta nabídka bude stát za to, dám Ballardovi ještě jednu šanci.“

Romero přikývl. „Myslím, že se to brzy urovná. Adios, amigo!“

„Adios, Ramone!“

Santana se zamyšleně posadil na postel.

V noci začalo pršet.

Ráno se ulice proměnily v bahenní lázně. A pršet nepřestávalo. V El Trenu nebylo možné sehnat koně. Neměli tu totiž žádnou stáj, i když za stáj se v Mexiku považuje kdejaká šopa. Santana si tedy musel vystačit s mulou ze Sanchovy stáje.

Poté, co posnídal, vyrazil. Sancho mu kdesi vyhrabal pršiplášť a staré, roztrhané sombrero. Santana teď vypadal jak vaquero.

Okolo jedenácté Santana dorazil do Casa del Sol.

Obrovitý černoch ho dovedl do patia a řekl mu, aby počkal. O něco později se objevil Ramon Romero a vlídně ho pozdravil. Santana předal svůj plášť i sombrero černochovi a pak se nechal zavést dovnitř. Ve své pracovně ho čekal sám Jason Milland.

Těžař vstal a vyšel mu naproti.

„Těší mě, že jste přijal mé pozvání, pane Santano,“ řekl a podal mu ruku. „Posaďte se.“

Zatímco se Santana uvelebil v pohodlném křesle, zavolal Milland černocha a nechal přinést zázvorové pivo.

Romero se také posadil. Nabízený doutník Santana s díky odmítl a zapálil si svůj.

„Jak vidíte, dokážu odpouštět,“ ujal se slova Milland. „Musím však přiznat, že mi vaše činy zaimponovaly. Podívejte, mě nezajímá, proč jste opustil Státy. Chcete vydělat nějaké peníze a já vám nyní míním učinit nabídku, kde byste si skutečně velké peníze vydělat mohl. Jedná se o místo velitele transportu. Ale protože těch transportů zase nevysíláme tolik, mohl byste nám být mezitím užitečný i jinak. Je zde mnoho možností. Předpokládejme ale prozatím, že byste mohl vykonávat i práci Boba Harpera, dokud za něho nenajdeme náhradu.“

Santana přikývl. „O tom by se dalo pouvažovat. Pro mne není zase tak důležité, o co by šlo, pokud bych dostal dost peněz, dělal bych všechno. Jenom vraždy byste po mně nemohl požadovat. Ale pokud budete v právu, bude vám sloužit i můj revolver. Takže kolik?“

Milland si vyměnil pohled s Romerem.

„Tři sta dolarů za měsíc, k tomu ubytování a stravu zdarma. Za každý transport další dvě sta dolarů. Zvláštní úkoly by byly samozřejmě honorovány extra.“

Santana přikývl. „To je slušná nabídka. Jestli mi ještě k tomu seženete koně, jsem váš. Ale na jednom bychom se ještě měli domluvit, pane Millande. Kromě vás budu přijímat rozkazy už jen od seňora Romera. To bude v pořádku, je to váš zástupce. Všichni ostatní jsou mi lhostejní. To platí obzvlášť pro vašeho vrchního dozorce Lukea Ballarda.“

Milland si pohrával s umělecky vyvedeným nožem na otevírání dopisů.

„Ujednáno, pane Santano. Ramon mě už o všem informoval. Ballarda už jsem za to potrestal a doufám, že tím je pro vás celá ta aféra vyřízena. Ballard je příliš impulzivní. Teď se však bude muset krotit.“

Uběhly dva týdny.

V pondělí třetího září musel Santana dopravit první transport stříbra do pětapadesát mil vzdáleného San Franciska. V této mexické vesnici na západním břehu Rio Concepción se nacházela jediná úpravna stříbra v provincii Sonora. Zde se vytěžené stříbro vytavilo do formy prutů a po železnici pak bylo rozesíláno dál.

Za svítání Santana vyjel se dvěma plně naloženými vozy. Kromě dvou mexických vozků měl s sebou ještě šest Američanů jako ozbrojený doprovod. Mezi nimi byl i onen mladý Bert Thompson, který ho na Ballardův pokyn vlákal do pasti u Peňa de Tortuga.

Thompson se ošíval, jako by měl vši, a snažil se zůstat pokud možno co nejdál od Santany.

Zvláštní zástupce ho však nespouštěl z očí.

Santana instinktivně tušil, že při tomto prvním transportu bude mít problémy. Byl však na ně připraven, ba dokonce počítal i se zradou ve vlastních řadách. Proto brzo opustil čelo kolony a jel jako poslední. Tak měl všechny na očích.

Každou mílí cítil, že se nebezpečí zvětšuje. Nervy měl napjaté k prasknutí. Připadal si jako puma připravená ke skoku.

Mezi Tajitos a železnicí, která jim křížila cestu, nebyl břeh Rio Concepción skoro vidět. Cesta se vinula kolem skal. Vlevo se vypínaly rozeklané skalní útesy, napravo se rozkládala pustina porostlá kaktusy a mesquitou.

A právě na tomto místě vjeli do léčky.

Střelba je zcela překvapila. První rána vyšla odněkud ze skal a shodila vozku z kozlíku. Pak vypukla přestřelka. Místo bylo pro přepadení přímo ideální, protože napravo od cesty skýtala terénní vlna a keře mesquity perfektní úkryt pro střelce ze zálohy.

Jeden kůň druhého povozu byl zasažen a skácel se k zemi. Tím však strhl i další koně ve spřežení, takže vůz se zastavil.

Santana vytasil svůj šestiraňák a ukryt za hřbetem svého koně přijel k prvnímu vozu, který byl bez kočího. Dorazil k ryzákovi, který byl zapřažený vpředu a chytil ho za postroj. Zpomalil jej natolik, že i ostatní koně nakonec zastavili.

Dosud se Santanovi kulky vyhýbaly, ale teď už byl nejvyšší čas krýt se. Skočil ze sedla a vrhl se pod vůz. Přitom si zpod sedla vytáhl winchestrovku. Pod vozem vedle sebe položil kolt a zahájil palbu na bandity.

Ostatní muži se schovali pod druhý vůz. Také druhý vozka byl zasažen a s výkřikem se zřítil z kozlíku dolů. Pak ho další kulka umlčela navždy.

Santana ležel na břiše s obličejem přitisknutým k zemi. Před ním se do země zarývala jedna kulka za druhou. Skoro to vypadalo, že bandité střílejí jenom na něj. Jeho situace byla na pováženou. Každou chvíli se bandité mohli přiblížit ze svých úkrytů.

Skrčil nohy, aby mu je náhodou nepřejela kola vozu. Posléze vylezl ven a postavil se. Vytáhl se na kozlík a vlezl do vozu. Zde se skryl za hromadu stříbra přikrytou plátnem. Kulky mu svištěly kolem uší.

Nožem rozřezal šněrování plachty, odchlípl cíp a vyhlédl ven. Mezi skalami se objevily nějaké postavy. Santana viděl jejich špičatá sombrera a nábojové pásy.

Po úzké stezce nyní scházeli dolů. Santana zaklel. Jeho lidé jen sporadicky opětovali palbu a nikoho zatím nezasáhli. Všichni leželi pod druhým vozem. Bandité po nich vystřelili jen občas.

Když se první bandité objevili na cestě, spustil na ně Santana ze své winchestrovky. Jednoho z nich zasáhl, druhý se vrhl k zemi. Okamžitě na něho začali střílet. Santana se musel stáhnout zpátky do vozu. Kulky provrtávaly plachtu. A pak se vůz náhle rozjel. Splašení koně se prostě rozběhli.

Santana se dostal dopředu, náhlý pohyb vozu ho odhodil z jedné strany na druhou. Vylezl na kozlík a odložil si na něj pušku. Vyskočil pak na záda zadního koně a chopil se uzdy. S vypětím všech sil se mu povedlo dostat se k opratím, i když přitom málem spadl pod kopyta splašených koní.

Teprve po jedné míli se mu povedlo povoz zastavit. Začalo pršet. Přesto viděl, že se k němu blíží nějací jezdci. Skočil na zem a vzal z kozlíku winchestrovku. Pak si všiml, že ti jezdci na sobě mají uniformy mexické armády.

Santana sklonil zbraň k zemi a kývl na ně. Jednalo se o více než dvacet jezdců vedených vousatým poručíkem.

Santana ho pozdravil a vysvětlil mu situaci.

Dva vojáci zůstali na důstojníkův pokyn u Santany, ostatní vyrazili po silnici dál.

Santana se na kozlíku postavil a obrátil vůz. Pak se vydal za oddílem. Po bocích mu jako čestná stráž jeli přidělení jezdci.

Když dorazili na místo, byli už bandité pryč. Včas rozpoznali hrozící nebezpečí a raději se i bez kořisti stáhli. Santana své lidi seřval. Bert Thompson se sice chabě pokoušel bránit, ale Santana ho přerušil: „Ušetřte mě těch keců. Nebýt těch kavaleristů, skončili jsme. Teniente, musím vám i vašim mužům poděkovat. Bez vašeho zásahu bychom proti banditům neměli šanci. Řekl bych, že seňor Milland to patřičně ocení.“

Vousatý důstojník se cítil být polichocen. Jeho oddíl byl ze San Franciska a nyní prováděl kontrolní jízdu přilehlými vesnicemi. Mířili do pouštní vesnice Juarez.

Přidělil Santanovi k použití kaprála a pět mužů. Zabití koně z druhého spřežení byli odstrojeni a odklizeni z cesty.

Úpravna ležela na konci obce. Stříbrná ruda zde byla zvážena a roztavena. Santana obdržel stvrzenku. Následujícího rána měl obdržet pruty a dopravit je k železnici.

To znamenalo, že musel s muži strávit noc v San Francisku. V Paradoru, malém a skromně zařízeném zájezdním hostinci se ubytovali. Dvěma z nich dal za úkol pohřbít mrtvé bandity. Mrtvého vozku musel vzít do El Ploma a zde předat pozůstalým.

Po večeři vyhledal lékaře, aby prohlédl druhého vozku. Kulka vyletěla ven, ovšem muž se stále nacházel v nebezpečí života. Santana dal doktorovi několik pesos a pak ho poprosil, aby poslal účet Millandovi. Pak se ještě nějakou dobu procházel na vlahém večerním vzduchu.

Předpokládal, že celé to přepadení nebylo náhodné. Domníval se, že celá banda má v dolech svého špicla, který je informuje o transportech stříbra. Přitom opět musel pomyslet na Lukea Ballarda. Že by se mu zase podařilo dostat s pomocí banditů Santanu do pasti?

Ballard byl skutečně tím jediným, kdo kromě Millanda a Romera věděl o termínech transportů. Jedině on to mohl být. Dokonce se začal obávat, že se na Ballardových temných kšeftech podílejí všichni členové jeho doprovodu. Stříleli totiž minimálně a nikoho nezasáhli. Naopak, bandité trefili jenom oba mexické kočí. Ano, to bylo skutečně velmi podezřelé. Jenže, uvěří mu to Milland? Jeho podezření bylo stále založeno pouze na domněnkách.

V takových myšlenkách se Santana dostal z jedné postranní uličky na Calle Principal. Ze zájezdního hostince, kde byli ubytovaní, kdosi vyšel. Ještě než se onen muž rozhlédl, stačil se Santana stáhnout do stínu.

Přes špatné osvětlení Santana poznal Berta Thompsona. Mladý dozorce procházel ulicí, bez toho, že by si Santany všiml. Zvláštní agent jej tiše následoval. Několika bočními uličkami se dostal až na západní konec města. Za nádražními skladišti na Thompsona čekal nějaký jezdec.

Santana se dostal blíž kryt nákladními vagony na odstavné koleji. Hlasy obou mužů však byly příliš nezřetelné na to, aby něčemu porozuměl. Přesto však, když jezdec odjížděl, zaslechl, jak říká: „Počkej tady!“

A pak onen muž projel pod rozsvícenou lucernou. Byl to on. Jeden z těch banditů, kteří přepadli transport.

Zatímco se jezdec vzdaloval, zůstal Thompson sedět na rampě. Santana se proplížil kolem vagonů ještě blíž. Za jedním z nich se zastavil a pomalu ho roztlačil. Už byl jen asi deset yardů od místa, kde jako rudá tečka zářila Thompsonova cigareta. Věděl, že teď musí jednat.

Usmál se a z pouzdra vytáhl svůj šestiraňák.

