John Kirby

Colorado western 006. Léčka

Nez Percéům už zbyli jen Appaloosové a náčelník Joseph nechtěl, aby až kapitulují, padli do rukou armádě. Joseph věděl, že existuje jen jeden muž, který tyto koně může dostat do bezpečí: Whitehead.

Tomuto míšenci bylo jasné, že pokud by Appaloosy získala armáda, ztratil by jeho život smysl. Věděl však, jakou má cenu pro poraženého Nez Percéa…

Johnnie Whitehead zastavil svého appalooského hřebce a pohlédl na Fort Keogh. Věděl, že jet tam je velmi riskantní, ale neměl na vybranou.

Už víc než čtrnáct dní byl se svým koněm na cestě a až doposud se mu dařilo držet se bílým, vojákům a Bannockům z dohledu. Nyní bylo jeho nepočetné stádo schované v úzkém, zastrčeném údolí na jižním břehu Musselshell River. Buben a Dálný hlídač zatím jistě dostali Žlutého vlka a jeho squaw do Kanady.

Doposud neměli s potravinami problém, protože si po cestě nalovili zvěř. Avšak při přechodu přes Missouri se utopil kůň Dvou stromů, na kterém byla naložena většina munice. A tu se už zachránit nepodařilo. Na břehu si pak spočítali náboje a zjistili, že každý může vystřelit pouze desetkrát.

Poté, co nalezli úzké údolí, kde se cítili bezpeční před nějakým nepříjemným překvapením, rozhodl se Whitehead zajet do Fort Keogh, který byl jedinou osadou v okruhu sta mil, a nakoupit tam náboje.

Whitehead se tedy vydal do města na Warriorovi, appalooském hřebci. Předpokládal, že generál Miles se už z Bear Paw Mountains vrátil. I s vojáky. Možná, že se mu podaří zjistit, co se mezitím s příslušníky kmene Nez Percé, kteří se vzdali, stalo.

Whitehead nevěřil, že by někdo z Milesových vojáků mohl vědět, že se účastní útěku Nez Perceů a že bojuje na jejich straně proti armádě. Možná to vědělo kromě poručíka Monyhana ještě několik mužů z Howardových oddílů, ale ti se už jistě vrátili do Fort Lapwai.

Čilý ruch před pevností Whiteheadovy domněnky potvrzoval. Panovala zde výborná nálada, všichni byli nadšeni tím, že armáda dokázala po Custerově zdrcující porážce konečně nad rudochy vyhrát.

Whitehead se nestaral o pátravé pohledy, jimiž ho místní častovali. Věděl, že vypadal dost zpustle, ale v tom se od většiny bílých v tomto kraji nijak nelišil.

Spatřil obchod. Zastavil před ním.

Všiml si, že jeho Appaloosa vzbuzuje pozornost a vzpomněl si, jak ho Velký los varoval, ať na Appaloosovi do pevnosti nejezdí. Ale Whitehead se rozhodl jinak. Možná v pevnosti potká známé a ti by se dost divili, kdyby jel na jiném koni než na Warriorovi.

Ztuhle sesedl dolů, přivázal uzdu k zábradlí a vstoupil na chodník vedoucí obchodu. Než vstoupil dovnitř, sundal si čapku z bizoní kožešiny.

Musel se sklonit, protože se svou šest a půl stopy vysokou postavou by dveřními zárubněmi neprošel.

Vevnitř bylo šero. Na jedné straně zde bylo naskládáno nejrůznější zboží – od nástrojů, přes proutěné koše až po sudy.

V druhé půlce stál pult, který byl postavený přes celou místnost.

A za ním jeden plešatý chlapík, který se právě rozloučil s dvěma zákazníky.

Whitehead počkal, až odejdou, pak přikročil k pultu a pozdravil. Obchodník si ho nedůvěřivě prohlédl. Zřejmě se domníval, že jeho nový zákazník nemá peníze na to, aby mohl zaplatit.

Whitehead však vytáhl kožený váček a vzal z něj tři dvacetidolarové zlaté mince.

Tím vzal rozmrzelému obchodníkovi vítr z plachet.

Doširoka se usmál a úslužně se zeptal: „Čím mohu posloužit, pane?“

„Potřebuju náboje,“ odvětil Johnnie. „Do henryovky a do winchestrovky.“

Obchodník kývl a podíval se na zlaté mince.

„Za šedesát dolarů?“

Whitehead se usmál.

„Potřebuju i pár dalších věcí,“ řekl.

Pak ukázal seznam věcí, které chtěl nakoupit. Prodavač si ho přečetl.

Whitehead se zatím porozhlédl po krámu.

Když se ho pak obchodník zeptal, odkud přijel, suše utrousil: „Z Bismarcku.“

„Pak jste ale musel potkat náčelníka Josepha a ty jeho zavšivené rudokožce,“ poznamenal obchodník.

Whiteheadovi přejel mráz po zádech. Pokrčil rameny a řekl: „Neviděl jsem ho. Jeli jsme trošku stranou.“ Chvíli zaváhal, aby poté dodal: „V poslední době se prý potloukají nahoře na Bear Paws.“

Prodavač přikývl.

„Generál Miles znovu dostal Nez Percéye,“ řekl. „Trvalo to zatraceně dlouho, ale teď už je má konečně v hrsti. Podle mě je měl nechat v tichosti přejít přes hranici, tak by se to vyřešilo jednou provždy a přitom v klidu, tak jako tehdy se Sedícím býkem a jeho Hunkpapy. Teď je musí živit armáda.“

„A náčelník Joseph je přivedl do Bismarcku?“ zeptal se Whitehead naléhavým tónem. „Co tam dělají?“

Prodavač však jen pokrčil rameny.

„Nevím,“ řekl. „Vůbec z toho nejsem chytrý. Akorát jsem slyšel, že generál Miles rudochům slíbil, že můžou zůstat na Tongue River.“

Když Whitehead vycházel s nakoupenými věcmi z obchodu, byl značně rozjitřen. Byl dočista duchem nepřítomný. Kdosi ho oslovil, ale on ho vůbec nevnímal.

Teprve po chvíli si uvědomil, že hledí na usmívající se obličej dobře vypadajícího muže s knírkem.

Okamžitě sáhl po svém námořnickém revolveru se slonovinovou pažbou. Ve zlomku vteřiny hleděl onen muž s knírkem do ústí hlavně. Přestal se usmívat.

„Hej, hej,“ koktal a snažil se rukou kolt odsunout, aby na něho nemířil. „Neblázni, Whiteheade. Neudělal jsem ti nic, za co bys mě musel zabít.“

Whitehead přivřel oči.

„Tak to si asi špatně vzpomínám, Kelly!“ zavrčel.

Luther S. Kelly pokrčil rameny.

„Samotného mě to žere, že jsem se tehdy nechal najmout od Parsona,“ řekl. „Příliš pozdě jsem zjistil, že Parson je muž Daniela Crowna a že mu šlo o zlato z údolí Wallowa. Byl jsem rád, že jsi mě zavčasu vyřadil ze hry. Dokud pro mě nebylo příliš pozdě.“

Whitehead mlčel. Nedůvěřivě pozoroval zálesáka, který měl v poslední době pracovat pro generála Milese. Tomuto Lutheru S. Kellymu nedůvěřoval. Byl příliš bezpáteřní a vždy se přidal k silnějším.

„Byl jsem nahoře u Bear Paws, když náčelník Joseph kapituloval,“ dodal Kelly. „Bylo mi těch chudáků líto. Skoro se jim povedlo dostat se přes hranici. Ale o tom ty už přece víš, ne?“

Whitehead poznal podle tónu Kellyho hlasu, že chce vědět, co o Bear Paws ví. Snažil se proto vzbudit nezúčastněný dojem.

Pokrčil rameny a prohodil: „Ten plešatec támhle už mně o tom cosi vykládal. Jinak to dopadnout ani nemohlo. Joseph musel od začátku vědět, že armádě nemůže uniknout.“

Luther S. Kelly si olízl rty. Pozorně si Whiteheada měřil pohledem. Míšenec mezitím zastrčil svůj kolt zpátky do pouzdra.

Whitehead si všiml, že mu zálesák nevěří, ale byl rozhodnut mu o tom, jak to bylo ve skutečnosti, nic neříct.

„Joseph je teď na cestě do Bismarcku,“ řekl Kelly.

„Ten plešatec mně vykládal, že Miles Josephovi slíbil, že může zůstat na Tongue River,“ namítl Whitehead.

„Víš, jak to chodí, Whiteheade. Generál to možná se svým slibem myslel vážně. Ale co to zajímá vrchní velení v Chicagu? Shermanovi už tak tekly nervy, že to s těmi Nez Percéye tak dlouho trvá. A pomstí se jim za to, jak zesměšňovali jeho generály. Mluví se o tom, že Joseph a jeho lidé mají být dopraveni do Leavenworthu.“

„Leavenworth, Kansas?“ Whitehead zbledl. „Víš ty, co to pro Nez Percéy znamená? Pomřou tam jako mouchy!“

Kelly opět pokrčil rameny.

„Možná že to je právě důvodem toho, proč je tam vezou,“ řekl. „Však ty víš, Whiteheade, že proti indiánům nic nemám. Pomohl bych jim, kdybych mohl.“

Whitehead mlčel. Kelly plácal nesmysly. Ve skutečnosti nikdy indiánům nepomohl. Pomyslel na svůj poslední rozhovor s Josephem. Náčelník sice už nepočítal s tím, že by je bílí přesídlili do jeho oblíbeného údolí Wallowa, ale čekal aspoň, že to bude rezervace Lapwai.

Kansas byl pro horské indiány, zvyklé na chladný, čistý vzduch a studenou, pramenitou vodu, pravým peklem.

„Pojď do saloonu, Whiteheade,“ řekl Kelly. „Trochu se napijeme a zkusíme zapomenout na to neštěstí u Sacajewea.“

Whitehead se chvíli rozmýšlel, ale nakonec přikývl. Přešel z chodníku ke svému Appaloosovi a pevně přitáhl vak s municí k sedlu.

„Pořád ten starý hřebec?“ zeptal se Kelly.

Opět ten záludný, zvídavý tón. Whitehead však na sobě nenechal nic znát.

„Jo, pořád ten starý hřebec,“ přisvědčil.

„Co tu vlastně děláš?“ zeptal se Kelly, když přecházeli širokou ulici.

Whitehead, který za sebou vedl Warriora, odpověděl: „Slyšel jsem o Josephově útěku a chtěl jsem pomoct jeho lidu.“

Kelly se zašklebil. Míšenec věděl, že mu Kelly nevěří.

Kolik toho ten chlap ví? Dozvěděl se snad od už někoho, že s Josephem proti Howardovým vojákům bojoval i jeden bělovlasý míšenec? A i kdyby to věděl, jaký by mohl Kelly mít zájem vydat ho armádě?

Whitehead už Kellyho znal natolik, že věděl, že v tomto ohledu se jej obávat nemusí. Kelly totiž nebyl mstivý. Jednal, pouze když mu z něčeho kynul zisk.

Jenže právě to si zřejmě nyní zálesák namlouval.

Jen tak by ho přece na sklenku whisky nepozval.

Whitehead přemýšlel, jestli by nebylo rozumnější radši z Fort Keogh zmizet, než se o něm doví generál. Ale jeho zvědavost byla ještě větší. Věděl, že mu nikdo nemůže říct více o událostech minulého týdne než právě Luther S. Kelly.

Whitehead tušil, že Kelly ví i o zmizelých Appaloosech.

Zvěd ho zavedl před prkennou budovu, nad jejímž vchodem visel nápis „Indiánův hrob“.

Kelly se na Whiteheada usmál a kývl na nápis.

„Dost nechutné, co?“ prohodil. „Ale Dearborn, majitel, nesnáší rudochy. Když sem kdysi přijel, tak mu indiáni zabili ženu a čtyři syny.“

Míšenec pokrčil rameny a přivázal uzdu svého hřebce k zábradlí. Pak vstoupil na prkenný chodník před saloonem.

Kelly otevřel dveře. Ven vyvanul těžký tabákový puch. Podle rušného hovoru se dalo poznat, že i v tuto ranní hodinu „Indiánův hrob“ o zákazníky nouzi nemá.

Whitehead přivřel dveře a pomalu vstoupil dovnitř.

Ostražitě se rozhlížel po osazenstvu tohoto podniku.

Většinou se jednalo o vojáky. Seděli zde u širokého pultu podloženého sudy. U obou stolů seděli civilisté. U toho předního hráli karty muži, kteří vypadali jako lovci kožešin.

Mnohem zajímavější však pro Whiteheada bylo pět chlapů sedících u druhého stolu. Byli oblečeni jako kovbojové, ale Johnnie Whitehead nepochyboval, že jsou to chlápci mnohem drsnějšího zrna.