O čtvrt hodiny později Santana zaslechl dusot koní. Ze tmy se vynořily obrysy tří jezdců, kteří se blížili mezi kolejemi a skladišti. Thompson vyskočil a kráčel jim naproti.

Jezdci, Mexičané, zastavili před ním.

„Buenas noches, Pacheco,“ pozdravil Thompson.

Santana sebou trhl. Ten hrbatý, křivonohý skřet byl Jesus Pacheco, neblaze proslulý desperado, o kterém mu už vyprávěl Romero. Jeho špičatý obličej mu zdobil mohutný knír.

„Zklamal jsi mě, amigo,“ řekl. „Kvůli těm tvým kšeftům tolik riskuju a nic z toho nemám. Řekni svému šéfovi, že to tak dál nejde. Vy se jenom schováváte pod vozem a my abychom to všechno vyřídili. Kdybyste se přidali, už mohlo být stříbro dávno v horách. A mohli jsme zmizet ještě před příchodem vojáků.“

Thompson bezmocně pokrčil rameny. „Já vím, Pacheco. Ale naši chlapci před tím Santanou zkrátka mají příliš velký respekt. Však i ty sám jsi viděl, co je ten chlap zač.“

„Ne, ne, ne,“ zavrčel Pacheco, „jenom má štěstí. U Peňa de Tortuga ho zachránili ti zatracení netopýři, to vypadalo jako kdyby z jeskyně vyletěl drak. A dneska by zas mohl poděkovat vám, vy zbabělci. Ztratil jsem už dva muže. Kdy se zítra budete vracet?“

„Hned jak naložíme to stříbro,“ odpověděl Thompson.

„Budeme na vás čekat deset mil za městem, na řece,“ opáčil Pacheco. „Tentokrát si to s tím gringem vyřídím osobně. Ale jestli zase budou nějaké problémy, tak ať si Ballard pro ty svoje kšefty hledá někoho jiného. To mu nezapomeň vyřídit.“

„Řeknu mu to,“ přisvědčil Thompson.

Právě ve chvíli, kdy chtěl Jesus Pacheco obrátit svého koně, se z přítmí vynořil Santana.

„Jenom žádný spěch, Pacheco,“ zvolal. „Nějaká chyba a koupíš to.“

Sotva co vyřkl tato slova, vypukla přestřelka. Bandité se bleskurychle otřepali z počátečního šoku. Pacheco okamžitě seskočil z koně a honem ho zavedl za roh skladiště. Zároveň Thompson i oba další bandité tasili revolvery a spustili palbu. Jako o závod ujížděli pryč.

Santana hned první ranou jednoho z nich srazil ze sedla. Muž visel za nohu ve třmeni a tak ho běžící kůň umlátil o koleje.

Po výstřelu se Santana vrhl k zemi vedle vagonu a tak o vlas unikl ráně z Thompsonova koltu.

Když pak třeskly výstřely z přítmí skladiště, vystřelil tam, kde viděl výšleh z hlavně. Odpovědí mu byl výkřik. Pak něco spadlo na dřevěnou stěnu. V tom okamžiku však začal pálit Pacheco.

Santana skočil pod vagon. Pachecovy kulky svištěly kolem. Thompson sténal bolestí, ale i on se zapojil do boje. Štěrk všude kolem Santany rozrývaly kulky.

Ležel přímo mezi kolejemi, takže se trochu mohl hýbat. Vtom uslyšel přijíždět dalšího banditu. Seskočil z koně a byly slyšet jeho kroky. Pod botami mu nejdřív křupal štěrk, pak se ozval tupý zvuk pražce. Santana už přibližně věděl, kde je.

Opatrně se vyplazil na konec vagonu a postavil se. Při tom hlavou narazil do spřažení. Jak sebou trhl zpátky, udeřil se o vagon, což bylo doprovázeno dlouhým, táhlým zvukem.

Santana se postavil a spatřil obrysy Mexičana mezi vagony na vedlejší koleji. Mezi oběma muži mohlo být tak šest yardů. Třeskly výstřely. Banditova kulka roztrhla Santanovi košili na levém rameni a škrábla ho.

Santana vystřelil dvakrát. První střela Mexičana odhodila na vagon, druhá ho zasáhla do boku. Skácel se k zemi. Ozvalo se zasténání.

O stěny vagonu za Santanou se odrazily další kulky. Ani Pacheco, ani Thompson ho však netrefili.

Zraněné rameno nesnesitelně pálilo. Se zaťatými zuby se Santana opřel o vagon a z kapsy vytáhl patrony. Hned je nabil do čtyř prázdných komor bubínku.

Tu zaslechl nějaký hluk ve městě. Přestřelka patrně vzbudila jeho obyvatele. Ani Pachecovi to neuniklo.

Santana uslyšel dusot kopyt. Vyhlédl zpoza rohu. Křivonohý skřet ujížděl pryč. Kulka, která Santanovi hvízdla těsně vedle hlavy, byla jeho dárkem na rozloučenou.

Poblíž skladiště se plazil Thompson. Pálil jednu ránu za druhou. Když úderník narazil do prázdné komory, Santana vyskočil a přiběhl k němu.

Zároveň se objevilo několik mužů v bílých uniformách milice. Byli ozbrojeni dlouhými puškami.

Santana rychle strčil revolver do pouzdra a zvedl ruce. Za vojáky přicházeli i ozbrojení občané. Milici vedl kaprál, kterého odpoledne Santana informoval o přepadení. Rychle se vyjasnilo, o co jde. Dva vojáci odzbrojili sténajícího Thompsona a odnesli ho k lékaři. Santanova kulka mu prostřelila stehno.

Ostatní vojáci se postarali o oba mrtvé bandity. Vzali s sebou také jejich koně. Z vězení se Santana vypravil s vojáky do hostince. Zde vojáci zatkli zbývající muže jeho doprovodu. Pouze jednomu z nich se podařilo uprchnout. Včas nasedl na koně a ujel.

Poté co mu lékař ránu vyčistil alkoholem a ošetřil hojivou mastí, odebral se zvláštní agent do svého pokoje. Zamkl se na petlici a navíc dveře zapřel židlí.

Pak padl do postele, strčil si revolver pod postel a usnul jako zabitý.

Následujícího rána po snídani zašel na stanici milice a podepsal zde protokol o nočních událostech. Zjistil, že zatčení zůstanou v San Francisku až do příjezdu vládního úředníka. Po výslechu pak měli být odvezeni před soud v El Plomu.

Santana litoval, že tu nemají telegrafické spojení. Takto mohl o celé události zpravit Millanda teprve po svém návratu. Od kaprála milice se dozvěděl jména dvou Mexičanů, kteří se živili příležitostnými pracemi. Navštívil je a dohodl se s nimi. Potřeboval je jako vozky pro návrat zpět.

Zajel s nimi k úpravně a zde dohlédl na nakládání stříbrných prutů na železnici. Když pak se vládními vojáky strážený vlak rozjel, vydal se na zpáteční cestu do El Ploma.

Přitom se vyhnul běžně používané cestě a na radu jednoho z nově najatých Mexičanů zamířil do El Ploma pouští přes Juarez, takže Arroyo el Coyote minul.

Zvolil tuto objížďku proto, aby chránil životy obou Mexičanů. Nebylo totiž jisté, zda si na něj Jesus Pacheco nepočíhá už jenom kvůli pomstě. Tomuto nebezpečí Santana nechtěl oba muže vystavovat.

Vyplatilo se mu to. Po cestě ho skutečně nikdo nepřepadl. Jenže zatímco bez potíží dorazil do El Trenu, děly se v El Plomu věci.

Onen muž, který utekl při zatýkání v San Francisku, varoval Lukea Ballarda. A ten jednal.

V Casa del Sol zavládla napjatá atmosféra.

Toho rána opět vyšlo slunce.

Už dvanáct hodin nepršelo. Luke Ballard dohlížel na práce na vchodu do šachty. Zavolal na jednoho z dozorců, že jede zkontrolovat okolí. Muži to připadalo naprosto normální a nijak se nepodivoval tomu, že Ballard má u sebe pušku a ranec s nějakými věcmi.

Ballard projel planinou porostlou kaktusy a mesquitou, která se rozprostírala mezi horami a El Plomem. V bezpečné vzdálenosti objel Casa del Sol a zastavil se mezi vzrostlými saguáry. Ve stínu kaktusů seskočil ze sedla.

Krajina zde byla zvlněná. Ballard si toto místo vybral, protože z něj měl nejlepší výhled. Přiložil si ruce nad oči a pohlédl na Casa del Sol. Bylo devět hodin. Zapálil si cigaretu.

V noci do tábora přijel muž, který uprchl ze San Franciska. To, co vyprávěl, Ballarda navýsost zneklidnilo.

Rychle se však dokázal ovládnout. Začal chladnokrevně uvažovat. Bylo mu jasné, že dohrál. Poslal jednoho dozorce, který byl do všeho zapleten také, k Jesusu Pachecovi do hor a připravil se na útěk.

Jenže pak ho cosi napadlo. Při předchozích kšeftech s bandity si sice na nějaké peníze přišel, ale pořád to nebylo dost na to, aby se s tím mohl zajistit do budoucna. Vymyslel tedy plán, s jehož pomocí mohl zbohatnout tak, jak chtěl.

S kamenným obličejem pozoroval, jak se z brány Casa del Sol na planinu blíží nějaký jezdec. Zahodil cigaretu a zašlápl ji. Jezdec se přibližoval. Ballard už dokonce viděl oblaka zvířeného prachu za ním.

Nějakých dvě stě yardů od něho projela na svém vraníkovi Kareen Millandová. Vrchní dozorce se vyhoupl do sedla a vydal se za ní.

Když Kareen poznala, kdo za ní jede, zpomalila.

Ballard ji předjel a smekl klobouk.

„Dobrý den, slečno Kareen,“ pozdravil.

„Stalo se něco?“ zeptala se znepokojená dívka. „Proč nejste v táboře?“

Ballard uhnul pohledem.

„Mohla byste, prosím, na moment sesednout? Rád bych vám něco ukázal.“

Zavrtěla hlavou.

„Co mi chcete ukázat?“ vyzvídala. „Proč bych měla sesedat? A vůbec. Chováte se nějak divně, Lukeu. O co jde?“

I když bylo Kareen Milandové pouze jedenadvacet let, byla to přes své mládí velmi rezolutní dáma. I nyní si Ballarda prohlížela s posměšným výrazem ve tváři.

Ballard přivřel oči. Vytasil kolt a významně na něj poklepal.

„Dost bylo řečiček,“ zavrčel. „Sesedni, nebo mě poznáš i z jiné stránky.“

Kareen nejprve zbledla, ale poté zčervenala. Ačkoli na ni dozorce mířil koltem, vytáhla svou zbraň.

Ballard si toho všiml, pobodl svého hnědáka do slabin, ten zaržál a vrazil do Kareenina vraníka. Dívku náraz vyhodil ze sedla a spadla na zem.

Málem ji zavalil její kůň. Všechno jí splývalo před očima. Ztratila svůj revolver. Ballard toho využil, přiskočil k ní, otočil ji na břicho a zkroutil jí ruce za zády. Pak ji zvedl. Musel ji podpírat, jinak by se na nohou neudržela.

„Se mnou nejsou žádné žerty, slečinko,“ zasyčel. „Se mnou nikdo nebude jednat jako s nějakým hlupákem. Tvůj papá bude muset vysolit pěkných pár doláčů, jestli tě bude chtít dostat zpátky živou a zdravou, hahaha!“

I když byla Kareen v šoku, velice dobře chápala, o co se jedná.

„Vy jste se snad zbláznil, Lukeu,“ zasténala. „Co se to s vámi, sakra, stalo? Máte džob, který vám závidí půl Mexika. To, co vy máte za měsíc, vydělají jiní stěží za půl roku. A krom toho vám můj otec nechává ve všem volnou ruku. Můžete si v táboře dělat, co chcete. Jak jste mohl přijít na takový idiotský nápad? To si myslíte, že vám to projde? Můj otec vás vlastnoručně zabije!“

Vraník se opět postavil na nohy.

Ballard si zastrčil za opasek Kareenin revolver. Pak přivedl jejího koně. Panovačným gestem jí pokynul, ať naskočí. Strčila levou nohu do třmenu, načež jí pomohl do sedla. Pak ji přivázal šňůrkou protaženou jejím opaskem k hrušce sedla. Na chvilku se lačně zadíval na její vnady, rýsující se pod tenkou košilí.

Rychle toho však nechal a naskočil na svého koně. Uchopil vraníkovu uzdu a pomalu se vydal směrem do hor.

Kareen jeho krátké zaváhání neuniklo. Byla zvyklá na to, že muži se obdivovali její kráse, a právě Luke Ballard to dělal ze všech nejokatěji.

Nenápadně ho pozorovala a přitom přemýšlela, co dál. Dospěla k názoru, že právě tohoto Ballardova chtíče by mohla využít. Byla mladá a krásná. Snad právě díky tomu mohla nad Lukem Ballardem vyzrát.

Kareen Millandová byla ještě panna. Zde v Mexiku se neposkvrněnost cenila ještě víc než v puritánské Americe. Její rodina, přestože původem ze Států, zde patřila mezi horních deset tisíc. Od dětství byla Kareen zvyklá podřizovat se zákonům této země.

Vyrostla z ní krásná mladá žena, jejíž půvab dokázal rozpálit mnohá mužská srdce. Často zvědavě naslouchala špitání mladých Mexičanek o jejich zkušenostech s muži.

Pokoušela se představit sama sebe v náručí některého z nich. Vždycky přitom zčervenala. Nyní, v takovéto nebezpečné situaci, cítila toto vzrušení znovu.

Ballard nebyl mužem, se kterým by si za normálních okolností něco začala. Nyní však nešlo o normální situaci. Svářel se v ní strach se zvědavostí, která byla stále silnější.

Pohlédla na jeho silné ruce a zatoužila po jejich doteku.

Kousla se do rtů. Ballard z ní nespouštěl zrak. Ona však měla oči raději zavřené, aby mu nějakým gestem něco neprozradila. Její úmysly měly prozatím zůstat skryty.

Přesto byla rozhodnutá zbavit se nebezpečí, ať to stojí, co to stojí. A to, že její otec jí později nebude moct nic vyčítat, ji v jejím rozhodnutí ještě posilovalo. Nemůže přece za to, že Ballard využil situace.

Srdce jí bušilo tím divočeji, čím více se blížila k horám.

„Buenos dias,“ pozdravil Santana. „Kde je Milland?“

„Ve své pracovně,“ odvětil Romero. „Je u něho starosta. Asi nevíš, co se stalo, amigo.“

„Po cestě jsem o tom slyšel,“ řekl Santana. „Pojď, Ramone, musím ti sdělit pár novinek, které by snad mohly vysvětlit i Kareenino zmizení.“

Ramon řekl mužům, aby na něho počkali, a následoval Santanu do domu. Vešli do pracovny, kde Santana poprosil Millanda o rozhovor. Milland poslal všechny kromě Romera pryč. Byl velmi nervózní.

„Dobře, že jste zpátky, Santano,“ řekl. „Nesete mi i vy nějaké Jobovy zvěsti?“

„Částečně ano, pane Millande,“ odvětil Santana a informoval ho o všem, co se při transportu událo.

„Zdá se, že to vysvětluje zmizení vaší dcery. Muž, který nám včera večer unikl, musel varovat Ballarda. A protože přesně znal zvyky vaší dcery, nemusel ztrácet čas. Buď ji oklamal, nebo ji prostě odvedl násilím.“

„Ten svinský ksindl!“ zavrčel Milland. „Tušil jsem, že něco kuje za mými zády, ale chyběly mi důkazy. Kareen krátce před devátou vyjížděla na planinu El Plomo. To, že se něco stalo, nám došlo, když se nevrátila na oběd. A pak jsem zjistil, že zmizel i Ballard. Dosud jsem si myslel, že ji někde potkal a doprovází ji. Ale vaše informace mě nenechávají na pochybách. Ballard ji prostě musel unést.“

„Můžeme ho začít pronásledovat, seňore,“ řekl Romero.

„A kam bys jel, Ramone?“ opáčil těžař nevrle.

„Santana nám ukázal, kam,“ odvětil El Tigre. „Jestli chce Ballard do Států, pak musí na planině před dolem zabočit na sever. Pokud vyšleme své lidi na východ, musí na jeho stopy tak nebo tak narazit.“

Santana přikývl. „Přesně tak, amigo! Jestli nás chce ale vydírat, pak bude potřebovat podporu. A tu může čekat jenom od Pacheca a jeho bandy. To znamená, že pojede do hor. Pokusíme se ho s Ramonem odtud vypudit. Není někde na úpatí hor místo, kde by vaši lidé mohli čekat na zprávu od nás?“

Milland chvíli přemýšlel a pak přikývl. „Jo, v rokli Bianca!“

„Tak dobrá,“ poznamenal Santana. „Jestli teď rozestavíte řetěz hlídek na západním hřebeni Arroyo el Coyote, pak mu odřízneme cestu.“

Milland se zhoupl na špičkách. „To by šlo. Já všechno zorganizuju tady a vydám se s lidmi k rokli Bianca. Hledejte zatím s Ramonem stopy. Rád bych toho darebáka dostal živého.“

„Spolehněte se,“ dodal agent a pohlédl na Romera.

Mexičan mlčky přikývl.

Opustili pracovnu a začali se připravovat na dlouhé pronásledování. Vzali si potraviny, vodu, munici a obvazy. Během příprav nepromluvili ani slovo.

Santana se přistihl, že s Millandem soucítí. Jenže na druhou stranu, tento člověk ve Státech chladnokrevně zavraždil jednoho politika. A kvůli tomu utekl do Mexika. Jeho osud nebyl zase tak nepodobný osudu Lukea Ballarda.

Kareen Millandová se vedle skály sesunula k zemi. Ballard odsedlal koně a zavedl je do jeskyně. Do klobouku nabral vodu a svému hnědákovi připevnil pod hubu měch s pící.

Pak pohlédl přes rozeklaný masiv do údolí Bianca. Pronásledovatele ještě neviděl. Věděl však, že přijdou. Měl před nimi tři hodiny náskok. K Pachecově doupěti potřeboval hodinu.

Podal Kareen láhev s vodou a otevřel batoh. Večeře sestávala ze sucharů a libové slaniny.

Při jídle dívku zkoumavě sledoval. Ostrý kámen jí roztrhl blůzu a ta už toho nyní moc neskrývala.

Kareen si všimla jeho zájmu, ale byla příliš unavená, než aby se toho pokusila nějak využít pro svůj prospěch.

„Kam to vlastně jedeme?“ zeptala se a pohlédla na něho.

„To brzo uvidíš,“ odpověděl.

„Váš plán je k ničemu, Lukeu,“ poznamenala. „Musíte se zkontaktovat s mým otcem. Kde mě chcete do té doby držet? Co?“

„Nad tím si hlavu nelamte,“ prohodil. „Všechno mám promyšlené. Radši si trochu odpočiňte. Za chvíli vyrazíme dál.“

Něco ji napadlo. „A co když tu narazíme na bandity, Lukeu? Co uděláte potom? Prý se tu má někde schovávat Jesus Pacheco. Slyšel jste o tom?“

„Jo, slyšel. Právě proto jsme tady.“

Tato věta na ni zapůsobila jako rána kladivem. Trvalo jí nějakou dobu, než si uvědomila, co vlastně řekl. Ale proč to udělal? Jednal tak v panice, nebo měl už předtím nějaké kontakty s tím obávaným banditou? Kdyby tak teď, v té roztrhané blůze na ty bandity narazila, to by nemuselo dobře dopadnout.

O Pachecovi a jeho bandě už slyšela. Hodně toho slyšela. Tito vyvrhelové drancovali, vypalovali, vraždili a znásilňovali ženy v odlehlých vesnicích. Vojenská posádka severně od San Franciska lidem bezpečí zajistit nedokázala. Byla tam jen na parádu… jen proto, aby vláda v dalekém Mexico City měla čisté svědomí.

Pacheco a jeho kumpáni znali hory a přilehlé okolí jako své boty. Na úpatí hor Cristo končila vláda zákona. Všechny pokusy polapit bandity dopadly neúspěšně, velmi často s krvavými ztrátami, takže se toho úřady raději vzdaly. To, kde leží lupičské doupě, nikdo nevěděl, a kdo to věděl, ten mlčel.

Kareen Millandová se obrátila na levý bok a opřela se o lokty. Přitom se jí roztrhaná blůzka odchlípila natolik, že se jí takřka obnažila ňadra. Ballard si toho samozřejmě nemohl nevšimnout.

„Nelíbím se vám, Lukeu?“ zeptala se.

Pohlédl na ni a přestal žvýkat. Na chvilku se mu zablesklo v očích a obličejem mu projel tik.

Kareen se zeptala.

„I mlčení je odpověď.“ Zvážněla. „Mám strach z banditů, Lukeu. Jestli upustíte od této části vašeho plánu, pak se vám oddám. Nebudu vám dělat problémy, když přitlačíte na mého otce. Pak s vámi klidně uteču. Myslím to vážně, Lukeu, a jsem připravená vám to dokázat. Pojďte blíž a obejměte mě. Neodmítnu vás, slyšíte?“

Vstal a přišel k ní. Zastavil se až těsně před ní. Chvíli na sebe mlčky hleděli. Její pohled, to byla svůdnost sama. Pak vztáhl svou chvějící se ruku na její odhalené vnady. Jako by jím projela křeč. Brutálně ji uhodil do tváře.

Upadla na skálu. Do očí jí vyhrkly slzy, což však nezpůsobila pouze fyzická bolest. Byl to především stud a zhnusení. Ještě nikdy s mužem nic neměla. Ale nyní ji ponížil ten, kterému se, přes všechen odpor, sama chtěla vydat.

Ballard zamířil ke svému koni a odepnul mu vak s pící. Připnul ho pak vraníkovi a ze sedlové kapsy vytáhl bavlněnou košili.

Hodil ji Kareen a výhružně poznamenal: „Už to nikdy nezkoušejte. Já takové triky moc dobře znám. Jestli to ještě zkusíte, shodím vás do propasti. Oblečte si to.“

Se slzami v očích udělala, co od ní žádal. Dozorce zatím sbalil zásoby a osedlal koně.

Když znovu vyrazili, neměla na nějaký odpor už ani pomyšlení.

Zcela se mu podrobila. A to mu vyhovovalo.

Santana a Ramon Romero přijeli k úpatí hor. Hledali stopy, ale žádné nenašli. Zastavili se mezi kaktusy a vytáhli doutníky.

„To nemá smysl, amigo,“ vrtěl hlavou El Tigre. „Vítr je příliš silný. Všechny stopy zavál.“

Santana přikývl. „Zkus se vcítit do Ballardovy situace, Ramone. Jestliže bude chtít Millanda vydírat, bude potřebovat pomoc a tu mu může poskytnout jedině jeho přítelíček Pacheco. To znamená, že musí do hor. Nevíme akorát to, kde je Pachecovo doupě. Jestli na této, nebo na opačné straně hor.“

„Podle všeho, co o Pachecovi vím, asi tu skrýš bude mít na druhé straně,“ mínil Romero.

„Bueno, tak můžeme vyrazit,“ dodal Santana. „Cesta kolem hor je jednodušší. Vždycky tam ale můžeme potkat někoho, komu by bylo lepší se vyhnout. Jestli je ale neobchází, a snaží se je rovnou přejít, tak to bude trochu jiné kafe. To ho pěkně zpomalí. Jenže nás také. A navíc se shora může lépe bránit. Tak co teda?“

Romero se usmál.

„Půjdeme přes hory.“

„Dobrá, amigo,“ kývl Santana. „Ale uděláme to tak, že si nejdřív hory objedeme a pak mu půjdeme nahoru naproti. Přitom se sice asi nevyhneme Pachecovi, ale u něho aspoň určitě budeme na té správné adrese.“

Vytáhl kousek papíru a tužku a napsal zprávu pro Millanda. Pak přijel k nejvyššímu kaktusu široko daleko a napíchl papír na jeho ostny. Navíc tam nabodl i kus hadru, aby to místo nikdo nepřehlédl.

Poté oba muži vyrazili na další cestu.

Sestup na druhou stranu hor Cristo byl mnohem jednodušší.

Kareen napadlo, že Ballard se obrátí na západ, kde končil hřeben hor Arroyo el Coyote. Po úzkých stezkách sestupovali dál, dokud neuslyšeli dunící vody Rio Concepcion.

Dívka už byla na konci svých sil. Ani Ballard na tom nebyl nejlépe, ale silou vůle pokračoval dál. Už byli skoro dole, když se Ballard zastavil pod vysokou, hladkou stěnou. Před ní rostlo několik keřů.