Dva z nich znal. Jeden byl míšenec bělocha a Nez Percéa a už se s ním několikrát viděl ve Fort Lapwai. Jmenoval se Jesse Jones. Od Ollokota slyšel, že byl tehdy u toho, když Arthur Chapman vedl vojáky k Salmon River. Joseph zde však útok armády čekal. Všichni byli tehdy naplněni hněvem, protože armáda je nutila k tomu, aby opustili údolí Wallowa a přesídlili do rezervace.

Všechno to tehdy vyprovokovala smrt několika bílých osadníků, které zabili někteří příliš iniciativní mladí válečníci.

Ten druhý muž byl Frenchie Marquette. Whitehead tohoto malého Francouze znal z šarvátek na hranicích mezi Mexikem a Texasem. Marquette tudy tehdy projížděl s rodinou Rawhiderů. Byl malý, ale velmi houževnatý a uměl výborně zacházet s nožem.

Kelly Johnnieho vzal za ruku.

„Tam sedí několik mých přátel,“ řekl zvěd a kývl ke stolu s Jesse Jonesem a Frenchie Marquettem.

Whitehead se pousmál.

„No, už jsi mě dovedl i do lepší společnosti,“ prohodil.

Kelly se neubránil smíchu.

„Vypadají zpustle, co?“ podotkl. „Ale ve skutečnosti jsou O.K. A hlavně nemají nic proti indiánům nebo míšencům.“

„To ještě uvidíme,“ zamumlal Johnnie.

Chvilku váhal, ale nakonec následoval Kellyho, který zamířil k inkriminovanému stolu. Přítomní se zrovna bavili o skončeném polním tažení proti Nez Percéům.

Kelly se u stolu zastavil, poklepal si na klobouk a smekl jej.

„Ahoj Keno,“ řekl. „Vedu ti tu jednoho velice zajímavého chlapíka.“

Whiteheada polil studený pot. Proklínal tu chvíli, kdy podlehl své zvědavosti. Měl přece tušit, že ho Kelly nepozval na whisky jen tak.

Muž, kterého Kelly oslovil, vstal. Byl skoro tak vysoký jako Whitehead, ale měl mnohem širší ramena. Měl poměrně světlou pleť. Oči i vlasy, které mu splývaly až na ramena, měl nazrzlé. Křivý, rozpláclý nos dával tušit , že má za sebou nejeden souboj. A to znamenalo, že Whitehead tohoto maníka nesmí podcenit. To tedy rozhodně ne.

„To je Keno Stewart,“ představoval je Kelly. „Toto je Johnnie Whitehead, Keno.“

Oba muži se chvíli měřili pohledy. Jejich pohledy se setkaly. Vypadalo to jako souboj vůlí. Nikdo z nich nechtěl ustoupit, dokud Kelly neuvolnil napjatou atmosféru úsměvem a otázkou: „Nechceš nás požádat o práci, Keno?“

Keno Stewart přikývl.

Whitehead se posadil přímo naproti němu. Kývl i na malého Francouze vedle sebe. Jeho tvář byla neproniknutelná. Měl pocit, jako by se ocitl v pavoučí síti, do které se zaplétá čím dál tím víc, a ani neví, jak z ní ven.

Stewart hvízdl na barmana, obtloustlého muže s kolébavým krokem.

„Přines nám ještě jednu flašku, Dearborne,“ řekl, „a dva pohárky.“

Dearborn se na Johnnieho díval s výrazem plným rozčilení.

„Vy víte, že tu nemám rád indiány nebo míšence, pane Stewarte,“ řekl Dearborn. „Ostatní hosté si stěžují na ten jejich smrad.“

Ačkoli měl na mysli především Johnnieho, okamžitě vyskočil Jesse Jones. V jeho tmavých očích se jen blýskalo.

„Posaď se, Jesse!“ zvolal Stewart rozhodným hlasem. „A ty drž konečně hubu, Dearborne. Kdo sedí u mého stolu, je můj host, jasné? Jestli ještě jednou otevřeš ten svůj rypák, tak ti do něho vrazím kovadlinu, to si piš.“

Tlustý barman sklopil zrak. Měl podivně krátký krk a poněkud odulé rty. Chvíli se na osazenstvo stolu s nedůvěrou díval, pak se obrátil a vrátil za výčep. Přinesl láhev whisky a dvě sklenice. Položil to na stůl a honem odešel.

Jeden z obou mužů, kteří seděli vedle Stewarta, nalil whisky do sklenic. Stewart jednu zvedl a přiťukl si s Whiteheadem. Ten ji vypil na ex. Cítil, jak se mu ze žaludku rozlévá příjemné teplo. Když položil prázdnou skleničku na stůl, nalil mu muž sedící vedle Stewarta další.

A Johnnie vypil i ji. Tentokrát už ji na stůl nepokládal, ale podržel ji v ruce. Začal pociťovat účinky alkoholu. Více než dva měsíce nevypil ani kapku a to spolu s velkou únavou přispělo k tomu, že ztrácel svou ostražitost a oddával se slastným pocitům alkoholického opojení.

„Ještě jednu?“ zeptal se onen muž vedle Kena Stewarta.

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Dvě stačí. To je moje zásada. Moje indiánská krev by víc nesnesla. Po třetí sklence by se mi zachtělo skalpovat všechny bílé.“

Keno Stewart se usmál. Pak se divoce rozřehtal.

„Tvůj přítel se mi líbí, Kelly,“ prohodil.

„Je to ten nejlepší chlap, kterého bys mohl pro svůj džob sehnat,“ odvětil Luther S. Kelly.

Stewart okamžitě zvážněl. Obrátil se k Jesse Jonesovi.

Míšenec zavrtěl hlavou.

„Je to Josephův nejlepší přítel,“ řekl Jones přidušeným hlasem. „Nikdy nám nepomůže.“

Náhle mezi muži zavládlo ticho. Whitehead položil sklenici na stůl. Stewartův soused ji znovu naplnil.

„Jsem asi jediný u tohoto stolu,“ řekl Johnnie, „kdo neví, o co se jedná. Kelly mě pozval na skleničku whisky. Neříkal mi nic ani o žádném Kenovi Stewartovi, ani o nějakém džobu. Svou whisky už jsem vypil. Myslím, že by bylo dobré, kdybych teď zase šel.“

Chtěl vstát, ale náhle pocítil na pravém boku prudký tlak. Podíval se tam a spatřil čepel bowie-knife, kterou mu Frenchie Marquette poškádlil žebra.

Whitehead pohlédl na Keno Stewarta. Ten si jej nedůvěřivě prohlížel.

„Odkud přicházíte, Whiteheade?“ zeptal se.

„Narodil jsem se v čejenském tepee,“ začal Johnnie.

Stewart zčervenal.

„Nedělejte si ze mne srandu, chlape!“ procedil vztekle mezi zuby. „Dobře víte, o čem mluvím. A já chci, abyste mi, zatraceně, řekl pravdu! Nepochybujte o tom, že dokážu být velice nepříjemný. Hlavně, když se mi lže!“

Johnnie pohlédl na Kellyho.

„Už u vchodu jsem ti říkal, že se mně ti tvoji kamarádi vůbec nelíbí…“ prohodil.

Keno Stewart bouchl pěstí do stolu.

„Nejde o to, jestli se vám líbíme, vy nedochůdče,“ sykl, „dal jsem vám otázku a chci odpověď. Jasné?“

Whitehead pokrčil rameny. „V posledních týdnech jsem pracoval jako osobní strážce pro jednoho železničářského bosse v Omaze,“ řekl. „Potom jsem zaslechl, že armáda honí Josepha, takže jsem mu vyjel pomoct. Ale už bylo pozdě…“

Druhý míšenec u stolu vyskočil a zvolal: „To je lež! Když se armáda vydala přesídlit Josepha do rezervace, byl ještě ve Fort Lapwai.“

Whitehead nemohl nic dělat, Frenchie Marquette ho stále šimral na žebrech bowie-knifem.

„To je pravda,“ přisvědčil. „Ale potom jsem vyjel na jih, protože jsem věřil, že se Joseph brzo vzdá. Nikdo tehdy nemohl tušit, že dokáže s pár lidmi dva měsíce unikat slavné armádě Spojených států amerických.“

Mluvil nahlas, což vzbudilo pozornost dvou vojáků u výčepního pultu.

Keno Stewart dal Francouzi znamení, aby schoval nůž.

„Máte něco proti armádě, pane?“ ozval se jeden z vojáků.

Johnnie se otočil.

„Naopak. Zeptejte se Shermana, Sheridana, Crooka, Milese, Howarda a dalších generálů. Pro všechny jsem pracoval jako zvěd.“

Voják u pultu si ho chvíli nedůvěřivě prohlížel a pak se zeptal Kellyho: „Je to pravda?“

Zvěd přikývl.

„Jo, má pravdu. Co já vím, tak se s většinou generálů dokonce přátelí. Když tu ještě velel Crook, tak s ním chodil lovit.“

Voják cosi zabručel, otočil se a pokračoval v rozhovoru se svým kamarádem.

Nálada u stolu se nezměnila. Whitehead hleděl na muže, kteří mu zcela jednoznačně nedůvěřovali.

„Kelly ví, proč jsem tady,“ vysvětloval Stewart. „Mám dole v Coloradu ranč, dost velký. Chovám koně a na severní Missouri jsem hlavní zásobovatel armády koňmi.“ Odmlčel se a významně na Whiteheada pohlédl.

Johnnie se však tvářil nechápavě jako předtím, i když musel vědět, kam tím Stewart míří. Jednalo se mu o Josephovy Appaloosy. To ho nijak nepřekvapovalo. Musel počítat s tím, že se někdo pokusí získat, to co armádě uniklo mezi prsty.

„No a?“ zeptal se.

„Tak vám ještě nedošlo, o co tady jde?“ zeptal se záludným úsměvem.

„Nemám tušení,“ řekl Whitehead.

„Že by vám to vůbec nemyslelo?“ ztrácel Stewart trpělivost. „Měl byste si dát ještě jednu whisky. Snad se vám roztočí mozkové závity.“

Whitehead se zazubil, už nikoliv tak bezelstně jako předtím.

„To nemáte strach, že bych vás skalpoval?“

Keno Stewart mu úsměv vrátil.

„Nebyl byste první. Ani prsty na obou rukou by mi nestačily, abych spočítal, kolik rudochů už jsem zabil.“

Whitehead zůstal chladný. Věděl, že dostat se tomuto spolku ze spárů bude velice těžké. Ale muselo se mu to povést. Daleko na západě, na Musselshell River na něj čekali čtyři Nez Percéové s Appaloosy.

Pokrčil rameny.

„Vás asi není snadné dostat, co?“ prohodil.

Stewart přikývl. „Na to se spolehněte. Neznám nikoho, indiána, bělocha ani míšence, kdo by mě podvedl a přežil to. Toho už jste si, doufám, všiml.“

„Proč? Nemám v úmyslu s vámi nějak spolupracovat. Takže proč bych měl přemýšlet nad tím, jestli má cenu vás podvést?“

„Hmm, tak pozor. Nemáte zas až tak na výběr,“ řekl Stewart jedovatým tónem. „Buďto pro mě budete pracovat, nebo se z Fort Keogh živý nedostanete.“

Luther S. Kelly, který se právě chtěl napít, položil sklenku zpátky na stůl. Zaraženě pohlédl na Kena Stewarta.

„Hej, Keno, přece nemůžeš…“ začal.

„Drž hubu, Kelly,“ přerušil ho Stewart. „Jestli se ti to nelíbí, tak klidně vypadni.“

Kelly vstal. Celý zrudl. Ruku měl těsně u hlavně svého koltu značky Remington. Zchladil ho však pohled na muže vedle Stewarta, který už kolt držel v ruce.

Kelly se nakvašeně otočil a odešel. Ve dveřích se ještě jednou ohlédl a prohodil k Whiteheadovi: „Je mi to líto. Zase jsi měl pravdu.“

Keno Stewart počkal, až Kelly odejde, a pak uhodil na Whiteheada: „Tak poslouchej, míšenče. Řeknu ti to na rovinu. Chci ty Appaloosy, kteří zmizeli před Josephovou kapitulací. A nezáleží mi na tom, jak se k nim dostanu. Mně je to jedno. A jestli mi nebudeš chtít pomoct, tak tě oddělám, protože dobře vím, že by ses mi postavil do cesty. Chci ty Appaloosy s tebou nebo bez tebe. Možná to bude nějakou dobu trvat, ale nakonec je stejně dostanu.“

Whitehead viděl, jak mu jiskří oči, a uvědomil si, že to myslí smrtelně vážně.

„Proč to teda nejdřív nezkusíte beze mne?“ zeptal se udiveně.

„Ten asi opravdu nemá všech pět pohromadě,“ vmísil se do hovoru muž vedle Stewarta. „Tak blbý snad může být jenom míšenec.“

Druhý míšenec u stolu, Jesse Jones vztekle vstal.

Frenchie Marquette se ho snažil zadržet a vyčetl přitom onomu muži vedle Stewarta: „Nech si ty poznámky, Brooksi. Znáš přece Jesse.“

„Sorry, Jessi,“ omlouval se onen muž.