Zdálo se, že křovisko je neproniknutelné, jenomže záhy se těsně u skály ukázal úzký průchod, tak pro jednoho koně. Ballard nechal jet jako první Kareen. Pak ji následoval. Děvče se tak ocitlo před ústím jakési kotliny zarostlé křovím. Vypadalo to jako nějaká zkamenělá brána.

Když vstoupila dovnitř, ozvalo se cvaknutí zbraně. Ballard přijel vedle Kareen a zvedl ruku.

„Nestřílej, amigo!“ zvolal. „Jsem Luke Ballard!“

Zpoza skály vystoupil jeden strážný se zalícenou zbraní. Pozdravil Američana. Pak ale strnul, protože si teprve teď všiml, kdo je ten druhý jezdec. A pak ji nechal jet dál. Když Kareen objela onen skalní výstupek, pochopila, proč toto lupičské doupě zatím nikdo nikdy nenašel.

Ona kotlina totiž byla dokonale zakryta lidskému zraku četnými skalními převisy. Jeden z nich tak dokonale maskoval vchod. Dál v kotlině, naproti vchodu se do stěny zařezávala řada výklenků a jeskyní, ve kterých se pelešili bandité. V největší z nich měli ustájené koně.

Lukeův a Kareenin příchod vzbudil velkou pozornost. Hrubě ji chytil za ruku a přitáhl k jednomu z výklenků, kde čtyři muži seděli u ohně. Jeden z nich opékal na rožni maso. Ballard pokynul dívce, aby si sedla ke skále. Pak se obrátil k malému vousatému vůdci bandy.

„Hola, amigo. Potřeboval bych si s tebou promluvit.“

Posadil se k ohni. Pacheco se na něho chvíli mlčky díval, aby pak svým mužům naznačil, že mají zmizet. Tento výklenek byl od ostatních dost vzdálený. Přesto Ballard hovořil velmi tiše, když vysvětloval Pachecovi důvod svého nenadálého příjezdu. Pacheco ani nedutal. Zatímco gringo mluvil, pozoroval Mexičan děvče. Zdálo se, že si Ballardových informací přestává všímat.

„Co je? Proč pořád mlčíš?“ zeptal se Ballard netrpělivě.

Pacheco na něho pohlédl.

„Naše spolupráce mě v poslední době nijak zvlášť nepotěšila,“ zavrčel. „Ztratil jsem několik svých lidí a nic jsem z toho neměl. Teď mi tu nabízíš další takový kšeft. Buďme k sobě upřímní. Toto je naše poslední společná akce.“ Viděl, že gringo chce odporovat, tak raději sám dodal: „Mlč, gringo! Teď mluvím já!“

Ballard se kousal do rtů.

„Co se týče těch transportů stříbra, už je to čirá loterie,“ řekl bandita. „Už ty transporty nevedeš, abys nám mohl pomoct. Takže, krátce a jasně, nezbývá mi nic jiného, než toho nechat. No, čili když to vezmeme kolem a kolem, neměl bych při naší poslední akci tratit. Takže, dvě třetiny mně, třetinu tobě, jasné?“

Ballard se skřípěním zubů souhlasil. Nic jiného mu ani nezbývalo. Pacheco ho měl v rukou. Bude si na něho muset dávat pořádný pozor, aby se ho nepokusil zbavit. Proti přesile jeho dvaceti chlapů by neměl šanci.

„Takže jsme se dohodli.“ řekl Pacheco. „A jak se vlastně chceš dostat k těm penězům?“

Zatímco Ballard vysvětloval svůj plán, zmocňovalo se Kareen zoufalství. Pochopila, že se ocitla v beznadějné situaci. To ovšem platilo i pro Ballarda. Stala se pouhou figurkou v této špinavé hře a její osud závisel na Pachecově libovůli.

Začala se modlit.

Santanu napadlo, že Ramon Romero je stále uzavřenější a popudlivější. Když projížděli hlavní ulicí El Ploma, neustále se nervózně ohlížel. Zvláštní agent tušil, o co jde. Mexičan byl do té dívky zamilovaný až po uši.

Slunce pomalu zapadalo za horami Cristo a přicházela noc. Členitý terén byl nyní nebezpečnější a činil tak jejich úkol ještě mnohem těžším.

Santana uvažoval, zda by nebylo lepší se před setměním obrátit. Neměli spojení s ostatními a nevěděli, zda Jason Milland ještě stále čeká na jejich znamení v rokli Bianca.

Ale neudělali to a jeli dál pod horským hřebenem. Romero nechtěl o návratu ani slyšet. Pak však tma znemožnila jakékoliv další stopování, takže se utábořili na jedné planince, napojili koně z koženého vaku, který sem kvůli tomu vezli, a pak jim připnuli vaky na píci.

Pojedli několik kukuřičných placek a studené maso a nakonec si zapálili doutníky. Ramon mezitím konečně uznal, že hledat dál je nesmysl. Rozhodl se, že na planině přenocuje sám. Santana měl jet informovat Millanda, že ráno obnoví stopování.

Než se však k tomu Santana mohl vyjádřit, stalo se něco, co situaci radikálně změnilo.

V lupičském doupěti zhasl oheň.

Jeden z mužů osedlal koně a vydal se směrem ke Casa del Sol. Měl předat Jasonu Millandovi podmínky a požadavky, které Ballard sepsal na papír. Jinak však iniciativu převzal do svých rukou Pacheco, což se projevilo například v tom, že Ballarda oddělil od dívky.

A zatímco Ballard trávil noc ve společnosti mužů v jiné jeskyni, nechal si Pacheco Kareen pro sebe. Zavedl ji do jednoho výklenku a dal jí několik přikrývek. Před ním nechal hlídat jednoho muže. A právě ten se postaral o dramatickou změnu situace.

Kareen nejdřív nemohla rozčilením a strachy ani zamhouřit oči. Pak se však projevila únava, takže přece jen usnulala.

Tu se probudila. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde to vlastně je. Přikrývky, do kterých se zabalila, se pohnuly. Ucítila tlak na prsou a teplo něčeho, co po ní lezlo.

Krysa – projela jí hrůza a odpor.

Zaječela a vstala. Teprve, když ji umlčela něčí ruka, uvědomila si, že to není krysa, ale něco horšího – chlap. Její křik zalarmoval celé doupě.

Strážný se ji pokusil v panice škrtit, ale když se ozvaly blížící se hlasy a kroky, pustil ji a vyskočil. Zatímco děvče na zemi lapalo po dechu, utíkal pryč.

Kdosi zapálil louč. V jejím světle strážný spatřil Ballarda. Běžel proti němu s koltem v ruce. Strážný v panice zvedl pušku, ale vtom třeskl výstřel a strážného zasáhla kulka do břicha. Upustil pušku a oběma rukama si sevřel břicho. Krev mu tekla mezi prsty a kapala na zem. Skácel se.

Ballard do něho vystřílel celý bubínek. Provrtal strážného skrz naskrz. Jeho tělo se zmítalo v posledních smrtelných křečích. Kareen Millandová si zakryla oči a křičela.

Ostatní bandité byli zmateni. Hleděli střídavě na mrtvého a na Ballarda. Nebýt Pachecova příchodu, asi by to s ním dopadlo všelijak. Ale vůdce banditů ho pro tentokrát zachránil.

Když Pacheco přiběhl, okamžitě pochopil, co se stalo.

Pohlédl na Ballarda přivřenýma očima.

„Jsi příliš impulzivní, gringo,“ zavrčel. „Ale já si své lidi potrestám sám. To si zapamatuj.“ Otočil se ke svým mužům. „Odneste Antonia. Migueli, ty převezmeš jeho hlídku. A teď klid, nebo vám zatnu tipec.“

Provedli jeho rozkazy a zase zmizeli.

Zatímco Ballard se vracel do svého kutlochu, Kareen stále plakala. Ještě nikdy neviděla smrt člověka tak zblízka.

To ještě umocnilo celkovou zoufalost její situace.

Santana se zrovna chtěl obrátit na Romera, když se horami rozlehla ozvěna výstřelů. Oba muži vyskočili. Chvíli naslouchali, ale další výstřely se už neozvaly. Slyšeli jen hukot řeky.

„To bylo někde blízko,“ řekl Santana. „To nemohlo být ani míli odsud.“

„Lupičské doupě?“ zeptal se vzrušený Romero.

„Možná,“ odvětil Santana. „Doufám, že tam teď není Milland se svými lidmi. To by pak výstřel nepřítele varoval a všechno by se prozradilo. Nic se nedá dělat, Ramone, ale budeme muset jít na to.“

Odepnuli koním vaky s pící a podkovy jim ovázali hadry, které si sem k té příležitosti vzali. Pak vyrazili na cestu. Pěšky. Koně vedli za sebou. Nad pohořím Cristo zářily tisíce hvězd. Mraky zmizely a na cestu jim tak svítil měsíc.

Na kraji planiny se nad svahem tyčila strmá skalní stěna. Opatrně se vydali dolů. Bizarní skalní útesy vrhaly děsivé stíny na strmé stěny a vytvářely tak fantaskní atmosféru.

V půli cesty ke kraji hor narazili na malou kotlinu, zcela ponořenou do temnoty noci. Měsíční světlo se do ní totiž nedostalo, protože mu stínily skály. Zrovna se chtěli vydat dál, když pod sebou uslyšeli něčí hlas. Byla to dvě nebo tři slova, kterým nerozuměli, ale která musel vyslovit člověk.

Podívali se na sebe.

„Co tam může být?“ zašeptal Santana.

Mexičan pokrčil rameny. „Nemám tušení, amigo!“ hlesl. „Sem se přece nikdo nemůže dostat. Jenom se podívej na ty skály okolo. Dolů se nikdo nedostane.“

„Ale to byl něčí hlas,“ namítl Santana, „takže se tam nějak musí dát dostat. Dáme se dolů. Půjdeme těsně podél skály, abychom nic neminuli. Pachecův úkryt musí být tady. Toto je přesně to místo, které potřebuje.“

Vydali se tedy dolů. Koně vedli za sebou. Romero znervózněl ještě víc a ani Santana už nebyl zcela klidný.

Ramon se obával o dívku, kterou miloval.

Santana šel po Ballardovi, protože bezostyšně porušil nepsaný zákon, že ženy jsou nedotknutelné. Pro Santanu to byl vůbec nejtěžší Ballardův zločin. A že jich neměl na svědomí zrovna málo.

Na úpatí svahu málem došlo k události, která mohla mít dalekosáhlé následky. Mezi keři mesquity se zcela nečekaně objevil nějaký muž. Teprve v posledním okamžiku ho poznali. Byl to jeden z mužů, které sem podél řeky vyslal Jason Milland.

Také oni před nějakou půl hodinou slyšeli výstřely. Muž je dále informoval, že Milland se už před několika hodinami vydal pěšky do hor. Na druhé straně hor byl terén tak členitý, že koně museli nechat pod horami.

Milland nečekal, protože od Romera a Santany nedostal žádné znamení. Rozhodl se vzít to do svých rukou. Kde teď byl hlavní oddíl Millandových mužů, však onen chlapík odhadnout nedokázal.

Santana s Romerem si vytáhli zpod sedel pušky a nechali koně onomu muži. Měl jet upozornit další hlídky, aby se připravili na boj. Pak pokračovali dál podél skalní stěny, jež se vinula souběžně s břehy Rio Concepción.

Po třech mílích narazili na vysoká křoviska, která rostla těsně u skály. Už je chtěli přejít, když Santana objevil nenápadný průchod.

Vydali se jím. Po několika krocích se však dostali do naprosté tmy. Museli se rukama dotýkat skály, aby se neztratili. Neviděli ani na krok.

Santana, který šel první, náhle sáhl do prázdna. Narazil na onu skalní bránu, na vchod do lupičského doupěte. Nejprve si myslel, že je to ústí obyčejné jeskyně nebo výklenku. Ale nebyla to pravda. Opatrně se stáhl.

Teprve teď si uvědomil, že se nacházejí pod skalním portálem. Před ním zářily hvězdy.

Právě dorazil Ramon. A následující okamžik mohl rozhodnout o všem.

V temnotě se něco nezřetelně pohnulo. Kdyby je ten tichý zvuk nevaroval, vběhli by hlídce pod převisem přímo do náruče.

Ten muž zrovna pojídal opékanou kukuřici a přitom se zakuckal. Příchod obou vetřelců by patrně uslyšel, nebýt ovšem onoho zakuckání se.

Opatrně postupovali dál. Za převisem už nebyla taková tma. Muž opět zakašlal. Už dokázali rozeznat obrysy doupěte. Vtom si všimli strážného a vrhli se k zemi.

Ramon Romero vytáhl nůž a položil Santanovi ruku na rameno, aby zůstal v klidu ležet. Pak se po břiše začal plazit k strážnému. Santana napjatě čekal. V levé ruce držel winchestrovku, v pravé revolver.

Tu se ozval dutý zvuk. O několik sekund později byl El Tigre zase zpátky. Další stráže už nenalezl. Kdyby mělo doupě jen tento vchod, pak by jeden strážný banditům v pohodě stačil. Ale to nebylo jisté.

Oba muži se opatrně zvedli a postupovali podél skály dál. Když minuli skalní portál, už bylo vidět trochu lépe. Před nimi ležela kotlinka. Nikde ani živáčka. Z protější strany se však ozývalo frkání. To museli být koně.

Co teď? Bylo jim jasné, v jaké nebezpečné situaci jsou. Neznali to tu a uvědomovali si, že kdekoliv může číhat zákeřný střelec. A to jim na optimismu nijak nepřidávalo.

„Zpátky,“ zašeptal Santana svému druhovi.

Romero chtěl nejprve odporovat, nicméně pak se podvolil a i on se vydal na zpáteční cestu. Šťastně se jim podařilo dostat se až ke křoviskům.

„Proč jsme se vrátili,“ zeptal se však poté nespokojený Mexičan.

„Protože nám nic jiného nezbývalo, amigo,“ odvětil klidně zvláštní agent.

El Tigre pak spustil kanonádu mexických nadávek peprnějších než fajitas s chilli.

„Už je ti líp?“ zeptal se Santana. „Tak poslouchej, Ramone. Jsi sice Millandova pravá ruka a můžeš mi dávat rozkazy. Ale teď jde o život té dívky. V dolech si klidně komanduj, ale tady si ty tvé rady strč někam. Rozumíš? Já vím, že Kareen miluješ. Ale měl bys začít přemýšlet. Dokážeš si vůbec představit, kolik je tam chlapů? Tak to opravdu nejde.“

Ramon se konečně trochu uklidnil. Chvíli na sebe mlčky hleděli. Santana pomyslel na to, jak někdy dokáže být život ironický. Nasazoval tady krk, aby zachránil dceru muže, kterého měl přivést do Států, kde ho čekala šibenice.

Ale tak to už chodí.

Při honu na Millanda narážel na spoustu lidí, kteří s tou starou vraždou neměli nic společného.

Kareen tehdy byla ještě dítě a Juana de Medina, její nevlastní matka, tehdy neměla ani tušení, že nějaký Jason Milland vůbec existuje.

Co s nimi bude, když Milland zemře?

Krom toho měl získat dostatečné důkazy o spiknutí proti prezidentu Diazovi. A to znamenalo, že další lidé budou pozatýkáni, odsouzeni a nakonec pověšeni. A jejich majetek zkonfiskován.

A jaký osud čeká na Ramona Romera? Patří také on ke spiklencům? Pokud k nim patří i Milland, tak El Tigre s největší pravděpodobností také. Santana už si mohl udělat dostatečný obrázek o situaci v Mexiku. Viděl, jak jsou v Diazově režimu chudí vykořisťováni. Jenže právě donové a hidalgové, kteří chtěli Porfiria svrhnout, byli těmi nejhoršími vykořisťovateli. Stačilo si vzpomenout na indie a peóny v dolech.

Nikdy předtím se ho jeho úkol tak nedotkl. Co se Millanda týče, bylo všechno jasné. Milland byl vrah a Santana měl za úkol dostat ho před soud ve Státech. Byla to jeho povinnost a činil tak z vlastního přesvědčení.

Jak se zachová k ostatním spiklencům, si už nebyl tak jistý. Soucítil s prostým lidem této země. A to mohlo jeho rozhodování dost ovlivnit.

„Sníš, amigo?“ vrátil ho zpátky do reality Ramon. „Teď bych rád věděl, jak si představuješ, co budeme dělat dál. No?“

„Zůstanu tu. Budu hlídat,“ řekl Santana. „Ty se vrátíš k chlapům u řeky a přivedeš je sem. Pak jeden z nás dá těm hochům dole najevo, že o nich víme. Musí si ale myslet, že jsme tu sami. A v tom okamžiku udeří ostatní. Znamení k útoku však budeme moct vydat, teprve když budeme vědět, kde je Kareen a když ji budeme moct ochránit. Nebo máš nějaký lepší nápad?“

„Jsi nebezpečný, amigo,“ podotkl El Tigre. „Takového dobrodruha jsem ještě nepotkal. Líbiš se mi, Santano. Ale radši z tebe nebudu spouštět oči, amigo.“

Poklepal Santanovi na rameno a vzdálil se.

Santana se vrátil ke skalnímu portálu. Zde se uvelebil na skále a čekal.

V táboře banditů vládl klid.

Klid před bouří.

O čtvrt hodiny později Santana zaslechl nějaký hluk. Vyšel odněkud zpod skály… ne z ukrytého vchodu, jak by se dalo čekat. Uslyšel tichý hlas a kroky muže, který se blížil k Santanovi.

Pravděpodobně měl vyměnit strážného, kterého vyřídil Romero. Mrtvý ještě stále ležel za balvanem, kde ho El Tigre překvapil. Santana odložil pušku a připravil si revolver.

Kroky se přibližovaly a Santana už dokonce mohl vidět banditovy obrysy. Santana se přikrčil.

Když pak desperát přišel až pod něho, Santana skočil a hlavní těžkého revolveru ho umlčel. Banditu nezachránilo ani sombrero, které poněkud ztlumilo úder. Omráčeného pak Santana odtáhl k jeho druhovi za balvan.

Pak se stáhl zpátky na své místo. V táboře vládlo ticho. Santana však měl tak napnuté nervy, že málem udeřil i Ramona, který se náhle objevil vedle něho. Přivedl s sebou muže od řeky. Nechal je u balvanu, aby zde dávali pozor na omráčeného.

Pak se domluvili na akci. Santana se vydal portálem do doupěte. Romero měl deset minut počkat a pak spustit akci. Santana doufal, že se mezitím nepozorovaně dostane k vlastnímu tábořišti. To bylo nezbytné vzhledem k bezpečnosti dívky.

Santana se tiše plížil k doupěti. Už se uklidnil. Už to byl zase ten chladnokrevný lovec jako obvykle.

Šťastně se dostal na druhou stranu kotlinky. Měl štěstí, že sem nedosáhlo mdlé měsíční světlo. Několikrát mu pod nohama křuplo kamení. Zastavil se, ale nic se nehýbalo. Opatrně šel dál. Slyšel jen odfrkávání koní.

Díky němu se začal orientovat. Koně odfrkávali, cinkali o sebe třmeny.

Opatrně se přiblížil ke koním. Zjistil, že jsou ustájeni ve výklenku. Nikdo je nehlídal, takže se bez problémů dostal dál. Koně na chvíli znervózněli, ale brzy se zase uklidnili.

Dorazil do úzkého ústí. Spatřil v něm oheň. Osvětloval dvě chodby, jejichž vchody se černaly za ním. Před jedním z nich seděl Mexičan. Hlavu měl skloněnou, jako by klimbal, ale v rukou držel pušku.

Santana se stáhl zpět do skalní stáje. Toto místo bylo dobrým výchozím bodem pro další akci. Každým okamžikem by už Ramon měl začít.

Sotva na to pomyslel, Romero zakašlal a vydal se kotlinou. Šel přitom tak, aby ho bylo slyšet. Santana ho neviděl, na to byla příliš velká tma. Ale po sluchu zhruba odhadl, kde Mexičan zrovna je.

El Tigre se přiblížil ke skalní stěně stojící naproti vchodu do doupěte.

„Kde se tak dlouho flákáš, Manolo,“ ozval se náhle čísi hlas. „Gaspar tě přece vystřídal už před deseti minutami.“

„Gaspar?“ prohodil Ramon. „Omlouvám se, amigo, ale nejsem ten, za kterého mě považuješ. Jmenuju se Romero, Ramon Romero z Casa del Sol.“

Jak prozaický začátek!

„Ani hnout, El Tigre!“ zvolal kdosi.

Nejprve se ozývalo jakési mumlání, pak někdo zapálil pochodně. V jejich světle Santana viděl z východu jeskyně přicházet muže, kteří mířili puškami či pistolemi na Ramona.

„Hledám Jesuse Pacheca!“ zvolal.

„Je tu někde?“

„Co mu chceš?“ zeptal se kdosi. „Jak ses sem vůbec dostal? Rodolfo, podívej se po Manolovi a Gasparovi.“

„To není třeba,“ zarazil je Romero. „Jednoho z vašich mužů jsem musel zabít, když mě napadl. Druhý je omráčený.“

Muži se nyní tvářili ještě výhružněji.

„Co se to tu děje?“ ozval se náhle Pachecův hlas.

Vůdce lupičů vykročil směrem k Romerovi. Ostatní mu uctivě ustupovali. Mávnutím rukou je Pacheco ztišil a pohlédl na Romera.

„Ale, ale, El Tigre,“ usmál se. „To máš teda pech, že tě tu tví kamarádíčkové nechali. Tak ty si myslíš, že odděláš jednoho z mých mužů a ono ti to jen tak projde? To jako vážně?“

„Potřebuju tvou pomoc, Pacheco,“ řekl Ramon.

Šéf banditů se polichoceně usmál. „To má být vtip?“

Romero zavrtěl hlavou. „Jde o tu dívku. Vzal ji sem Ballard, ne? Mám s tebou vyjednávat. Proto jsem přišel sám.“

Tu se skupinou shromážděných mužů prodral Ballard.

„To je určitě nějaký trik,“ zavrčel. „Já bych mu nevěřil. Radši obsaď vchod do kotliny, jestli už ale není pozdě.“

„Drž zobák, gringo! To snad vím nejlíp já!“ odsekl Pacheco. „Zapomínáš, že muchacha je v naší moci. To my si diktujeme podmínky.“

„Ty sám si je diktuješ, Pacheco,“ řekl Romero. „To výkupné dostaneš jenom tehdy, když nám vydáš toho sukynsyna. To je Millandova jediná podmínka.“

Ballard sebou trhl a chtěl se vrhnout na Romera. Pacheco ho však přivedl k rozumu tím, že mu vystřelil pod nohy. Bývalý vrchní dozorce byl bledý jako stěna. V tom okamžiku bylo jasné, že je mimo hru. Pacheco to převzal do svých rukou a bez nejmenších výčitek se chystal svého spojence obětovat Millandovi.

Santana si uvědomil, že Pacheco přišel sám. To znamenalo, že strážný zůstal ve výklenku. A pro to existovalo jediné vysvětlení. Tam, kde je strážný, je i dívka.

„Dej mi svou zbraň, El Tigre, a pojď se mnou,“ řekl Pacheco.

Romero si tedy odepnul opasek a i s puškou ho dal Pachecovi. Ten zatím poslal dva muže k východu z kotliny a další dva, aby pohlídali Lukea Ballarda, který mezitím projevil zaječí úmysly. Ostatní bandité měli zůstat v kotlině.

Křivonohý Pacheco musel mít nervy z ocele. Přestože tu hru ještě neprohlédl a musel každou chvíli počítat s nějakou zradou, byl velmi klidný. S Romerovou zbraní v rukou zašel do výklenku. To byl okamžik, ve kterém už Santana musel jednat. Když by začali bandité procházet kotlinou, museli by na něho každou chvíli narazit. Santana tedy nečekal a vyskočil. Během několika okamžiků stál před Pachecem.

Než mohl bandita nějak zareagovat, dal mu Santana tak zvanou „kravatu“, to znamená, že ho chytil pod krkem a přitiskl mu hlaveň svého šestiraňáku na spánek.

Pacheco ztuhl jak solný sloup.

„Jenom žádnou chybu, amigos!“ zvolal Santana.

V ten okamžik Romero zařval. Bleskurychle vytasil svůj skrytý nůž a vrhl ho Santanovi těsně vedle hlavy.

Ozval se výkřik. Pak někdo spadl na zem. Byl to jeden z banditů, který Santanovo varování nevzal dost vážně. Za svou chybu zaplatil životem.

„Přiveďte je k rozumu, Pacheco!“ zavrčel Santana.

„Jenom nestřílejte,“ prosil vůdce banditů, který se přestal ovládat a zaklel. Bandité se podrobili, k čemuž přispěly i kulky, které jim hvízdaly nad hlavou. To byli Millandovi muži, kteří se sem nyní na Romerovo znamení stahovali. Byli výborně sehraní.