„Už toho nechte,“ napomínal je Keno Stewart a vstal ze židle. Opřel se o stůl a řekl: „Chci, aby ses rozhodl, Whiteheade. Když řekneš ano, je vše O.K. Jestli ale odmítneš, nadělám z tebe fašírku.“

Hmm, takže mě přece jen nechce rovnou oddělat, pomyslel si Johnnie.

„A co, kdybychom si to spolu rozdali na férovku, Stewarte? Tvoji muži asi nebudou jen tak přihlížet, když tě zmlátím. Nerad bych tu někde skončil s nožem v zádech.“

Keno Stewart si dal ruce v bok a začal si odepínat svůj nábojový pás.

„Žádný strach, míšenče. Jestli se ti povede mě dostat k zemi, tak ti nikdo nic neudělá. Je to tvoje jediná šance, jak se odsud dostat. Ale je zatraceně malá, jestli to chceš vědět.“

Whitehead si všiml, že vojáci přerušili svou debatu a zvídavě na ně hleděli.

Tlustý hospodský vyšel zpoza výčepního pultu a varoval je: „Ven! Jestli se chcete bít, tak to si klidně dělejte, ale ne tady! Generál…“

Keno Stewart ho umlčel jedním mávnutím rukou.

„Tak co, míšenče?“ zeptal se s úsměvem.

Whitehead věděl, že mu nezbývá nic jiného.

Snad by se mu i mohlo povést položit Stewarta na zem nějakým zápasnickým chvatem. To by však nemuselo mít takový efekt jako k.o. v pěstním souboji. Ano, právě tak by mohl Stewarta a jeho lidi nejlépe odstrašit.

Otázkou bylo pouze to, jestli dokáže vydržet Stewartovi údery. Jeho soupeř měl totiž široká ramena a na rozdíl od Johnnieho byl v té nejlepší kondici. Whitehead si nedokázal vybavit, kdy naposled spal osm hodin.

Nemělo smysl nad tím přemýšlet. Pohlédl na sklenku whisky, která stála před ním. Chopil se jí a na ex ji hodil do sebe.

Keno Stewart se spokojeně zašklebil.

Odepnul si nábojový pás, pouzdro s koltem i bowie-knife.

V útrobách se mu zatím rozlévalo příjemné teplo. Alkohol mu stoupal do hlavy. Zavrávoral, ale silou vůle dokázal chvilkovou slabost překonat. Ne, Keno Stewart před ním je jen jeden, i když ho tam před chvílí viděl dvakrát.

Když viděl, jak se jeho narudlý býčí obličej šklebí, vší silou udeřil.

Whitehead měl pocit, jako by ten souboj trval už několik hodin. Opřel se o zeď a pohlédl na klečícího Kena Stewarta, kterému právě uštědřil pravý hák. Do té rány dal všechnu sílu, která mu ještě zbývala.

Válel se po zemi, jako by zcela ztratil orientaci v prostoru. Whitehead si koutkem levého oka všiml, že se kdosi pohnul. Byl to muž, kterému říkali Brooks. Na pravé oko neviděl, protože ho měl po jedné Stewartově ráně oteklé.

Navíc mu po skráních tekla krev z roztrženého obočí.

Brooks položil ruku na pažbu svého Peacemakeru.

V tom okamžiku se rozletěly dveře saloonu.

Whitehead se neodvažoval otočit tím směrem. Měl strach, aby na něho někdo zákeřně nezaútočil. Slyšel čísi panovačný hlas: „Nech ten revolver být, Brooksi, nebo tě provrtám olovem!“

Brooks s sebou trhl a skutečně ruku z koltu odsunul.

V tu chvíli Keno Stewart zvedl hlavu. Zdálo se, že je celkem v obraze. Z prsou se mu ozvalo chrčení. S velkou námahou se postavil. Jenže vrávoral a jen stěží udržel rovnováhu, natož aby pak mohl něco podniknout. Teprve po chvíli vrávorat přestal.

„Dostal tě, Keno,“ ozval se ode dveří hlas Luthera S. Kellyho.

Whitehead se pomalu a opatrně otočil tím směrem. Vedle Kellyho stál poručík. V ruce držel revolver a mířil na Brookse.

Keno Stewart si olízl rty.

„Já…“ pokusil se cosi vysvětlit, ale selhal mu hlas.

Whitehead na něho pohlédl a prohodil: „Takže ty ještě nemáš dost.“ Přistoupil k němu a napjal paži k úderu.

Stewart se snažil zvednout ruku, aby ránu vykryl, ale nedokázal ji zdvihnout výš než k pasu.

Nešlo o žádnou extra tvrdou ránu, což Whitehead sám dobře věděl, normálně by s ní nikomu neublížil, ale Stewartovi – v jeho stavu – to stačilo.

Ze všech sil se Stewart snažil, aby znovu nešel k zemi. Přesto se mu to nepodařilo.

Spadl na zem jako zralá hruška, jen to zadunělo.

Ani Johnnie však na tom nebyl o mnoho lépe. Utržil spoustu ran a věděl, že nebýt té třetí whisky, nikdy by ten boj nevyhrál. Díky ní už totiž necítil bolest.

Udělalo se mu nevolno. Prkenně se otočil a nejistě se vydal kolem zdi. Vedle Kellyho zůstal stát.

„Přines mi mou zbraň, Kelly,“ požadoval.

Už mu opravdu vůbec nebylo dobře. Jen tak tak se ještě vypotácel ze dveří, které mu otevřel poručík. Spatřil před sebou oči svého Appaloosy a pak měl najednou pocit, jako by šlápl někam do prázdna. Už necítil náraz na udusanou zem vedle chodníku, když padl vedle svého koně…

V prvním okamžiku nechápal, co vidí. Myslel si, že se snad octl v ráji, protože nikde jinde by takovou andělskou tvář vidět nemohl. Malý, tmavý obličej, lesklé, černé vlasy. A nádherný úsměv, který mu dodával sílu.

Uvědomil si, že se probudil. Úsměv na oné tváři najednou vystřídalo zděšení, načež se mu začaly dělat mžitky před očima.

Zavřel je a počkal, až slabost přejde. Kdosi tiše volal jeho jméno. Johnnie slyšel, že někdo prošel dveřmi. Opatrně otevřel oči.

Mžitky už ho netrápily. Vedle oné andělské bytosti se objevila postava v modré uniformě. Po chvíli Johnnie rozpoznal poručíka, který přišel do saloonu s Kellym a zadržel Brooksův útok.

„Haló, pane Whiteheade,“ řekl poručík s úsměvem. „Už je vám dobře?“

Johnnie se vyděsil.

„Jak dlouho už tu ležím?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Dvě hodiny,“ odvětil poručík. „Moje žena vám vyprala šaty.“

Whitehead se rozhlédl a teprve nyní si všiml, že sedí na posteli a je od pasu nahoru nahý. Pravou rukou si ohmatal obličej. Ránu nad obočím měl převázanou. Boule pod ní už se trošku zmenšila, takže už mohl úzkou škvírou vidět.

Přes opěradlo židle leželo vyprané prádlo.

„Rád bych se oblékl,“ řekl.

V očích oné andělské ženy uviděl zděšení.

„Nemusíte mít strach, madam,“ usmál se. „Jsem houževnatý. Ta bitka mě tak vyřídila jenom proto, že jsem v poslední době málo spal.“

Když domluvil, uvědomil si, že měl raději mlčet.

Poručík na něho zamyšleně pohlédl a prohodil: „Říká se, že jste s Josephem prošel Lolo Trail. Také vás spojují se smrtí majora Sandforda. Je možné, že jste byl i u Bear Paw. Pak byste měl ale vědět, kde jsou Appaloosové, které ještě krátce před kapitulací Nez Percéů viděl náš zvěd v Josephově táboře.“

Whitehead zalapal po dechu.

„Ptáte se mě na to samé jako Stewart. Můžu ale jenom opakovat, to co už jsem řekl. Od mého odjezdu z Fort Lapwai už jsem Josepha neviděl a to už jsou nějaké dva měsíce. O Appaloosech vím akorát to, že většina z nich se ztratila při brodění řeky, když Howard Nez Percéye přinutil, aby se přes Snake River brodili i ve vysoké a rozbouřené vodě.“

Poručík se nespokojeně zamračil.

„Rozumím vám, že lžete v zájmu Nez Percéů, Whiteheade. Musíte si ale uvědomit, že pro všechny bude lepší, když armáda ty koně co nejrychleji najde. Podívejte se jen, jak si na ně brousí zuby Stewart.“

„Nevím, o čem mluvíte, poručíku,“ odsekl Johnie. Po celou dobu sledoval tu malou půvabnou dívku. Cítil, že i on ji zajímá. Akorát nevěděl, jak. Nevypadala totiž jako žena, která ztratí poslední zbytky rozumu, když uvidí chlapa ve spodním prádle.

„Je mi líto, Whiteheade,“ řekl poručík. „Dokud nám neřeknete pravdu, budete muset zůstat uvězněn v této místnosti. Před domem hlídají tři vojáci, kteří mají rozkaz při pokusu o útěk okamžitě střílet. Zítra ráno vás bude chtít vidět generál Miles. Buďte rozumný. Je to ve vašem zájmu.“

Vzal ženu za ruku a odvedl ji ke dveřím.

Johnniemu se zdálo, jako by se vzepřela, jako by s rozhodnutím svého muže nesouhlasila. Měl pocit, jako by si s ním chtěla o něčem promluvit.

Poté, co se za tímto párem zavřely dveře, vypotácel se Johnnie z postele. Pomalu se rozhýbal. Slabost ustoupila. Rád by věděl, jak je na tom Keno Stewart a jestli se už třeba zvládne otočit v posteli.

Oblékl se a přistoupil k oknu. Bylo dost velké na to, aby se jím mohl protáhnout dospělý muž. Mělo ale mříže. Otevřel ho.

Okamžitě se objevil voják a namířil na něho springfieldku.

„Dál od toho okna!“ zvolal. „Dělej, zavři ho!“

Byla to zatrolená situace. Na Musselshell River čekali Velký los, Mrtvý chodec, Dva stromy a Lamiah, až se vrátí a přiveze munici. Bez něho by byli ztracení. Sami to k Yellowstonu v žádném případě zvládnout nemohli. Krom toho nikdo kromě něho neznal skryté rokle na Absaroka Range.

Zaklel. Měl dát na svůj instinkt a nechodit s Kellym do saloonu. Teď už po něm nešli jenom Keno Stewart a jeho banda, ale i tento poručík.

To znamenalo, že když se mu v následujících dnech podaří opustit Fort Keough, tak…

Lehl si. Přestože byl unavený jak pes, nedokázal usnout. Hlavou se mu totiž honilo mnoho nejrůznějších myšlenek.

Věděl, že je nemožné z této místnosti prchnout živý. Slovům poručíka o připravenosti vojáků střílet věřil.

Musel si počkat, co nového přinese setkání s generálem Nelsonem Milesem. Pořád mu nebylo jasné, proč jsou koně Nez Percéů pro armádu tak důležití. Jistě za tím byl nějaký velký obchod, který chtěl provést někdo z vojenských potentátů. Armáda sama se o chov koní nestarala.

Probudil ho tichý hluk od dveří. V prvním momentu nevěděl, jak dlouho spal, pak si však uvědomil, že venku je tma a svítí se jenom na velkém náměstí pevnosti. Jeho neznámý návštěvník si zřejmě vybral dobu někdy po půlnoci, aby ho nikdo neviděl.

Vylezl z postele a přikročil k oknu. Viděl, jak se hlídající voják opíral o zeď. Buďto vetřelce pustil dovnitř, nebo sem neznámý návštěvník použil takovou cestu, kterou voják neznal.

Uslyšel, jak někdo strká klíč do zámku. Přiskočil ke dveřím. Nebyl to dobrý pocit, čekat tak beze zbraně, až se k němu dostane někdo, kdo mu mohl usilovat o život.

Dveře se pomalu otevřely, dovnitř vklouzl přikrčený stín a zase za sebou dveře zavřel.

Whitehead chytil vetřelce pod krkem. Ucítil dlouhé, hebké vlasy a uslyšel ženský výkřik.

Okamžitě ji pustil. Ano, byla to žena. Pomalu se otočila. Johnnie s úžasem ve světle lampy poznal, že to je poručíkova žena.

„Vy?“ otázal se překvapeně.

Přiložila mu prst na ústa. Pak přišla k oknu a chvíli u něj postála. Poté se otočila a pohlédla mu do očí.

„Jmenuji se Amanda McLeanová,“ zašeptala. „Vy mě neznáte, Johnnie, ale o to lépe znám já vás.“ Whitehead nevěřil svým uším. Amanda McLeanová? To jméno ještě nikdy neslyšel.