„Kde je ta dívka?“ zeptal se Santana.

Než mohl odpovědět, ozvalo se čísi zasténání. Pak z jeskyně vyvrávorala Kareen Millandová. Vypadala naprosto vyčerpaně. Padla Ramonovi do náruče a rozplakala se.

„Vy jste opravdu ďábel,“ hlesl Pacheco překvapený, ale zároveň smířený s takovým obratem situace. „Co chcete teď dělat?“

Santana se obrátil na Romera, který uklidňoval dívku. „Vynes ji ven, Ramone. Půjdu za vámi.“

„Hodně riskuješ,“ řekl Ramon varovným, ale zároveň i obdivným tónem.

„Všichni hodně riskujeme, amigo,“ odpověděl Santana.

Ramon děvče odvedl k východu. Santana ho skutečně následoval.

Šel pozpátku, s puškou namířenou na bandity. Kolt tiskl k Pachecově hlavě.

Náhle se Romero zastavil.

„A co Ballard?“ zeptal se Santany.

„Toho vyměníme za Pacheca,“ prohodil zvláštní agent a pousmál se nad svou rafinovaností.

Dokud mu vůdce lupičů nedělal problémy, nebyl pro něho zajímavý. Na rozdíl od Kareen a Ballarda.

Všechno zatím probíhalo hladce. Ale nemělo tomu tak být dlouho. Brzy se to pro všechny mělo proměnit v děsivé inferno.

Všichni přítomní s napětím čekali, kolik na celé té hře vydělají. Všichni – až na jednoho.

Luke Ballard totiž neměl co ztratit. Čekala ho šibenice, takže všechno vsadil na jednu kartu. Jeho vydání Millandovi znamenalo pro Pacheca život.

Kypěl vzteky.

Díval se na toho sebejistého a vždy elegantního Ramona Romera. Divil se, že Millandovou pravou rukou se mohl stát právě Mexikán. Nesnášel ho pro jeho aroganci a povýšenost.

Ale byl tu ještě někdo. Santana. A ten byl daleko horší. Pro Ballarda jeho příjezd znamenal začátek konce. Ty dva musel poslat sám ďábel. Santana a Romero – kvůli těm dvěma zmetkům má teď viset. A samozřejmě, kvůli tomu vykutálenému skřetovi Pachecovi.

Nenávist v něm rostla. Potřeboval si ji vybít.

A to rozhodlo.

Luke Ballard začal jednat.

Kotlinou se rozezněla tisícinásobná ozvěna nespočetných výstřelů.

Jedna z kulek zasáhla Pacheca do prsou. Santana pocítil, jak se bandita zachvěl. A to byl jeho poslední pohyb.

Kromě toho ho ještě provrtaly další dvě kulky. Ostatní bandité se pak vrhli na Ballarda a ukázali mu, zač je toho loket.

Ani to, že Ballarda rozsekali na kaši pažbami pušek, však nemohlo jejich vůdce zachránit. Santana ho ještě stále držel před sebou, v podstatě se jeho mrtvým tělem kryl.

Mezitím se Romero rozběhl směrem k dívce. Muži rozestavení u balvanu ho kryli palbou. Pro Santanu byla cesta ke vchodu příliš dlouhá. Pustil mrtvého a zaběhl do jeskyňky, ve které byli ustájeni koně.

Mohutným skokem se dostal do bezpečí. Kulky kolem něho jen hvízdaly. Těsně před skalkou, skýtající bezpečí, byl Romero zasažen do ramene. Přesto se stačil za skalní blok dostat. Byl v bezpečí, stejně jako Kareen Millandová.

Santana na tom byl hůř. Bandité se samozřejmě pokusili dostat ke svým koním a přitom využívali křoviska před jeskyní.

Náhle se ozval nějaký hluk od východu z kotliny. Přišli chlapi od řeky. Naházeli do kotliny hořící pochodně a tak osvětlili celý prostor.

Bandity zasypala sprška střel.

Santana nyní viděl své protějšky mnohem lépe, ale to platilo i obráceně. Vyskočil a rozběhl se směrem ke skalní stěně. Kolem hlavy mu jen létaly kulky.

Vrhl se k zemi a dopadl do skalní pukliny. Schovat se v ní sice mohl, ale byla příliš malá na to, aby se v ní mohl hýbat.

A to mohlo mít nedozírné důsledky.

Bandité po něm zběsile stříleli. Většina kulek šla úplně mimo, ale některé se odrazily od skály pár palců od něho.

Tu se ozvala mohutná exploze. Výbuch rozmetal křoviska. Dva lupiči vykřikli bolestí, ale to se již ozvaly další dva výbuchy.

Na Santanu už nikdo nestřílel.

Otočil se na bok.

„Vzdávám se, vzdávám se!“ křičel jeden z banditů a vstal se zvednutýma rukama. Ostatní následovali jeho příkladu.

Santana nevěřil vlastním očím. Z portálu se nyní ozýval veselý smích. Muži vstávali s rukama nad hlavou.

Santana také vstal. Nyní spatřil Jasona Millanda. Z jeskyně přicházel Ramon s Kareen.

Kareen se vrhla svému otci do náruče. Byla to velmi dojemná scéna, jak také jinak. Teprve nyní přišel Santana na původ oněch explozí. Jason Milland nechal svázat trubičky s dynamitem a naházel je do kotlinky.

Milland pohladil dceru po tváři a přikročil k Santanovi a Romerovi. Mlčky na ně pohlédl. Romero si držel krvácející rameno. Měl zatnuté zuby.

„Nikdy, nikdy vám to nezapomenu,“ řekl Milland a podal jim ruku.

Ukázalo se, že v údolí Bianca už ho nemohlo nic udržet, takže se vydal i se všemi muži do hor. Slyšel výstřely, kterými Santana pacifikoval rozzuřené bandity. Ale terén byl tak neschůdný, že potřeboval víc času, aby se dostal k doupěti.

Teprve divoká přestřelka je přesně navedla. Náhodou narazili na cestičku v suti, která fungovala jako nouzový východ.

Bandité, kteří přežili, byli svázáni. Ballard ani Pacheco přestřelku nepřežili. Milland je nechal přitáhnout do jedné z jeskyní a pak její vchod zatarasil kameny.

Přivítání otce a dcery zvláštního agenta dojalo. Znovu si musel připomenout zákony divokého Západu, podle nichž má každý splnit svůj slib.

Jednou to Millandovi připomene.

Nic jiného mu nezbývalo.

Další týden Santana věnoval pozorování, které ho sice částečně zmátlo, ale jinak přispělo k jeho konečnému rozhodnutí. Bert Thompson a další muži, kteří byli zapleteni do Ballardových nekalých obchodů, byli odsouzeni k vysokým trestům.

Funkci hlavního dozorce nyní převzal zrzavý Gil Roland, který přes své úzké vztahy k Ballardovi nebyl namočen do jeho čachrů. Thompson pro to před soudem uvedl jedno vysvětlení. Ballard totiž Rolandovi nevěřil, protože na něho Roland žárlil.

Pro horníky se však nic nezměnilo. Gil Roland byl ještě krutější než Ballard. Brutálně nutil horníky, aby plnili naprosto nelidské pracovní normy.

Také Jason Milland nyní často sám sahal po biči, jako by se chtěl za Pachecův zločin pomstít každému Mexičanovi.

Kareen Millandová na své děsivé zážitky rychle zapomněla. Jednala s lidmi povýšeně a arogantně jako dřív. A dávala to najevo dokonce i Gilu Rolandovi, který si velmi zakládal na svém novém mocenském postavení.

Kromě jejího otce pro ni existovali pouze dva muži, které jistým způsobem respektovala. Santana a Ramon Romero. Považovala je totiž za své zachránce. Obzvlášť se přitom snažila sblížit se Santanou. V tomto případě však její svůdnost neuspěla.

Reagovala na to tak, že svou pozornost opět věnovala Ramonovi. Snad chtěla, aby Santana začal žárlit. To však Santanu nechávalo chladným. Ramon, který se několik dnů zdržel mimo Casa del Sol, zářil jako mexické slunce. Kareen miloval a takovýmto koketováním velmi trpěl.

Santanu znepokojovalo, že by kvůli ženské marnivosti měl ztratit přítele. Ano, El Tigre se skutečně stal jeho přítelem. A o přátelství takových drsných mužů se ve Státech vykládaly zkazky u táborových ohňů.

Jenže byla tu ještě temnější obava. Věděl, že jednoho dne bude muset toto přátelství ukončit. Jednoho dne ho bude muset vyzvat na souboj na život a na smrt. Rád by Ramona nějak varoval, ale to nešlo. Musel mlčet i co se týče Kareen. Zamilovaný Mexičan by jeho varování nemusel pochopit.

Nejvíce však Santanu zneklidňovala jiná skutečnost. Po osvobození Kareen byl častým hostem v Casa del Sol. Získal si Millandovu důvěru a to bylo důležité. Mohlo mu to významně pomoci.

Ale jeho časté návštěvy v haciendě měly i jiný důvod.

Fascinovala ho totiž Juana Millandová.

Ještě nikdy v životě na něho žádná žena neudělala takový dojem jako tato hrdá Mexičanka.

Když se ocitl v její blízkosti, vždycky zčervenal. Jako by z ní vyzařovala nějaká magická síla. Začínal svůj úkol proklínat. Bude někdy schopná akceptovat, že jejího muže musí předat spravedlnosti?

Myšlenka na to, co s ní bude, až odkryje kruh spiklenců, ho znervózňovala. Někdy se zarazil sám nad sebou. Copak úplně ztratil hlavu? Možná jen to, že to byla Millandova žena, mu bránilo v tom, aby se slepě zamiloval jako Romero.

Bylo to zvláštní, ale někdy se zdálo, jako by Jason a Juana Millandovi byli manžely spíš jenom formálně. Těžař se ke své choti choval s velkým respektem a vždy velmi zdvořile, ale popravdě řečeno v jejich vztahu Santana postrádal srdečnost. V jejich očích prostě chyběl oheň lásky, něha a náklonnost. Snad to bylo tím, že Mexičanky své city před cizinci skrývají. Jenže Milland byl Američan.

Pro Santanu to všechno byla jedna velká noční můra.

Ale pak přišel den, který všechno vyjasnil. Den, který byl začátkem konce.

Stalo se to na začátku října.

Santana opustil svou chatku v hornickém táboře a zamířil do maštale. Chtěl jet do El Trenu a nechat zprávu u Fernanda Sancha pro Rafaela. Tato spojka už dlouho čekala na zprávu od Santany. Santana osedlal koně a vyvedl ho ven, když se před jeho chatkou objevil jezdec. Santana mu vyšel naproti. Byl to zahradník z Casa del Sol.

„Co se děje, Felipe?“ zeptal se.

Muž si odsunul klobouk z čela a uklonil se. „Posílá mě seňor Milland, seňore Santano. Máte okamžitě jet k němu. Je to prý velice důležité.“

Taková změna plánu se Santanovi zrovna nehodila, ale nedalo se nic dělat.

„No dobrá,“ utrousil a vyšvihl se do sedla.

Když pak projížděli ulicemi El Ploma, začalo pršet. Zrychlili, ale i tak přijeli do Casa del Sol úplně promočení.

„Čeká vás ve své pracovně,“ zvolal na něj Felipe a odvedl koně do stáje.

Santana přikročil ke dveřím a chtěl zatáhnout za zvonek. V tom okamžiku se však dveře otevřely. Stál v nich Ramon Romero.

Výraz jeho očí ve zvláštním agentovi vzbudil obavy.

„Co se děje, Ramone?“

El Tigre na něho jen mlčky pohlédl a vyběhl z domu ven.

Zneklidněný Santana vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Sluha mu pověsil mokrý klobouk na stojan.

„Seňor Milland už netrpělivě očekává,“ řekl.

„Však se dočká,“ prohodil Santana poněkud popuzeně. Pak vstoupil do velkého salonu. V té chvíli tam přišla z vedlejší místnosti Millandova žena. Santana ji galantně pozdravil. Jejich pohledy se na okamžik střetly, načež ho Juana vzala za ruku a zavedla ho ke schodům, které vedly do patra.

Santana na ni ještě jednou pohlédl a vstoupil do pracovny. Milland vstal od psacího stolu a rukou ukázal na dvě křesla v rohu místnosti.