„Jsem tu ve Fort Keogh jen krátce,“ dodala. „Před dvěma měsíci jsme se s Johnem vzali. Dnes jste ho poznal. Dva dny po svatbě jsme museli odcestovat, protože sem Johna přeložili. Svou nejlepší přítelkyni jsem musela zanechat ve Washingtonu. Jmenuje se Susan McKennová…“

Odmlčela se a usmála se, když viděla, jak s sebou Whitehead trhl.

„Susan,“ zašeptal, „jak se jí daří? Už se…“

„Byla velmi zneklidněná, protože věděla, že jste s Josephem a Nez Percéy,“ řekla Amanda McLeanová. „Bála se o vás. Miluje vás, Johnnie.“

Whitehead se usmál. „Mohla byste jí vyřídit, že se mi daří dobře a že si o mě nemusí dělat starosti?“

„To bude těžké, Johnnie,“ odvětila. „Na můj poslední dopis neodpověděla, i když jsme si slíbily, že si napíšeme ten samý den, jak jedna od druhé dopis dostaneme.“

„Ježíšimarja!“ zašeptal Johnnie.

„Ano, i já si myslím, že ve Washingtonu nezůstala. Předpokládám, že je na cestě sem a že se pokusí vás najít.“

Hlavou se mu honily desítky myšlenek. To, že Susan je teď někde na cestě za ním, ho nijak nepotěšilo, ba právě naopak. Zhrozil se. Cestovat Montanou v zimě! To je složité i pro muže, natož pak pro osamocenou ženu.

I když k němu nyní poručíkova žena mluvila dál, moc to nevnímal.

„Johnnie, Susan mi toho hodně vyprávěla o indiánech. Vím, že jste všechno, jen ne nevzdělaní divoši. A myslím, že máte dobré důvody, proč nechcete mému muži říct, kde jsou ti koně. Jistě jsou pro Josephův lid velmi důležití. Chtěla bych vám proto pomoci. Tento dům má ještě druhý vchod, který není hlídaný. Můj muž si totiž myslí, že ty masivní dveře není možné vyrazit. Jenže já mám klíč. Takže, můžete utéct…“

Whitehead ji objal, až skoro překvapením vykřikla.

„Díky, Amando. Já ale potřebuju zbraň a koně, bez nich…“

Opět mu přiložila prst na rty.

„Váš opasek leží venku na chodbě. A vašeho Appaloosu jsem osedlala v Phersonově stáji. Ten černoch tam nás neprozradí.“

Whitehead přikývl. Vypadalo to zatím dobře. Pevnost už nebyla obehnána valem jako dřív. Snad se mu podaří nepozorovaně uniknout.

Amanda McLeanová už chtěla odejít, když ji Johnnie chytil za rameno.

„Musíte mi slíbit jedno, Amando,“ zašeptal. „Jestli zjistíte, kde je Susan, zkuste se s ní spojit. Přiveďte ji do Fort Keogh, ať tu na mě počká. Nemusí mít o mě strach. Řekněte jí, že jsem měl sen. Ale můj čas ještě nepřišel. Ona tomu bude rozumět.“

„Slibuju, Johnnie,“ řekla. „Ale musíte si pospíšit, než si někdo něčeho všimne.“

Vyšli na chodbu a Amanda za sebou zamkla dveře. Pak ho vzala za ruku a vedla temnou chodbou dál. Zarazil ji.

„Moje zbraň,“ zašeptal.

Hned nato mu však podala jeho opasek. Zapnul si ho kolem pasu.

Amanda McLeanová zatím otevírala těžké dřevěné dveře. Do chodby vniklo šeré světlo.

Whitehead ji následoval a pomohl jí odsunout těžkou závoru.

„Už musím zpátky,“ zašeptala. „Zvládnete to sám?“

Přikývl a objal ji.

Políbila ho na tvář.

Usmála se na něho.

„Teď už vím, proč vás Susan tak miluje,“ hlesla. „Na shledanou, Johnnie.“

Pak rychle vyběhla do dvora a zmizela za rohem nejbližší budovy.

Whitehead chvíli počkal, aby podél zdi proběhl k dalšímu průchodu, který již vedl na velké přehlídkové shromáždiště. O zeď se tam stále opíral hlídkující voják.

Ustoupil zpět do stínu. Stáj, ve které byl jeho Appaloosa, byla na opačné straně nádvoří. Přejít ho přímo, nepozorovaně bylo nemožné.

Proto ho obešel ve stínu domů, až narazil na Phersonovu stáj. Už už se chystal otevřít dveře, když uslyšel čísi zašeptání.

Whitehead strnul. Neklidné odfrkávání Appaloosy ho varovalo. Co teď? Uvědomoval si, že k tomu, aby zabránili jeho útěku, jim stačí sledovat jeho koně. A pokud ten černý chlapec už hřebce osedlal, museli vědět, že se k útěku chystá.

Hlasy ve stáji se odmlčely.

Whitehead pomalu pootevřel dveře. Vevnitř se svítilo. Nahlédl tam. Na box, ve kterém stál jeho kůň bylo dobře vidět. Appaloosa tam stál osedlaný, tak jak měl.

Johnnie váhal. Na sedle visel toulec s šípy. Byl vyrobený z bizoní kůže. Luk a šípy asi bude potřebovat. Také vak s náboji a ostatními věcmi, které koupil v obchodě, visel na sedle.

Vytáhl z pouzdra svůj kolt. Neměl jinou volbu. Nevěděl, kolik Stewartových mužů tu na něho čeká. Dva určitě, slyšel jejich hlasy.

Kde je ten černoch? Co všecko mu Amanda McLeanová navykládala? Prozradil snad těm pistolníkům, kdy se objeví ten míšenec?

Whitehead v duchu zaklel.

Pokud ti muži vědí, že sem každou chvíli vstoupí, tak moc šancí neměl. Určitě byli dobře skrytí, aby na ně nemohl zaútočit a aby ho mohli dostat bez rizika.

Jenže on neměl jinou volbu. Warriorův box byl zavřený. I kdyby mu dal znamení písknutím, nemohl by se odtud sám dostat. Musel si pro něj jít do stáje.

Klekl si a pootevřel dveře jen tak málo, aby mohl vklouznout dovnitř. Výhled mu zakrývalo několik balíků slámy, ale zároveň ho aspoň kryly.

Zatím měl štěstí, nikdo si ho nevšiml. Byl nadmíru vzrušený, ale ovládl se. Věděl, že musí být trpělivý.

Skoro deset minut čekal za balíky slámy. A pak se dočkal.

Opět zaslechl onen přidušený hovor.

„Zatraceně, když už ten bastard přijde?“ zašeptal kdosi. „Ten negr tu už na něho přece čekal!“

„Drž hubu, Humpe!“ zavrčel ten druhý. Ten hlas Johnnie znal. Patřil tomu malému Francouzovi.

Věděl už zhruba, kde by tak mohli být. Muž, kterému Frenchie Marquette říkal Hump, se jistě schovával v boxu vedle Warriora. To byl také důvod, proč byl hřebec tak nervózní.

Marquetteův hlas přícházel odněkud shora. Pohlédl nahoru na seník. Škvírami mezi prkny propadávalo seno. Navíc tam nahoře měl někdo – patrně Frenchie Marquette – rozsvícenou lampu.

Whitehead zhodnotil situaci. Když vyjde do chodby, Francouz ho uvidí. Jestliže však zůstane tam, kde je, nebude proti němu Frenchie moct nic podniknout. To by musel nejdřív slézt ze seníku.

Johnnie se pousmál. Oba muži počítali s tím, že do stáje přijde zepředu. A za tuto pošetilost budou muset draze zaplatit.

Kousek po kousku se plazil vpřed. Po pěti minutách se dostal k zábradlí vedle pytlů s ovsem. Chtěl odsud nahlédnout do boxu, v němž tušil Humpa.

Chvíli počkal.

Hrůzou se mu zježily vlasy.

Ten černý chlapec byl mrtvý. Zabili ho!

Johnnie viděl jeho tělo ležet v kaluži krve u žebříku, který vedl na půdu.

Odtrhl pohled od této hrůzné podívané. Kypěl vzteky a veškerá chladnokrevnost byla ta tam. Otřásl se. Věděl, že kdyby přestal být opatrný, čekal by ho stejný osud jako onoho nebohého černouška.

Pomalu vyhlédl zpoza pytlů z ovsem.

Spatřil čtvrtého muže ze Stewartovy bandy. Chlápek s černými, nečesanými vlasy a neholeným obličejem ležel na břiše, sledoval vrata stáje a plival kolem sebe žvýkací tabák.

Whitehead zjistil, že ho nemůže překvapit bez toho, aby se nedostal do Francouzova zorného pole. Musel se proplazit ještě kousek dál, aby se mohl dobře připravit na Marquetteův útok.

Připravil se ke skoku. Vyhlédl zpoza přepážky boxu. Jenže v tom okamžiku zjistil, že to nezvládne. Koutkem oka totiž viděl Humpův pohyb. Zvedal ruku s revolverem. O zlomek vteřiny později se ozvala rána. Whitehead byl oslepen výšlehem z hlavně.

Kulka roztrhla jeden z pytlů z ovsem. Whitehead se vrhl na zem, převalil se, pravou rukou vytáhl kolt a vypálil právě v okamžiku, kdy muž v boxu vystřelil podruhé.

Kulka hvízdla Whiteheadovi kolem hlavy, ale neublížila mu, jen poškodila příčku žebříku.

Naopak Johnnie mířil mnohem přesněji. Muž upustil revolver a křečovitým pohybem se otočil na záda. Pak se už nehýbal.

Chodbou se vznášel dým z výstřelů. Chvíli panovalo ticho.

„Pojď dolů, Frenchie!“ zvolal rozzuřený Johnnie.

O vteřinu později se ze seníku ozvaly kroky a opět propadávalo seno.

Johnnie namířil tím směrem.

Ale Frenchie Marquette to vzdal. Nemohl míšence vidět a navíc ho už znal, takže věděl o tom, jak je nebezpečný.

Whitehead nejdřív spatřil jeho nohy. Holínky ozdobené stříbrnými vzory se pokoušely nalézt první příčku. Poté ho uviděl celého.

Vstal. Svým námořnickým koltem mířil Marquetteovi na hruď.

Francouz byl bledý jako stěna. Zůstal stát u žebříku. Celý se chvěl a oči měl rozšířené strachem. Zděšeně hleděl na toho urostlého míšence s bílými vlasy.

Whitehead kývl na mrtvého chlapce.

„Tos byl ty?“

Marquette rezolutně zavrtěl hlavou.

„Ne, to Hump,“ hlesl chvějícím se hlasem. „Běž se na něho podívat. Ještě má za opaskem zakrvácený nůž.“

Whitehead rychle přikročil k Francouzovi a než ten stačil něco udělat, dostal ránu pažbou koltu do spánku. Složil se k zemi jako pytel brambor. Zůstal ležet vedle mrtvého černocha.

Pak Johnnie přeběhl naproti, k boxu, kde ležel pistolník. Pravé rameno měl celé od krve. Ještě dýchal. Možná, že by to zranění i přežil. Whitehead doufal, že ho vojáci za vraždu toho chlapce pověsí. Skutečně uviděl zakrvácený nůž za jeho opaskem. Frenchie Marquette měl pravdu.

Whitehead otevřel Warriorův box, odvázal koně, spěšně ho odvedl k vratům a otevřel je.

Na nádvoří se objevili tři vojáci. Jednoho z nich poznal. Byl to poručík John McLean. Bavil se s vojákem, který měl Whiteheada hlídat. Když ten náhle ukázal směrem k stáji, vyšvihl se Johnnie do sedla.

Warrior vyrazil. Na zmrzlé půdě jeho kopyta klapala a ozvěna se odrážela od zdí zpátky.

Poručík se k němu rozběhl. Whitehead slyšel, jak řve povely. Ze stáje se vypotácel Frenchie Marquette. Chtěl se někam zpakovat, ale když poručík vystřelil těsně vedle něho, zůstal stát jako solný sloup.

O několik okamžiků později zmizel Johnnie v temnotě noci. Už nemusel tolik spěchat. Stání ve stáji hřebci viditelně prospělo, ale Johnnie ho nechtěl přepínat. Věděl, že ho ještě bude potřebovat, že ještě nemá nic jistého. Po jeho stopách se totiž vydá nejen armáda.

Keno Stewart na tom momentálně byl velmi zle. Whitehead mu uštědřil těžkou porážku. Podle toho, jak ho Johnnie znal, však nenalezne klid, dokud se nepomstí a nedostane Appaloosy.

Do tváře mu šlehal vítr, ale oproti včerejšku aspoň nebyla taková psí zima. Zdálo se, že po třech týdnech mrazů, kdy byla krajina pokryta tenkou vrstvou sněhu, se začalo oteplovat.

Whitehead tyto oblevy znal. Taková obleva dokáže během pár dní proměnit i několikayardovou sněhovou pokrývku do naprosto nesjízdné břečky.

Věděl, že poté, co začne roztávat sníh, budou vidět jeho stopy. Zatím byla tma a pronásledovatelé museli jet pomalu. Ale hned jak vyjde slunce, spustí se honička naplno.

Pohlédl na jih. Znal na Yellowstonu jeden brod. Musí řeku přebrodit, pokud chce pronásledovatele aspoň trochu zmást. Odtud až k ústí Clark Fork už pak žádný další brod není. Ale Whitehead žádný další ani nepotřeboval.

Neustále kličkoval a alespoň za sebou ničil stopy. Teprve poté, kdy si byl jist, že ho nikdo pronásledovat nebude, se znovu vydal na sever.

Za svítání dorazil k řece Yellowstone. Znal její žlutohnědé vody a zrádné víry, které mohly stáhnout jezdce do hlubin.

Měl však štěstí. Bez nehody se mu podařilo dostat na druhý břeh. Lehl si do jedné kotlinky kryté před větrem a sušil se v paprscích vycházejícího slunce.

O hodinu později hleděl z kopce na jih.

Neviděl nikoho. Doufal, že se zbavil aspoň vojáků.

S pistolníky Kena Stewarta však musel počítat stále. Stewart si pro stíhání jistě vybral ty pravé muže. Vždyť ten malý Francouz byl jedním z nejlepších stopařů široko daleko. A Jesse Jones se zase dobře vyznal v kraji. Whiteheadovu přítomnost ve Fort Keogh jistě nepovažoval za náhodu.

Za hodinu Johnnie opět vyrazil. Vítr odvál většinu mračen, jen na západě se nad horami drželo několik obláčků.

Whitehead věděl, že Nez Percéové na něj čekají, ale nechtěl zbytečně riskovat. Dorazil ještě téhož dne k malé, ukryté rokli u Musselshell River. Nebyl si však jistý, zda Stewart našel jeho stopu.

Rád by stopy za sebou zničil.

Použil všechny triky, které se naučil od nejrůznějších indiánských kmenů. Míle jezdil koryty potoků, zametal za sebou stopy vytrhnutým křoviskem, nebo jel tuctem cest tak, aby se tyto cesty setkaly v jednom bodě.

Když se setmělo, byl unavený jak pes. Utábořil se a uložil ke spánku.

Přesto zaspat nemohl. Musel totiž být velmi ostražitý.

Nemínil dávat svůj život i osud Nez Percéů všanc.

Potřel si oči tabákem, aby neusnul. Přesto ho dřímota málem udolala.

Občas se mu zdálo, že zaslechl dusot koní, ale to se dalo spíš přičíst jeho nervovému vypětí.

Velkým obloukem dorazil za pološera na dohled Musselshell River. Oddechl si. Teď už stačí jenom jet nějakých deset mil na jih podél řeky a pak se opět setká se svými čtyřmi druhy i s Appaloosy.

Už spíš jen ze zvyku se ohlédl po svých stopách.

A po zádech mu projel mráz.

Po jeho stopách se totiž blížily čtyři tmavé body.

Jezdci!

Zaklel. „Na co jsem se tolik namáhal?“ pomyslel si. Měl jsem přece vědět, že muži jako Frenchie Marquette a Jesse Jones se oblafnout nedají.

Pobodl vyčerpaného hřebce do slabin. Jeho pohled upoutalo návrší, které řeka obtékala velkým obloukem. Objel ho, seskočil ze sedla a ze sedlového pouzdra vytáhl henryovku.

Pak vyběhl na návrší.

Jezdci se pomalu blížili. Nijak nespěchali. Marquette s Jonesem patrně podle stop odhadli, že jeho náskok nemůže být větší než hodinu. A tento odstup nechtěli nijak zmenšit. Věděli, že ho lehko dostihnou, až dorazí ke svým druhům.

Whitehead počkal, dokud jezdci nepřijeli až na vzdálenost čtyř set yardů. Už je dokázal rozeznat. Byl mezi nimi i sám Keno Stewart. Seděl sice v sedle poněkud skrčeně, ale jinak se zdálo, že svou porážku rychle překousl.

Vedle něho jel muž, kterému Marquette říkal Brooks. Sám Frenchie a Jesse Jones jeli vpředu.

Whitehead viděl, že Jones se zájmem hledí na kopec, za nímž se Johnnie skrýval. Patrně zapracoval jeho instinkt.

Johnnie věděl, že už nesmí dál čekat. Opřel si henryovku o rameno, zamířil na Stewartova ryzáka a vypálil.

Pahorkatou krajinou zaduněla rána. Když viděl, že Stewartův ryzák padl k zemi, vystřelil podruhé.

Tentokrát to odnesl Brooksův vraník.

Frenchie Marquette jen s námahou udržel svého koně pod kontrolou, zatímco Jesse Jones svého pinta obrátil a prchal pryč.

Whitehead zamířil na hnědáka pod Francouzem. V okamžiku, kdy se zvíře dalo do běhu, vystřelil potřetí – a počtvrté.

Oba zásahy byly přesné.

Marquette s výkřikem seskočil z koně a včas odběhl z dosahu jeho bijících kopyt.

Vítr k Johnniemu zavál sténání Kena Stewarta. Zdálo se, že měl nohu uvězněnou pod svým ryzákem.

Whitehead mezitím dostal na mušku prchajícího Jesseho Jonese, ale už nevystřelil. Vzdálenost byla příliš velká. Instinktivně se přikrčil, když se zpoza tří mrtvých nebo zraněných zvířat zablesklo.

Pálili po něm.

Seběhl ze svahu ke svému hřebci. Strčil henryovku do sedlového pouzdra, vyšvihl se do sedla a odjel. Už mu zbýval jen jeden krátký kritický úsek mezi dvěma kopci, kudy musel projet a kde ho jeho pronásledovatelé viděli.

Stříleli po něm, ale jejich kulky minuly jak Johnnieho, tak jeho Appaloosu.

Když byl v bezpečí, nechal hřebce jet pomaleji. Měl dost času. Nevěřil tomu, že by Stewart za ním poslal jednoho muže na pintovi. Potřebovali ho totiž, aby se co nejrychleji dostali do Fort Keogh. Jinde tu široko daleko koně sehnat nemohli.

Whitehead přemýšlel. Právě získal dva dny náskoku. To mu muselo stačit, aby dovedl Appaloosy do bezpečí.

Za týden pak musí dorazit do Absaroka Range v Yellowstonském národním parku.

Vítr neustával po dva dny a jak se Johnnie obával, přivál zpátky zimu.

Ještě ani nedorazili k Yellowstonu, když je překvapil první blizard. Postupovali vpřed jen velmi stěží, protože nebylo jednoduché uhlídat jedenatřicet zvířat jen s pěti muži.

Blizard trval skoro dva dny. Pak se znovu vyčasilo. Panovaly ukrutné mrazy, ale co bylo horší, v čerstvě napadaném sněhu zanechávali nepřehlédnutelné stopy.

Odbočili na západ, k Fort Ellis. Whitehead nevěřil, že by tu po blizardu ještě patrolovali vojáci. Určitě si užívají tepla v pevnosti.

V ohbí řeky, chráněném před větrem, se utábořili a rozhodli se tu jeden den zůstat. Whitehead poslal Dva stromy zpátky po jejich stopách, aby zjistil, jestli je jim někdo v patách.

Ten den odpočinku velmi potřebovali. Nikdo z nich v posledních týdnech nespal déle než tři hodiny denně. Rozdělili si hlídky. Za svítání se Dva stromy vrátil a řekl jim, že široko daleko není po žádném pronásledovateli ani stopy. Whitehead si vůbec poprvé pomyslel, že se mu opravdu podaří Appaloosy dostat až k Absaroka Range.

Den proběhl velmi klidně. Appaloosové si ve sněhu vyhrabali kotlinky. Navíc je chránila i jejich hustá zimní srst.

Whitehead spal velmi neklidně. Pořád musel myslet na Susan McKennovou. Měl tušení, že je někde blízko. Doufal, že se setká s Amandou McLeanovou. Snad ji poslechne.

Jenže on ji znal. Věděl, že Susan má svou hlavu.

Trápily ho zlé sny. Probudil se celý propocený. Vstal a šel ke svému sedlu, které schoval v jedné skalní rozsedlině chráněné před sněhem. Převlékl se, vzal si svou henryovku a zamířil ke skalnímu výčnělku, na němž hlídal Lamiah.

Věděl totiž, že už stejně nezaspí, takže ho šel radši dřív vystřídat.

Ušel však pouze tři kroky.

Nejdřív si myslel, že ten tmavý obrys na sněhu je nějaký předmět, který tam jeho druhové nechali ležet, ale pak se ten obrys pohnul a připlížil se o několik yardů blíž k Appaloosům.

Jeden z koní zvedl hlavu a zafrkal.

Whitehead strnul.

Stín se opět pohnul.

Ne, to nebylo zvíře! Zalícil svou henryovku. Pak ji však zase sklonil. Ten muž zřejmě nebyl sám. Neslyšně se ve stínu skal začal plížit za ním.

Neznámý už se mezitím dostal k Appaloosům až na několik yardů. A plazil se blíž a blíž. Nyní Whitehead uviděl, že onen neznámý má klobouk ozdobený perem.

Jeden z Appaloosů se vzepjal a hlasitě zaržál. Byl to Mrazivý vítr. Postavil se na zadní a zdálo se, že chce na plížícího se muže zaútočit.

Náhle neznámý vyskočil. Šikovně se vyhnul hřebcovým kopytům a pokusil se ho pravou rukou uchopit za hřívu.

A to byla chvíle pro Whiteheada. V několika okamžicích byl u onoho vetřelce, který se pokoušel vyšvihnout na hřebce.

Bez váhání se na něho vrhl a srazil ho k zemi. Indián na něho vytáhl nůž. Johnnie ho udeřil pěstí do obličeje, ale příliš velký účinek to nemělo. Navíc se druhé ráně dokázal vyhnout.

Whitehead mu konečně pohlédl do tváře. Byl to indián. Pořádně smrděl medvědím sádlem. Okamžitě poznal, že se jedná o Bannocka. A to znamenalo, že tu nebude sám.

Zaslechl za sebou tiché volání. Jeho přátelé se probudili a zjistili, že něco není v pořádku. Za Johnniem se ozvaly kroky. Viděl, jak se Bannock chystá vykřiknout.

Okamžitě ho umlčel tím, že mu pravou rukou vrazil hlavu do sněhu. Levou rukou mu držel zápěstí, neboť indián ho ještě pořád ohrožoval bowie-knifem.

Vedle Johnnieho se vynořily stíny. Kolem Whiteheada se cosi mihlo – to indiána dočasně uspal Velký los pažbou pušky.

Whitehead si oddychl.

„Jdeme,“ řekl, „běž k Lamiahovi a…“

Jejich další debatu přerušil výstřel.

Oba muži strnuli.

Když se ozvala druhá rána následovaná Lamiahovým výkřikem, dali se do běhu. Běželi k ústí úzké rokle střežené Lamiahem. Připojili se k nim Mrtvý chodec a Dva stromy. Mrtvý chodec měl Whiteheadův luk a toulec z pumí kožešiny.

Johnnie si vzal luk a několik šípů a dal mu svou henryovku. Pak vyrazil za Velkým losem, který běžel napřed.

Kousek od něho se vynořil stín. Johnnie si nejdřív myslel, že to je Velký los, ale pak zahlédl, jak ten stín cosi zdvihá.

Uskočil na stranu.

Třeskl výstřel a výšleh z hlavně ozářil postavu dalšího Bannocka.

Whitehead však už měl nachystaný šíp a při střelbě s lukem se většinou nemýlil. Šíp se indiánovi zabořil do prsou.

Víc se už o něho nestaral. Uslyšel totiž Lamiahův křik. Jeho druh byl patrně ohrožován více Bannocky. Lamiahova winchestrovka neustále úřadovala.

Johnnie utíkal dál. Slyšel, jak se do boje zapojuje Velký los. Přemýšlel nad tím, jak se mohlo oběma Bannockům podařit nepozorovaně se proplížit úzkou roklí kolem Lamiaha.

Minul mrtvého Bannocka a dál postupoval po jeho stopách, ve sněhu jasně viditelných. Končily u strmé skalní stěny.

Johnnie pohlédl nahoru právě v okamžiku, kdy se další stín chtěl nahoře schovat. Johnnieho šíp však byl rychlejší. Podle výkřiku poznal, že se nemýlil. Běžel dál a dostihl Velkého losa, který klečel ve skalním výklenku a střílel po čtyřech postavách prchajících sněhem.

„Přiveďte sem dva koně!“ zvolal Johnnie přes rameno.

Dva stromy se okamžitě otočil a během jedné minuty byl zpátky s Warriorem a dalším hřebcem.

Whitehead se s Velkým losem vyšvihli na oba koně. Než vyrazili, ukázal Johnnie na skalní výčnělek, přes který se Bannockové dostali do rokle.

„Podívej se pořádně, jestli tam někdo z nich ještě není schovaný!“ zvolal na Mrtvého chodce.

Pak pobodli své Appaloose do slabin a vyrazili vpřed.