„No konečně,“ řekl, když se posadili. „Měl bych pro vás úkol, Santano.“

„Mohl bych si dovolit jednu otázku, sire?“ zeptal se Santana. „Ve dveřích jsem se srazil s Ramonem. Skoro do mě vrazil a pak běžel pryč. Co to má znamenat?“

Milland si ho chvíli měřil pohledem. Pak řekl: „Víte, já jsem velice nedůvěřivý člověk, Santano. Ale nyní jsem se dostal do situace, kdy vám důvěřovat budu muset. Co se týče Ramona, je to velmi jednoduché. Právě požádal mou dceru o ruku.“

„Odmítla ho?“

„Přirozeně, co jiného jste čekal?“

„Ale proč? Vždyť on je do ní zamilovaný až po uši. Je dobře vychovaný, odvážný, silný. Sám za ni nasazoval život.“

„Ale to vy přece také,“ odvětil těžař. „A za to vám dobře zaplatím. Já nejsem slepý, Santano. Kareen už není dítě. Je zamilovaná, jenže ne do Romera. Romero je při všech svých schopnostech a přednostech pro mě ještě méně vhodný zeť než vy. Možná si dělá naděje ohledně Kareen, ale já mám jiné plány, které si nenechám překazit. Nikým, ani Ramonem. Máte štěstí, že jste si na rozdíl od něho zachoval chladnou hlavu. Jinak byste tu teď neseděl.“

Santana přikývl. „Aspoň jste otevřený.“

„Poslouchejte, Santano. Přišel jste do Mexika za dobrodružstvím. A já vám teď jedno nabízím. Můžete si vydělat spoustu peněz. Ale půjde při tom o život. Jestli přikývnete, už z toho nepůjde vycouvat. Přemýšlejte. Ještě se můžete vrátit do tábora. Nesmíte o tom však nikomu říct ani slovo.“

„Kdybych se nechal ve Státech najmout nějakým rančerem, také by při tom šlo o život,“ odvětil Santana. „Takové jsou prostě dneska kšefty. Takže, o co vám jde?“

„Musíte ještě dneska večer jet do Caborky a mému tchánovi donu Torresi de Medinovi předat jistý balíček. Tento dopis dokáže vaši důvěryhodnost. Vše ostatní zjistíte na místě. Santano, v této zemi se schyluje k velkým změnám. Jsem tu cizinec. A jestli si chci udržet to, co jsem tu tolik let budoval, musím se rozhodnout pro správnou stranu. A to jsem také udělal, aspoň doufám.“

Dal Santanovi zalepenou obálku a vytáhl balíček zabalený v hnědém balicím papíru. Když ho podal Santanovi, řekl: „Ten dopis s balíčkem nesmí dostat nikdo jiný, než don de Medina. Předejte to jen jemu osobně!“

Zvláštní agent vstal. „Můžete se na mě spolehnout, sire!“ Balík s dopisem pak schoval pod kabátec a podal Millandovi ruku.

„Nebudete toho litovat,“ dodal těžař.

Když Santana opouštěl jeho pracovnu, pevně balíček sevřel. Cítil, že vyřešení jeho úkolu se blíží.

Nasadil si klobouk hluboko do čela a vyběhl k maštali. Pršelo, takže musel utíkat. Dopis i s balíčkem dal do sedlové kapsy. Vtom za sebou zaslechl nějaký zvuk. Otočil se a po zádech mu projel mráz.

Stála před ním Juana Millandová.

Santana smekl klobouk.

„Vy, seňoro?“

„Jedete do Caborky, Santano?“ zeptala se vážným hlasem.

Přikývl. „Si, seňoro Juano.“

„Nedělejte to,“ řekl. „Jeďte na hranice. V tom balíčku je osmdesát tisíc dolarů. S tím můžete ve Státech začít nový život. Nerozmýšlejte se dlouho, Santano. Snažně vás prosím.“

Stáhlo se mu hrdlo, skoro nemohl promluvit.

„Nerozumím vám, seňoro.“

„Tak to vám potom budu muset otevřít oči,“ hlesla rozechvělým hlasem. „Don de Medina a můj muž patří ke skupině, která chce svrhnout prezidenta Diaze,“ dodala na vysvětlenou. „Náhodou jsem vyslechla jeden jejich rozhovor. Podívejte se, v této zemi už vládlo hodně lidí. A teď je to Porfirio Diaz. Nemůžeme od něho čekat zázraky. Na to je u moci příliš krátkou dobu. Ale přesto je Diaz tou jedinou zárukou lepší budoucnosti. Lidé, kteří ho chtějí svrhnout, by všechno zničili a můj lid by trpěl ještě víc než doposud. A to se nesmí stát.“

„Ale seňoro, vy jste přece…“

Přerušila ho tím, že mu položila prst na ústa.

„Vím, co chcete říct, Santano. Je to můj muž. Ale já ho nenávidím. Vdala jsem se za něho jen proto, že mě k tomu přinutil don de Medina. Svého otce také nenávidím. Jsem nemanželské dítě. Moje matka byla prostá žena z lidu. On ji vyhnal, protože si ji nechtěl vzít. Matka si potom vzala život. Na tento den čekám celý život, Santano. A není to jenom pomsta, co mě žene. Jde mi o osud Mexika, rozumíte?“

Rozplakala se.

S rozpaky na ni hleděl a nevěděl, co říct.

„Vraťte se do Států,“ naříkala. „Chci po vás jen jedno. Dejte mi prosím ten dopis. Je to důkaz o komplotu. Přinesu ho do Mexico City. Prosím, Santano!“

Cítil teplo jejího rozechvělého těla.

Zhluboka se nadechl. A pak se rozhodl.

„Jsem tu proto, abych to spiknutí odhalil, seňoro,“ řekl. „Požádala o to vaše vláda. Ale musím také udělat i jinou věc. Musím Jasona Millanda přivést do Států, protože se tam kdysi zúčastnil vraždy jednoho senátora. Seňoro Juano, já musím k vašemu otci, abych zjistil co nejvíce podrobností o spiknutí.“

„Panebože,“ spráskla ruce. „A já už jsem byla rozhodnutá tě zabít, jestli bys tam opravdu jel. Ano, udělala bych to, i když jsem už od našeho prvního setkání tušila, že jsi muž, na kterého čekám celý život. Ale přesto bych tě zabila. Pro budoucnost Mexika. Polib mě, Santano. Dopřej mi to.“

Přitáhl ji k sobě a políbil ji.

„Myslím, že tě miluju, Juano,“ řekl. „Ale jestli všechno dobře dopadne, vrátím se do Států.“

Kývla a znovu ho začala líbat. „Já vím, miláčku. Ve tvém srdci pro mě není místo, ale ani já bych s tebou nemohla jít. Když tu zůstanu, snad se mi podaří zachránit otcův majetek před konfiskací. Chci pak přispět k lepší budoucnosti mého lidu. Chci se k lidem chovat spravedlivě a poctivě. Ale teď jsi pro mě celým Mexikem, celým světem jenom ty, Santano.“

Museli se od sebe odtrhnout násilím.

„Musím pryč, nebo se to provalí,“ řekl Santana. „Buď opatrná, když se budeš vracet do domu. Nikdy na tyto okamžiky nezapomenu.“

Ještě se naposledy políbili, načež Santana vyšel s koněm ven. Juana Millandová se musela přidržet veřejí dveří. Byla celá rozechvělá.

Santana na tom nebyl jinak. Vzrušení ho zcela vyvedlo ze zajetých kolejí. Už si ani nevšiml jezdce, který stál u silnice, aby se poté, co kolem něho Santana projel, vydal v jeho stopách.

Myšlenkami byl někde úplně jinde. U krásné Mexičanky, která mu tak popletla hlavu. Měli hodně společného. Nenaplnitelnou lásku a zájem o osud země.

Ale ze všeho nejdřív musel dojet do Caborky.

Do Caborky, ležící na jih od El Ploma, dorazil kolem půlnoci. Usedlost dona de Mediny ležela na kraji města. Teprve zde zmizel jeho tajemný pronásledovatel. Ztratil se někde ve spletitých uličkách Caborky.

Santana musel být poněkud neomalený, aby přinutil sluhu probudit dona de Medinu.

Vyzáblý Mexičan ho přijal v županu. Nejdříve si přečetl Millandův dopis. Pak poprosil o chvíli strpení. Vrátil se s mužem, kterého znal Santana jen z fotografií. Byl to generál José Luis Jerez. Oba muži se chovali velmi zdvořile a hovořili tou nejvybranější španělštinou.

Santana se měl ještě tuto noc vydat do Států, kde měl zajistit nákup zbraní. Zaplatit měl oněmi osmdesáti tisíci dolarů, které byly v balíčku. Po získání zbraní měl Santana o všem informovat de Medinu a Millanda telegrafem.

V debatě s de Medinou a Jerezem zaslechl i další jména lidí patřících do spiklenecké skupiny. Když se loučili, podařilo se mu nenápadně schovat Millandův průvodní list donu de Medinovi.

Vyšvihl se na koně a vyjel. Byl rozhodnut stavit se v El Trenu a předat onen dopis Rafaelovi. K tomu však nemělo dojít. Půl míle za Caborkou se totiž před ním objevil jezdec.

Ramon Romero.

„Ramone, ty?“ divil se Santana.

„Si, amigo,“ odpověděl El Tigre a zazubil se. „Mám tě pozdravovat od strýčka Odyssea…“

„Strýčka…? Tak ty jsi vládní agent, tak jako Rafael? Proč mi to neřekl?“

„Protože to nevěděl, amigo,“ usmál se Ramon. „Už dlouhou dobu jsem tím nejvýznamnějším vládním agentem v provincii Sonora. Pokud jsem chtěl, aby mě Jason Milland přijal do svých služeb, musel jsem se krýt. Tenkrát jsme ale o spiknutí nevěděli skoro nic. Co ses dozvěděl?“

Santana mu o všem pověděl a podal mu dopis. „Tady jsou důkazy. Ale jak ses tu vůbec objevil?“

„Milland mě sem poslal. Pro jistotu.“

„A to, že jsi požádal Kareen o ruku, to byl také trik?“

„Ne, to jsem myslel vážně, amigo,“ řekl Mexičan. „Miluju ji a chtěl jsem si ji vzít, abych ji mohl chránit. Co s ní bude, až dostaneš Millanda? Doly a Casu del Sol zkonfiskuje stát. Svatba by tomu zabránila. Takže proto jsem ji žádal o ruku.“

Otočil se v sedle a zvolal: „Kapitáne, Ramirezi!“

Zpod stromů vyjel uniformovaný jezdec.

„Seňore Romero?“

„Obkličte s vašimi lidmi haciendu a zatkněte všechny osoby, které jsou vevnitř. Ručíte mi svou vlastní hlavou za to, že nikdo neunikne!“

Zazněl kapitánův rozkaz a náhle se zpod stromů vynořili i další jezdci.

„Pojď, amigo! Vyjedeme!“ řekl Ramon. „Jak chceš dostat Millanda přes hranice?“

„To nebude lehké,“ přiznal Santana. „To, abych byl upřímný, opravdu nevím. Něco bys ale měl vědět.“

A poté povyprávěl Ramonovi všechno o Juaně. Mexičana ten románek opravdu překvapil. Dokazoval jen, jak velká je nedůvěra mezi lidmi, kteří se kolem těžaře pohybují.

„Ale to potom všechno řeší, amigo,“ prohodil Romero. „Ty už teď totiž nemůžeš zpátky na Casa del Sol. Milland ví, že jsi vyjel k hranicím. Jeď do El Ploma, ale městu samotnému se vyhni. Počkej asi tak jednu míli za ním, na cestě do El Trenu. Tam se setkáme. Už žádné otázky, amigo. Zatím se měj!“

Poklepal Santanu po rameni a zmizel v temnotě noci.

Zvláštní agent se vydal směrem ke smluvenému místu.

Kolem druhé hodiny v noci Santana uslyšel dva jezdce. Naštěstí už nepršelo. Když poznal Ramona Romera, opustil svůj úkryt v křoviskách.

Druhý jezdec byl oblečen do nepromokavého pláště a obličej mu zakrývala kápě. Santana sebou trhl, když si jezdec kápi odhrnul.