Velký los jel o několik délek vepředu. Svého koně hnal, přestože ten se jen stěží prodíral hlubokým sněhem.

Bannockové proti Appaloosům neměli šanci. Měli své poníky schované asi jednu míli od rokle, protože nechtěli, aby je zvířata prozradila. Nyní je to však mělo stát život.

Po sedmi stech yardech oba prchající Bannocky dostihli. Když válečníci zjistili, že se ke svým koním už nedostanou, postavili se oběma pronásledovatelům se zbraní v rukou.

Dvě kulky jen těsně minuly Whiteheada, který se po indiánském způsobu zavěsil svému hřebci na bok. Velkého losa jedna střela zasáhla do levého ramene. Rána mu silně krvácela, ale ani to ho nezastavilo. Čtyři Bannockové prostě na naše hrdiny na Appaloosech neměli. Po krátké chvíli se váleli ve sněhu, zarudlém nyní krví.

Johnnie poslal Velkého losa zpět do tábora, aby se mohl ošetřit. Sám jel dál. Chtěl dostat muže, který zůstal u poníků…

Tábořili pod vysokou skalou, která je chránila před mrazivým severákem.

Před čtyřmi dny je přepadli Bannockové. Od té doby toho mnoho nenajeli. Druhý blizard jim totiž zabránil v další cestě.

Už tři dny neviděli jediné zvíře, jedinou vránu nebo veverku. Whitehead musel své zbývající druhy přemluvit k tomu, aby zabili jednoho z koní, které ukořistili na Bannocích. A protože druhý blizard za nimi zavál stopy, rozhodl se Whitehead pro další den odpočinku.

Zatím se pro ně všechno vyvíjelo dobře. Oba blizardy jistě udělaly Kenu Stewartovi a jeho mužům škrt přes rozpočet. A když byly stopy zaváté sněhem, nemohli je pronásledovat ani tak zkušení stopaři jako byli Frenchie Marquette a Jesse Jones.

Dva stromy opékal na rožni svíčkovou. Vůně se linula po okolí.

Johnnie byl rád, že to všechno zatím probíhá tak dobře. Měl radost ze spokojených tváří svých pokrevních bratří a vůbec se mu nechtělo vykládat jim o tom, že jejich soukmenovci právě byli přesídlováni do Bismarcku a dál do Kansasu.

Nechtěl jim přidělávat starosti. Museli se totiž plně koncentrovat na svůj úkol. Museli dostat Appaloosy do bezpečí. Whitehead si všiml sám na sobě, že když o něčem příliš přemýšlí, ztrácí ostražitost.

Ještě stále nepřekročili řeku Yellowstone. Riziko bylo příliš vysoké. Pod sněhem se totiž nedalo poznat, jestli je led dostatečně silný.

Tím pádem se ovšem stále přibližovali k Fort Ellis. A Johnnie věděl, že se tak zvyšuje riziko, že narazí na patrolující vojáky.

Mnohem víc se však obával Kena Stewarta. Pokud by jen trochu zapřemýšlel, rychle by zjistil, kam má Whitehead s Appaloosy namířeno.

A dost možná, že se ani nijak nezdržovali s hledáním stop a vydali se přímo k Fort Ellis. A odtud je mohou překvapit kdekoliv.

„Tvé srdce myslí na něco jiného,“ řekl mu Lamiah. „Od té doby, kdy jsi přišel z Fort Keogh, jsi s námi málo mluvil.“

Whitehead viděl, jak se na něho všichni čtyři Nez Percéové upřeně dívají.

„Slyšel jsem o své squaw,“ odvětil. „Ve městě Velkého bílého muže už není. Možná odjela sem, aby se mnou snášela úděl Nez Percéů.“

„Co jsi slyšel ve Fort Keogh?“ zeptal se Velký los. „Co se stalo s našimi bratry? Přivedli je vojáci zpátky do Lapwai?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Nevím. Mluvil jsem akorát s ženou jednoho důstojníka, která se zná s mojí squaw z Washingtonu. O Josephovi a jeho lidu nic neví. Medvědí kožich se ještě nevrátil.“

Velký los přikývl a sklopil hlavu. Také ostatní zmlkli.

Johnnie pohlédl ke koním, kteří se tísnili u skály, kde na ně nefoukalo. Ptal se sám sebe, jestli se vůbec to veškeré úsilí o záchranu Appaloosů před vojáky a Kenem Stewartem vyplatí.

Srdce se mu sevřelo při pomyšlení, že bílí už nikdy nedovolí Nez Percéům návrat do jejich vlasti.

Zahnal ty chmurné myšlenky a vstal.

„Za hodinu vyjedeme dál,“ oznámil. „Pojedeme bez ustání, dokud nedorazíme na Absaroka Range.“

„To nechceš přebrodit Yellowstone?“ zeptal se ho Velký los.

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Pojedeme kolem řeky, až narazíme na kaňon. Tam je úzký brod, který není nikdy zamrzlý. Vrány mu říkají Brod mrtvých…“

Whitehead se krčil ve sněhu a mával na ostatní, kteří zůstali u Appaloosů. Viděl, jak Velký los a Mrtvý chodec shánějí koně a tvoří kolem nich provazovou ohradu.

Pak znovu pohlédl na dlouhou řadu modrokabátníků, kteří postupovali po úzkém Mamutím průsmyku, přes který Johnnie mínil dostat své lidi i s Appaloosy k Yellowstonskému kaňonu.

Přivřel oči. Hledal nějakou alternativní cestu, ale žádnou nenašel. Pokud by vojáci Mamutí průsmyk obsadili nastálo, mohl na Absaroka Range zapomenout. Pak už mohl táhnout jedině na západ, kde ovšem už jistě patrolují hlídky z Fort Missouly a Fort Lapwai.

Uvažoval dokonce nad tím, že by se vrátili a došli na Absaroka Range z východu.

Ale ne, tolik štěstí, aby nepotkali živou duši, už podruhé mít nebudou.

Strnul a mráz mu přejel po zádech. Vojáci už od nich byli vzdálení asi jen tři čtvrtě míle. Jednalo se o osm mužů. Pravda, mohl je oddělat jednoho po druhém ze zálohy. Ale to by odstartovalo hon, který by skončil teprve tím, až by se poslední muž z jejich skupiny houpal někde na stromě.

Počkal, až hlídka zmizí za mocnou sněhovou závějí. Pak se vrátil k ostatním.

„Jedou k Mamutímu průsmyku,“ řekl Velkému losovi.

Všichni věděli, co to znamená. Whitehead jim už předtím předestřel předpokládanou trasu.

K Velkému losovi přikročil Mrtvý chodec.

„Tvrdil jsi nám, že vojáci zablokovali cestu na západ,“ řekl. „Teď nám ale odřízli i cestu na jih. Asi nás někdo viděl. Někdo, o kom nevíme.“

Whitehead pokrčil rameny.

„Já nevím,“ poznamenal. „Já…“

Zmlkl a pohlédl za Velkého losa i Mrtvého chodce. Daleko za nimi, na zasněženém svahu se objevil osamělý jezdec.

Nez Percéové se okamžitě otočili, když viděli, jak Whiteheadovi tuhnou rysy ve tváři. Mrtvý chodec namířil svou winchestrovku, ale Johnnie mu ji zase sklonil.

„Jede k nám,“ prohodil.

Rozběhli se ke svým koním. Johnnie jim přikázal, ať zůstanou u Appaloosů. Sám se vyšvihl do sedla svého Warriora, vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku a vyjel naproti onomu neznámému muži.

Dlouho však neznámý nebyl.

Světe div se, nejednalo se o nikoho jiného než o Luthera S. Kellyho.

Johnnie přemýšlel. Byla snad Kellyho přítomnost důvodem, proč jim armáda odřízla jediný průsmyk na jih?

Zastavil. Počkal si, až k němu Kelly, jehož poník měl ve vysokém sněhu značné problémy, přijede. Ze zvířete se kouřilo jako z komína. Kolem huby mu visely rampouchy.

Kelly zastavil před Whiteheadem a usmál se.

„Hej, Johnnie,“ řekl viditelně potěšen míšencovou přítomností. „Věděl jsem, že nemůžete být daleko.“

Whitehead stiskl rty a namířil henryovku na Kellyho hrudník.

Kelly zvedl ruce v obranném gestu.

„Co je? Já přece nejsem tvůj nepřítel.“

Johnnie ukázal palcem směrem k vojákům.

„A kdo jim tak asi o nás řekl?“

„Já,“ odvětil Kelly. „Ale to bylo pro vaše dobro.“

To je ale kretén, pomyslel si Johnnie.

„Už vám odřezali všechny cesty na západ, protože se ví, že Appaloosy ženete do Wallowy, kde je chcete schovat,“ dodal Kelly. „Jenže ten blázen Jesse Jones nevěří tomu, že se pokusíš to celé urazit v zimě. Přemluvil Kena Stewarta, aby si na vás počkali na Mamutím průsmyku.“ Tiše se zasmál a pokračoval: „Proto jsem na to upozornil důstojníky ve Fort Ellis. Reagovali okamžitě. Vyrazili od Madison River na východ, aby Mamutí průsmyk obsadili. Doufám, že si na něm se Stewartem a jeho lidmi vjedou do vlasů.“

Johnnie nedůvěřivě na zvěda pohlédl. Proč by mu měl věřit? Jeho dosavadní zkušenosti s ním ho varovaly. Jakou hru hraje? Chce snad získat Appaloosy sám?

Jenže nic jiného, než mu věřit, momentálně Johnniemu nezbývalo.

„Odkud víš, že na nás Stewart čeká na Mamutím průsmyku? Nemyslím, že by každému na potkání vykládal, co má v úmyslu.“

Kelly se šibalsky usmál a poplácal svého poníka po zádech.

„Lissy je dobrá, vytrvalá,“ prohodil. „Hned jak se Stewart vrátil jak zpráskaný pes do Fort Keogh, trochu jsem se o jeho lidi postaral a cosi se mi podařilo vyslechnout. Frenchie Marquette tvrdil, že jsi mazaný lišák a že není možné nějak předpovědět, co plánuješ, ale Jesse Jones Kena Stewarta přesvědčil o tom, že jsi příliš chytrý na to, abys jel do náruče vojákům ve Fort Ellis. Stewart na něho dal. Jel jsem jim celou dobu v patách a když jsem zjistil, že mají namířeno na Mamutí průsmyk, vydal jsem se do Fort Ellis upozornit vojáky na Stewarta.“ Na chvíli se odmlčel, aby dodal: „Vlastně jsem si už myslel, že jste mnohem dál.“

Johnnie mu nemínil vyprávět, co všechno se po cestě událo.

„Co je s tím mužem, kterého jsem postřelil v Phersonově stáji?“ otázal se.

„Poručík McLean ho zatknul. Jeho i Frenchieho. Marquette, pokud vím, obvinil Humpa Goddarda z vraždy toho černého chlapce a generál Miles rychle Goddarda postavil ke zdi, ještě než ho dav stačil zlynčovat.“

„A Marquette?“

„Toho pustili, protože mu nic nemohli dokázat.“

„To Goddard k těm Marquetteovým obviněním vůbec nic neřekl?“

„Ani tam nebyl,“ řekl Kelly. „Navíc u něj našli ten zakrvácený nůž. A to jako důkaz stačilo.“

Whitehead přikývl. Vrah se dočkal trestu.

„Takže už jsou jen čtyři,“ zamumlal.

„Pět,“ opravil ho Kelly. „Stewart si najal po návratu do Fort Keogh dalšího chlapa. Znáš ho. Je to Dana Brogan, starý dobrý známý Seana McCluskieho.“

Johnnie nehnul ani brvou.

„Co ten tu pohledává? Vždycky se přece potuloval v Kalifornii.“

Znal Brogana jen velmi povrchně. Jednou ho potkal v San Francisku. To měl zrovna nabídku na jeden velký džob. Ten, kdo mu ji dal, byl náhodou Broganův šéf. Johnniemu se vůbec nelíbil, takže tu nabídku odmítl. To, že se Brogan přátelil s McCluskiem, vůbec nevěděl.

„Brogan hledá McCluskieho vraha,“ řekl Kelly. „Myslí si, že jsi to byl ty, kdo ho před třemi měsíci oddělal v kanceláři Daniela Crowna v Portlandu.“

„Možná to udělal sám Crown,“ hlesl Johnnie.

Kelly však zavrtěl hlavou. „Toho našli ležet mrtvého vedle McCluskieho.“

Johnnie pokrčil rameny. „Tehdy jsem byl s Josephem. Brodili jsme zrovna Snake,“ zalhal. „Nevím, proč si Brogan vybral zrovna mě.“

„Každopádně by sis na něho měl dávat pozor,“ varoval ho Kelly. „Nebude se tě ptát, jestli jsi McCluskieho zabil nebo ne. Až tě zmerčí, bude střílet. Nezapomeň, že mu říkali Krysa z Frisca.“

Johnnie hleděl mlčky na Kellyho.

Zvěd si poposedl. „Měl bys mi poděkovat. Beze mě bys vjel modrokabátníkům na Madisonském brodu přímo před ksicht.“

Whitehead se jen pousmál a řekl: „Díky. Ale teď se obrať a zmiz.“

Zálesák polkl. Z tváře mu zmizel úsměv. Přikývl a chtěl přijet k Johnniemu blíž. Jenže ten na něho namířil henryovku.

Kelly okamžitě zastavil.

„Se mnou nikam nepojedeš,“ řekl Johnnie. „Otoč svého poníka a vrať se zpátky do Fort Keogh. Jestli tě tu ještě někdy potkám, tak se máš na co těšit. Vůbec se mně totiž nelíbíš. A ty víš, že já dokážu být nepříjemný na ty, co se mi pletou do cesty. A neměl bys zapomínat ani na to, že jsem poloviční Čejen.“

Kellymu poklesly koutky úst.

„Zatraceně, Whiteheade!“ zvolal rozčileně. „Už jsem ti přece řekl, že mě ta věc u Sacajewa Peak mrzí. Nevěděl jsem tehdy, že Daniel Crown tak moc chce do údolí Wallowa.“

„To je teď jedno,“ opáčil Whitehead. „Každopádně to byl začátek konce pro Nez Percéye. A to už ti nikdo neodpáře.“

Kelly si odplivl.

„Běž někam,“ prohodil. „Kdybych věděl, že jsi takový, tak bych to těm vojákům nikdy neřekl!“

Poté obrátil svého poníka a odjel.

Johnnie počkal, až se Kelly dostatečně vzdálil a pak spokojen zamířil ke svým druhům. Doufal, že Kellyho rozčílil dostatečně na to, aby se ho zbavil.

Pověděl ostatním o tom, co mu Kelly řekl, a poslal Lamiaha za ním. Chtěl totiž vědět, jestli se Kelly skutečně vrátí do Fort Keogh, nebo obloukem přijede na Mamutí průsmyk.

Zatím se ostatní připravovali na další cestu. Johnniemu bylo jasné, že Keno Stewart za vojáky nejel a vrátil se k brodu na Madison River, pokud Kelly mluvil pravdu. Proti pěti pistolníkům však aspoň mohli bojovat bez obav, že si proti sobě poštvou všechny posádky v Montaně.

Přestože Johnnie považoval Stewarta a jeho pět drsných hochů za mnohem nepříjemnější protivníky, než bylo oněch osm vojáků, neměl z nich strach. Měl totiž oproti nim tu výhodu, že si mohl sám určit, kdy s nimi svede souboj a mezitím mohl promyslet lest, do které je dostane.

Zatímco Dva stromy a Mrtvý chodec jeli s deseti koni falešným směrem, na západ, aby zmátli pronásledovatele, vydal se Johnnie s Velkým losem a zbytkem zvířat jedním úzkým údolím na jih. Stopy za sebou zničili tak, že Velký los na jednom svahu spustil lavinu. Při zběžném pohledu na stopy kolem jejich tábora si prostě každý musel myslet, že odjeli na západ.

Whitehead podrobně popsal Mrtvému chodci cestu, kterou se měl dostat k většině družiny. Měli jet po zamrzlém potoce. Na ledě totiž koně takřka nezanechávali stopy.

Johnnie věděl, že zkušeného zvěda se jim takto nemůže podařit zmást, ale s těmi vojáky žádný zvěd, běloch či indián, nebyl. A Kelly se s nimi k Madison River asi vracet nebude. Dobře totiž věděl, že Whitehead nikdy nemluví do větru.

Po čtyřech hodinách byla celá družina i Appaloosové zase pohromadě.

Mrtvý chodec a Dva stromy dovedli zpocené koně k hlavnímu stádu, načež se ze západu objevil Lamiah. Držel v ruce winchestrovku a když zastavil před Johnniem, oznámil to, co Johnnie očekával. „Objel si hory a pak se vydal k Mamutímu průsmyku.“

Whitehead přikývl a usmál se. Takže Kelly ho nezklamal.

Otočil se k Velkému losovi.

„Pojedu k průsmyku,“ řekl. „Za mé nepřítomnosti budeš odpovědný za stádo. Hlavně se stále snaž ničit stopy. Nevíme, jestli vojáci už jedou na západ, nebo ještě hledají naše stopy. Keno Stewart a jeho muži se ale těmi několika vojáky na Mamutím průsmyku odradit nedají.“

Pak popsal Velkému losovi rokli na úpatí průsmyku, kudy měl vést stádo, než se Johnnie vrátí.

Velký los přikývl. Mlčky sledoval, jak si Whitehead bere toulce s šípy. Ale kromě nich a luku se ozbrojil i svou válečnou sekerou.

Měla topůrko z bílého ořechu. Čepel se leskla na slunci, jehož paprsky se dokázaly prodrat poledním oparem. Byla ostrá jako břitva.

Poté Whitehead odjel, ani se s ostatními nerozloučil. Přitom to možná bylo naposledy, co viděl Nez Percéye a Appaloosy…

Všechno probíhalo podle plánu. Whitehead přebýval ve skrytu jedlového lesa a následoval stopu, kterou za sebou nechalo oněch osm vojáků.

Luther S. Kelly byl ještě s nimi, ale Johnnie věřil, že zvěd se brzy od vojáků odpojí a zamíří do Fort Keogh.

Kelly přes všechny své temné čachry pro Johnnieho udělal dobrou věc. Poslal totiž vojáky zase z průsmyku pryč.

Johnnie nevěděl, jestli se už vojáci potkali se Stewartovými muži. Brzy to však zjistí, jestli bude sledovat stopy patroly až nahoru do sedla.

Byl oslepen sněžnou září a bolely ho oči. Sekerou si usekl kus hovězího a rozporcoval jej. Nejlepší kousky si schoval pod sedlo.

Pomalu se vydal po stopách, které za sebou nechali vojáci. Vyznal se tam a dával dobrý pozor na to, aby stále zůstával ve stínu jedlí rostoucích kolem stezky.

Průsmyk ležel v úzkém kaňonu, který se dal velice snadno přehlédnout. Ani stezka odsud nebyla vidět. Whitehead však předpokládal, že tu Stewart rozmístil hlídky, takže jel jen velmi pomalu a dával velký pozor na to, aby se nedostal do zorného pole obou skalních výčnělků, odkud mohl mít protivník ideální výhled.

Warrior se jen stěží prodíral po pás vysokými závějemi, které zde mezi jedlemi navál vítr. Kůň zafrkal a Johnnie věděl, že ho už tak přepínat nebude moct.

Potřeboval toho koně. Bez něj by se přes závěje nikdy nedostal.

Dorazil do zatáčky, odkud byly vidět oba skalní výčnělky.

Sesedl. Henryovku nechal v sedlovém pouzdře. Nechtěl se střílením s ní prozradit. Strčil si válečnou sekeru za opasek, přivázal Warriora k jedné z větví a pak se opatrně začal plížit zatáčkou.

Na výčnělcích však nikoho neviděl.

Přikrčil se a zahalil se kožichem z bizoních kožešin. Během posledních studených dnů se mu výborně hodil. Přemýšlel nad tím, jestli je Keno Stewart opravdu tak hloupý, že nerozestavil žádné hlídky, které ho měly informovat o příjezdu stáda Appaloosů.

Trpělivě čekal.

Slunce zapadlo za obzor, ale stále se nic nedělo.

Rostla v něm nervozita. Podle všech propočtů přece na něho měli Stewartovi pistolníci čekat tady. Copak Kelly neposlal vojáky zpátky k Madison River, aby Kena Stewarta nikdo nerušil?

Johnnie zavrtěl hlavou. Ne, Kelly se Stewartem nespolupracoval. Navíc nemohl mít žádný důvod, proč by měl ty vojáky posílat zpátky.

Možná že si Stewart řekl, že by ho hlídka prozradila. Takže past nenalíčil přímo v průsmyku, ale spíš někde za ním, kde už ji nikdo nečekal. Musel to prostě zařídit tak, aby Whitehead o léčce nic netušil.

Počkal do setmění a pak vyrazil vzhůru do průsmyku. Měsíční svit mu stačil k tomu, aby sledoval stopy vojáků a jejich koní. Končily u skalních výčnělků, které se tyčily nad stezkou jako obrovská skalní brána.

Poslední yardy Johnnie urazil pěšky. Několikrát se propadl v hlubokém sněhu, ale nakonec se vždycky dostal dál.

Všechno vypadalo nedotčeně.

Johnnie vylezl na jeden skalní výčnělek. V měsíčním světle dobře rozeznal stopy kopyt. Pak se vydal dál, ale už žádné stopy neobjevil.

Přemýšlel, jestli má jet průsmykem dál, ale pak si vzpomněl na Appaloosy a na to, že Nez Percéové na něho určitě netrpělivě čekají.

Ještě jednou pohlédl na kaňon vedoucí Mamutím průsmykem a pak se vydal na cestu zpátky. Šel přitom ve stopách, které za sebou nechali vojáci, aby ho nikdo nemohl stopovat. Sestup mu trval jen čtvrtinu doby, kterou mu zabral výstup.

Za hodinu se opět shledal s Appaloosy. Naproti mu vyjel Mrtvý chodec. Mlčel, ale v jeho očích Johnnie viděl nevyslovenou otázku.

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Neviděl jsem nikoho,“ řekl. „Ale to ještě pořád nemusí nic znamenat. Nahoře vane tak silný vítr, že tam stejně žádné stopy nevydrží déle než hodinu. Můžou na nás číhat klidně někde ještě výš, nebo na nás třeba čekají až za průsmykem.“

„Myslíš, že Kelly lhal?“

„Ne, to bych neřekl,“ odpověděl Whitehead. „Ale musíme s tím počítat. Přivedeme koně nahoru do průsmyku a já potom zase vyjedu dopředu. Jestli tam Stewart opravdu je, tak ho najdu dřív, než na nás zaútočí.“

Mrtvý chodec neskrýval, že jeho optimismus nesdílí. Přesto byli Nez Percéové odhodláni jeho rozkazy bez odmlouvání plnit. V posledních týdnech se totiž přesvědčili o tom, že jim Joseph vybral za vůdce správného člověka.

Sníh křupal pod kopyty stáda. Johnnie se bál, že hluk Appaloosů upozorní na jejich příchod ty, kdo na ně čekají na druhé straně průsmyku.

Proto na svém Warriorovi vyjel dopředu obhlédnout situaci. Opět jeho pozornost upoutal onen skalní výčnělek. Zdálo se mu, jako by se tam něco pohnulo. Zastavil na kraji stezky a několik minut výčnělek pozoroval.

Jenže už se tam nic nepohnulo.

To ty nervy, pomyslel si. Asi už má halucinace.

Pomalu pokračoval dál.

Opět zaregistroval jakýsi pohyb a tentokrát už si byl stoprocentně jistý, že to není šalba. Zmocnil se ho nepříjemný pocit, jako by ho někdo měl na mušce. Stačilo jen vypálit.

Na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Uvažoval, jestli nemá bleskurychle skočit ze sedla. Jenže pak si uvědomil zásadní věc: Ten neznámý na něho ještě stále nevystřelil. Proč?

Rozhodl se jet dál a dělat, že o tom muži na skalním výčnělku neví. Občas se ohlédl na stádo. Appaloosové v dlouhé řadě stoupali po stezce do průsmyku. Vedl je Mrtvý chodec. Vypadalo to, že o tom neznámém pozorovateli na skále neví. Patrně předpokládal, že pokud by si vepředu jedoucí Whitehead všiml něčeho podezřelého, varoval by ho.

Johnnie jel dál stále stejným tempem. Už přestal mít strach z nenadálé střely do zad. Pokoušel se vžít do pozice toho muže nahoře. Zřejmě si teď říkal, že by nebylo nejmoudřejší střílet zrovna nyní. Vyplašil by totiž ostatní Nez Percéye, kteří by mu tak unikli.

Johnnie se usmál.

Ten muž na skále se přepočítal. Fakt, že Johnnie o něm věděl, měnil situaci.

Whitehead se soustředil na moment, kdy měl projíždět skalní branou. To byl ten rozhodující okamžik. Velice rád by věděl, kdo ho to vlastně sleduje. Předpokládal, že to bude míšenec Jesse Jones nebo Frenchie Marquette. Těžko si dokázal představit, že tam teď mrzne samotný Keno Stewart nebo někdo z jeho pistolníků, ať už Brooks nebo Brogan.

Warrior byl velmi nervózní. Neustále stříhal ušima a nebýt Whiteheadova pobízení, jistě by dál nejel.

Pod branou Johnnie nehlučně sesedl a plácl Warriora po zadku. Hřebec pak jel dál ve stejným tempu.

Johnnie přiběhl ke skále a začal lézt nahoru. Několikrát málem ztratil rovnováhu, ale vždy se mu povedlo to ustát. Z nosu mu kapal sopel. Netroufnul si totiž ani se vysmrkat, aby se neprozradil.