„Juano?“

„Pojede s námi, amigo,“ dodal Ramon na vysvětlenou. „Nechala v ložnici dopis pro Millanda. Napsala v něm, že s tebou utíká do Států. Milland ho najde až ráno. To nám dá dost času na to, abychom se dostali do San Miguela. Za hranici. Juana v dopise napsala, že chce utéct právě tam. Chápeš?“

„Ne,“ řekl Santana. „Nechápu vůbec nic.“

Juana se usmála. „Bude nás pronásledovat, aby mě přivedl zpátky, Santano. V této zemi by každý považoval za neskutečnou ostudu, kdyby si nechal unést ženu. Takže ji musí přivést zpátky.“

„Jenže v San Miguel padne do léčky, proto celé to divadlo,“ došlo Santanovi. „Ale na to on určitě neskočí.“

„Ale skočí, amigo,“ řekl Romero. „O to už se postarám. Já jsem vás ve stáji slyšel. Ale mlčel jsem, abych se pomstil Millandovi, za to že mi nedovolil oženit se s Kareen.“

„Za to tě zabije, Ramone,“ varoval ho Santana.

„Ty Millanda zas tak dobře neznáš, miláčku,“ namítla Juana. „Nabídne Ramonovi Kareeninu ruku, když ho doprovodí do Států, aby tě tam zabil. Přesně toto udělá.“

„Je čas, abyste vyjeli,“ řekl El Tigre. „Adios, přátelé! Uvidíme se v San Miguel.“

Pak se rozjeli, každý na jinou stranu.

Byla to dlouhá, namáhavá cesta.

Když dorazili k Rio Concepción, znovu se rozpršelo, a to dokonce tak, že nebyla vidět světla El Trenu na druhém břehu. Santana se však nepřebrodil a pokračoval podél řeky na sever, k hranici.

Musel se obdivovat Juaně, která už dva dny nespala. Všiml si, že je unavená. Nic však neříkala, jela dál. Jednu chvíli byl déšť tak prudký, že se museli schovat pod skalní převis. Protože široko daleko nebylo žádné suché dřevo, nemohli si ani rozdělat oheň a museli se spokojit s tím, že jeden zahříval druhého.

Usnula mu v náručí. Začalo se rozednívat. Santana se probral z polospánku a vzbudil Juanu. Už nepršelo. Opět vyrazili na cestu. Brzy vyšlo slunce a konečně se tak dočkali nějakého tepla.

Kolem jedenácté hodiny dorazili pod poslední horský hřeben před hranicí. Slunce nyní pálilo jako obvykle. Z jejich promočených šatů i z mokrých koní se začalo kouřit.

Odpočinuli si mezi skalami, na místě chráněném před větrem. Santana musel svého koně šetřit, protože od jízdy z El Ploma do Caborky si skoro neodpočinul.

Za hodinu překonali sedlo a pak se před nimi rozprostřela rovina, jejíž severní část už náležela Arizoně. Na této straně se hory svažovaly jen velice zvolna.

Na Juaně už bylo znát vyčerpání a únavu. V sedle už ji drželo jen vědomí blízkosti hranice. Když se ocitli těsně před ní, objali se. Juana se rozplakala. Santana ji objal a políbil.

Tu se od ní odtrhl.

„Musíme dál,“ řekl.

Chápavě na něho pohlédla.

„Samozřejmě, miláčku.“

Brzy po poledni dorazili do San Miguel v Arizoně.

Bylo to malé, ospalé město.

Zastavili před šerifovu kanceláří.

Šerifem zde byl starší muž, jehož vrásčitá a větry ošlehaná tvář svědčila o dobrodružném životě. Mlčky si vyslechl Santanu, který ho o všem informoval. Přitom obdivně hleděl na Juanu, která už toho měla dost. Černé, havraní vlasy měla rozcuchané větrem. Oči jí však plály. Přestože byla unavená, stále překypovala vůlí.

Santana si sáhl do levé holínky a vytáhl odtud kožený váček, ve kterém měl schovanou plnou moc od vlády.

Ukázal ji šerifovi.

„O.K., pane Santano,“ řekl šerif Barney Landing. „Jak vám mohu pomoci?“

„Nejdřív bych se rád postaral o seňoru Millandovou,“ odvětil Santana. „Hotel by byl příliš nebezpečný. Nejenom pro ni, ale i pro všechny ostatní hosty.“

Šerif se poškrábal na bradě. „No, mohl by vás k sobě vzít třeba náš kovář, když ho o to poprosím. A co koně? Mám je také schovat?“

„Ne, šerife,“ zarazil jeho iniciativitu Santana. „Ty zavedu do maštale, aby Jason Milland věděl, že jsme tady. Měl byste ale varovat místní občany. Bude lepší, když zůstanou doma a nebudou vycházet.“

Landing přikývl.

„To mi nemusíte říkat dvakrát. Na mne a na našeho kováře se můžete spolehnout. Zástupce nemám od té doby, co mi ho zastřelili mexičtí banditi, když v noci přecházeli hranice. A nebylo by nakonec lepší, kdyby Gorman, náš kovář, vzal dámu povozem do Topawy? Její muž sem jistě nepřijede sám. Jak je vlastně chcete zastavit?“

„Zůstanu tady,“ namítla Juana pevným hlasem. „To je moje poslední slovo. Akorát bych se ráda na pár hodin natáhla a trochu se prospala.“

Landing pokrčil rameny.

„Jak myslíte, seňoro. Zavedu vás teda ke Gormanovi.“

Juana objala Santanu a políbila ho.

„Hodně štěstí, poklade,“ zašeptala něžně.

Pak i s šerifem opustila kancelář. Zatímco ji Landing vedl ke kováři, ustájil Santana koně v maštali. Pak šel do hotelu a vybral si pokoj s okny do hlavní ulice. Dopřál si dvě hodinky spánku.

Usnul skoro okamžitě.

V pozdních odpoledních hodinách seděl Santana u okna a pozoroval Main Street. Vedla ze severu na jih. Hotelové okno Santanovi umožňovalo, aby měl přehled nad jižní částí ulice.

Nechal si přinést nějaké jídlo.

Až do setmění se nic nedělo. Main Street byla jen velmi spoře osvětlená, ale i to mu stačilo. Ulice vypadaly jako po vymření. Nikdo se neodvážil vytáhnout paty z domu a Santana hádal, že i saloon zeje prázdnotou.

Jediným člověkem, který chodil sem a tam po ulici, byl šerif. Držel v ruce pušku a působil tak jako osamělý symbol zákona a pořádku. Pro tehdejší Spojené státy to byl typický obrázek. Ochránci zákona tehdy nasazovali své krky za pár ubohých dolarů.

Čas plynul a napětí stoupalo. Santana už nervózně bubnoval prsty o stěnu hotelového pokoje.

Konečně se objevil jezdec. Byl to jeden z amerických dozorců v dole. Jenže nepřijížděl z jihu, ale ze severu.

Santana si uvědomil, že Milland je rafinovanější, než si myslel. San Miguel si totiž obešel.

Jezdec projel kolem hotelu a zastavil před stájemi, kde seskočil z koně. Opatrně se rozhlédl kolem.

Santana si vzal winchestrovku a vyšel z pokoje. Už se stačil po městečku porozhlédnout a projít si místní křivolaké ulice. Na konci chodby bylo okno do boční uličky. Otevřel ho, slezl na malý přístřešek pod ním a pak skočil dolů.

Podíval se za roh. Muž zrovna vyjížděl z maštale. Objevil tam oba koně. Proto byl nyní ještě ostražitější.

Muž projel kolem, ale nevšiml si ho, protože Santana se přitiskl ke zdi.

Každou chvíli se musel objevit Milland se svými lidmi.

Dusot kopyt pomalu odezněl. Opět zavládlo ticho.

Santana naslouchal, jak jen mohl, ale nic neslyšel. Minuty ubíhaly. Pak se dočkal. Přicházeli pěšky, koně nechali někde za městem. Slyšel křupot písku pod nohama. Kroky se blížily.

A potom je konečně uviděl.

Nejprve se objevil zrzavý Gil Roland a dva další muži. Procházeli ulicí s puškami v rukou. Zastavili se před boční uličkou. Pohlédli na sebe. Pak k nim přiběhli další tři muži.

Chlapík v Santanově blízkosti zůstal stát. Pravděpodobně se měl postarat o tuto stranu ulice. Santana se k němu přiblížil zezadu. Vypadalo to, že to ten maník bere jen jako nějaký nedělní výlet, protože si v klidu vytáhl z cigártašky kuřivo.

Zrovna škrtl sirkou a chtěl ji přiložit k cigaretě. K tomu, aby si ji zapálil, se však už nedostal. Santana ho umlčel pažbou.

Pak se stáhl zpátky za roh. Ještě viděl, že Jason Milland s dvěma muži prošel létacími dveřmi saloonu.

Další muž zůstal hlídat u dveří. Jason Milland tedy nechal své muže pročesávat město a sám v klidu čekal v saloonu.

Tu se náhle začalo cosi dít. Santana poznal hlas šerifa Landinga. Muži na něho museli narazit. Nejprve nějaká rozčilená slova, pak výstřely. Jeden z brokovnice, další z pušek.

Santana využil přestřelky a hodil winchestrovku na přístřešek. Lomoz byl přehlušen přestřelkou. Pak Santana vylezl nahoru.

A v tom okamžiku vypuklo peklo.

Z protější strany ulice na něho někdo vystřelil. Minul jen o vlásek. Byl to jeden z oněch dvou mužů, kteří procházeli po obou stranách ulice.

Santana ho skolil ranou z winchestrovky. Druhý chlapík se vrhl k zemi.

Zároveň se něco začalo dít pod přístřeškem. Santana uslyšel zavrzání létacích dveří a kroky na chodníku pod sebou.

Muž, který se před tím vrhl k zemi, zvolal: „Opatrně, pane Millande! Je přímo nad vámi! Na střeše!“

Santana po něm vystřelil a postavil se. Vytáhl se na okno nad přístřeškem, rozbil ho pažbou, otevřel ho a vlezl dovnitř.

Rychle proběhl pokojem na chodbu. Opatrně se připlížil ke schodům. Nahoru zrovna mířili dva muži. Prvního Santana zasáhl do ramene. Rána muže srazila na jeho druha, který šel za ním. Oba se svalili k zemi.

Santana se vydal dolů. Vprostřed schodů se však přehoupl přes zábradlí a skočil. Jeho instinkt mu zachránil život.

V tom okamžiku se totiž do tapety na místě, kde ještě před chvílí stál, zaryla kulka.

Byl to Jason Milland, který se hned potom schoval za barový pult.

Když Santana vstal, spatřil na schodech nějaký pohyb. Jeden z obou chlapíků vstával a vytahoval kolt. Santana na něho nestačil včas zamířit. Než mohl vystřelit, ucítil ostrou bolest v rameni. Viděl, že krvácí.

Jenže pak třeskl další výstřel. Kulka muže odhodila na stěnu, druhá ho srazila k zemi.

Otevřely se létací dveře.

Stál v nich El Tigre.

Pohlédl na Santanu, který se ho pokusil varovat výkřikem.

Jenže mladý Mexičan spatřil Jasona Millanda příliš pozdě.

Těžař rozzuřený Romerovou zradou vyskočil a pokusil se ho potrestat.

Santana s tím podvědomě počítal. Trefil Millanda do ramene. Těžař Romera minul a upustil revolver na podlahu.

Zasténal, svalil se na podlahu a ztratil vědomí.

Venku se ještě stále střílelo, když se ve dveřích objevila Juana s revolverem v ruce. Rozhlédla se – zbraň jí vypadla na zem – a sedla si na židli. Za ní se objevil mohutný chlapík s brokovnicí. Byl to kovář. Ukázal na Juanu a řekl: „Sorry. Nemohl jsem ji zadržet. Zamilovanou ženskou neudrží ani pěticoulový řetěz.“

Santana k ní přistoupil a objal ji.

Pohlédl na Ramona.

„Muchas gracias, amigo,“ poděkoval mu.

Boj skončil. Romero, Rafael a další muži zahnali Millandovu bandu zpátky do Mexika.

Následujícího dne nadešla chvíle loučení.

Santana se naposledy objal s Juanou. Slíbil jí, že ji někdy navštíví.

Oba obětovali lásku svým ideálům.

Juana se chtěla vrátit do Mexika – pomáhat nést nelehký úděl prostému lidu a podporovat domorodce v jejich nelehkém boji za svobodu.

Santana zase mínil chránit zákon a pořádek ve Státech.

Posledním stiskem ruky stvrdil své přátelství s El Tigrem. Přátelství, které se zrodilo v nebezpečných akcích.

Osud Kareen Millandové byl nejistý. Juana s Ramonem se chtěli pokusit jí pomoci, proto co nejrychleji zamířili zpátky do Mexika.

A Santana se s Jasonem Millandem vydal na dlouhou cestu do Washingtonu.