Pak konečně dorazil na kraj výčnělku. Na rameni měl luk, levačkou se držel skály. Pravou ruku měl tedy volnou.

Vytáhl si z opasku bowie-knife a opatrně vystrčil přes okraj skály hlavu.

Okamžitě uviděl stín onoho muže. Podle postavy poznal, že to je Jesse Jones.

Jones byl k němu otočený zády a pozoroval stezku, na které se každým okamžikem měl objevit Appaloosa. Whitehead slyšel vzdálený dusot kopyt.

Neslyšně se přehoupl přes kraj skály. Levačkou si z ramene sundal luk a pravačkou vytáhl z toulce šíp. Přitom ani na okamžik neodkládal nůž. Teprve když napínal tětivu, zastrčil nůž za opasek.

Od čepele se odrážel měsíční svit.

Za skalní branou se objevil Warrior.

Johnnie viděl, jak Jones strnul. Uviděl totiž, že v sedle nikdo není.

„Zahoď ten nůž, Jonesi!“ zvolal Johnnie.

Jenže takové varování nemohlo mít žádný účinek. Prudce se otočil a bleskurychle po něm nůž hodil.

Johnnie ještě stačil vystřelit z luku a pak se instinktivně vrhl na stranu.

Nůž ho těsně minul a dopadl kamsi za něho mezi kamení.

Whitehead vyskočil a vrhl se na Jonese.

Míšenec klečel na kolenou a oběma rukama svíral ratiště šípu, který mu trčel z prsou. Krví podlitýma očima hleděl na Whiteheada.

Johnnie měl pro něho jen pohrdání. Jak se mohl muž, v jehož žilách kolovala krev Nez Percéů, tak zaprodat? Jak se mohl spojit s někým takovým, jako je Keno Stewart? A jak to, že v jeho službách dokázal bojovat proti vlastním bratrům? Ne, tomu opravdu nerozuměl.

„Buď proklet, Whiteheade!“ zasténal Jones. „Stewart tě stejně dostane a Appaloosy také. Na tom moje smrt nic nezmění. Ty půjdeš brzo za mnou!“

Johnnie na to nic nenamítal. Na nic se neptal, protože věděl, že mu Jesse Jones už stejně nic neřekne. Když Jones vydechl naposledy a zhroutil se k zemi, přistoupil Johnnie k okraji skály a začal sestupovat.

Nalezl věrného Warriora a znovu se vyšvihl do sedla.

Počkal, až se objeví Mrtvý chodec se stádem. Nikdo z jeho druhů neměl o souboji s Jonesem ani tušení.

Přijel k Mrtvému chodci a zašeptal: „Jen tiše. Za průsmykem na nás čeká Keno Stewart a jeho lidé. Zaveď stádo do kaňonu. Tam nás nepřepadnou. Já pojedu napřed. Až uslyšíte střelbu, vyrazte a žeňte Appaloosy kaňonem tak rychle, jak to jen půjde, až na plošinu. Musíte podstoupit i to riziko, že se stádo splaší a ztratíme ho. A dávejte si na sebe dobrý pozor. Kryjte se a bojujte tak, jak jste to dělali s Josephem.“

Mrtvý chodec přikývl.

„Řeknu to ostatním,“ prohodil. „Doufám, že se po boji zase uvidíme, bratře.“

Whitehead se pousmál.

„O tom nepochybuj,“ dodal.

Přestože věděl, že je mezi strmými stěnami úzkého kaňonu v bezpečí, nemohl se stále zbavit nepříjemného pocitu.

Cesta kaňonem nebyla nikterak dlouhá, jednalo se o zhruba sto yardů. Na kamenité stezce bylo jen málo sněhu, takže od skal se odrážela ozvěna klapotu kopyt.

Náhle se kaňon rozšiřoval. Před Johnnieho očima se rozprostřelo údolí zalité měsíčním svitem. Vysoké jedle byly pokryty sněhem, který se leskl jako diamantová přikrývka.

Zastavil svého koně.

Nedůvěřivě se rozhlédl po krajině. Za kopcem už byl vidět břeh kaňonu, na jehož dně zurčel Yellowstone.

Nic nenasvědčovalo přítomnosti lidí. To však byl jen klam. Johnnie už totiž jednoho z nich musel poslat do pekel. A jeho šéf, Keno Stewart zde určitě také někdy číhal.

Zhluboka se nadechl a naslouchal. Někde tu musí být. Ještě jednou se bude muset podívat smrti do tváře. Tu se ozval blížící se dusot koní.

Appaloosové.

Rozjel se ke konci kaňonu. Kaňonem zněla ozvěna klapotu Warriorových kopyt.

Tiskl se k Warriorovi, jak to jen šlo, uzdu držel v zubech a v rukou si chystal luk.

Nejprve viděl jen širou rovinu. Odtud mu žádné nebezpečí hrozit nemohlo. Keno Stewart a jeho pistolníci zřejmě byli rozmístěni po obou stranách ústí kaňonu. Otázkou zůstávalo pouze to, zda byli dost chytří na to, aby si koně nechali u sebe, nebo zda je měli přivázané někde dál.

Warrior vyrazil z kaňonu na rovinu jak šíp, bez ohledu na téměř yard vysoký sníh.

Tu zazněly první výstřely. Whitehead cítil, jak těsně kolem něho proletěla kulka. Jen o chlup minula jeho pravé rameno.

Ohlédl se a spatřil záblesk z hlavně. Krátce zacílil a vystřelil šíp. Stehny přitom navedl Warriora na stranu. Náhle hřebec uklouzl a klekl si na přední nohy.

Johnnie okamžitě seskočil ze sedla, aby ho dostal Appaloosa opět na nohy. Warrior divoce zaržál, trhl hlavou a znovu vyskočil na všechny čtyři. Johnnie se vyšvihl do sedla a přikrčil se.

Jenže nic víc už nestihl. Prudký úder ho odhodil stranou. V levé ruce držel luk, ale ten se mu vysmekl a zůstal viset na hrušce.

Zatmělo se mu před očima. Levým ramenem mu projela ostrá bolest. Vystřelovala do prsou. Pravou rukou několikrát sáhl do prázdna. Teprve po chvíli nahmatal hřebcovu hřívu a pevně se jí chytil.

Kůň cítil, že ho jeho jezdec už nedokáže vést. Zvolnil tempo, a když ho škrábl další výstřel na zádech, zaržál, vzepjal se a shodil svého jezdce ze sedla.

Když Johnnie dopadl levým ramenem na zem, vykřikl bolestí. Hluboký sníh sice náraz zmírnil, ale i tak měl pocit, jako kdyby mu někdo zapíchl do zad nůž.

Opět se mu zatmělo před očima, ale studený sníh mu aspoň nedovolil, aby upadl do bezvědomí. Pokusil se kleknout si a po čtvrtém pokusu se mu to skutečně podařilo. Rozkašlal se. Z hrůzou si uvědomil, že sníh kolem něho je červený.

Vykrvácím! zděsil se a zmocnila se ho panika.

Zaťal zuby a začal se plazit. Věděl, že ho mají na mušce. Potřeboval se někam schovat, někam, kde se mohl bránit pistolníkům Kena Stewarta.

Nechával za sebou krvavou stopu, ale nezpozoroval to. Výstřely pistolníků se ozývaly jen velmi tlumeně. Pak zaslechl jakýsi dusot a země pod ním se začala chvět.

Uvědomil si, že jsou to Appaloosové. Zůstal ležet. Ohlédl se. Viděl podivné postavy, které na něho střílely z ústí kaňonu. Vypadaly jako duchové. Jakýsi temný hlas zvolal cosi, čemu Johnnie vůbec nerozuměl.

Držel v ruce svůj námořnický kolt. Jakmile uviděl v průsmyku ony postavy trochu zřetelněji, začal střílet.

Vůbec nevěděl, jestli se trefil. Kolem bylo plno kouře z výstřelů. Chvějící se rukou se pokusil znovu nabýt svůj kolt. Z ramene mu po lokti tekla krev. O to se však nestaral. Myslel na jediné: Musí zastavit Kena Stewarta, aby Nez Percéové mohli s Appaloosy dál. Upřeně hleděl na průsmyk, který nebyl vzdálený ani sto yardů. Nikoho však už nespatřil.

Daleko pod ním, na planině se pomalu vzdalovaly sněhové obláčky. Někdo odjížděl. Dusot kopyt však už slyšet nebylo.

Ještě stále držel v napřažené ruce kolt. Nevěděl však, na co má střílet.

Celý se zachvěl chladem. Nemohl se ubránit pocitu, že na něho už sahá smrt.

„Odhoď zbraň, Whiteheade!“ zvolal kdosi za ním, „nebo tě provrtám jako řešeto!“

Johnnie se obrátil. Myslel si, že to udělal bleskurychle, tak jako ještě nikdy. Ale ve skutečnosti byl neuvěřitelně pomalý a Frenchie Marquette tak měl dostatek času na to, aby mu z ruky vykopl kolt.

Podlitýma očima Whitehead pohlédl na toho malého Frantíka.

Marquette se šklebil jak čert.

„Máš smůlu, Whiteheade,“ prohodil se silným francouzským přízvukem. „Asi jsi zapomněl na to, že Jones je poloviční Nez Percé. Dobře věděl, že nepůjdete přímo na západ. Nemuseli jsme vás proto ani stopovat. Pár dní jsme si tu na vás počkali a vy jste do té léčky vlezli jako nějací začátečníci.“ Pohlédl k průsmyku a dodal: „Kde je vlastně Jones?“

„Tam, kam patříš i ty,“ zavrčel Johnnie. „V pekle!“

Marquette strnul.

„Ty pse!“ zasyčel ostře.

Pak sáhl po remingtonu a o zlomek vteřiny později udeřil Johnnieho hlavní do hlavy. Whitehead vykřikl a ztratil vědomí.

Zhroutil se na zem a nevěděl o světě. Nevěděl tedy ani to, že si ho malý Francouz naložil na ramena a odnesl nahoru do průsmyku, kde pod jedním skalním výčnělkem tábořil Keno Stewart.

Probudila ho ostrá bolest v levém rameni. Chtěl vstát, ale čísi ruka ho zadržela. Otevřel oči. Oslepilo ho světlo ohně. Rozeznal několik stínů, ale vůbec nechápal, kde je.

Znovu zavřel oči. Zaslechl nějaké zvuky.

Soustředil se na ně a po určité době pochopil, že to, co slyší, jsou koně. Zmocnila se ho strašlivá předtucha.

Otevřel oči a vstal. Kvůli šílené bolesti v rameni málem znovu upadl do bezvědomí, ale tuto chvilkovou slabost nakonec dokázal překonat.

Pocítil na svém pravém rameni něčí ruku.

Otočil se. Hleděl do tmavého obličeje ozářeného plameny táborového ohně. Na jeho levé líci se táhl krvavý šrám.

„Lamiahu!“ zašeptal Whitehead.

Mladý Nez Percé se nehýbal.

Johnnie se rozhlédl kolem. Málem mu do očí vhrkly slzy, když spatřil Appaloosy v provazové ohradě.

Pravou rukou chytl Lamiaha za rameno.

„Co se stalo?“ zeptal se ho. „Jsou snad Velký los, Mrtvý chodec a Dva stromy mrtví?“

Lamiah zavrtěl hlavou.

„Ne, povedlo se jim utéct,“ hlesl. „Mají s sebou Chladný vánek a Stoupající měsíc.“

Whitehead si oddechl. Jestli ti tři Nez Percéové žili, nebylo ještě všechno ztraceno. Pohlédl k ohni, u kterého se pohybovaly nějaké postavy.

„Kde je Stewart?“ zeptal se polohlasně.

„S dalšími dvěma odjel pryč,“ odvětil Lamiah. „Zůstal tu jen jeden z nich. Má nás hlídat.“

Johnnie přikývl. Divil se, proč jeho a Lamiaha nechal Keno Stewart žít. Možná si myslel, že je ještě bude potřebovat, jestli se mu nepodaří nalézt oba nejcennější Appaloosy. Whitehead však byl rozhodnut, že to nenechá dojít tak daleko.

Naklonil se k Lamiahovi.

„Dokázal by ses proplazit ke koním?“ zašeptal. „Já odvedu pozornost toho chlápka u ohně a…“

Lamiah však zavrtěl hlavou. Sklopil zrak a Johnnie si všiml, že má poraněné obě holeně.

Ale jak!

„Pane Bože,“ zašeptal. Chvíli mu trvalo, než se otřepal z toho hrůzného pohledu. Teď už chápal, proč se Keno Stewart odvážil nechat s nimi jen jednoho muže jako ostrahu a všechny koně. Oba byli tak těžce poranění, že by je dokázalo uhlídat i nemluvně.

Pohlédl k ohni. Podle postavy to rozhodně nebyl Frenchie Marquette. Pak onen muž zvedl hlavu. Oheň ozářil jeho tvář.

Jednalo se o muže, kterému říkali Brooks.

Whitehead pohlédl ke koním. Mezi nimi byli i ti dva, které vzali Bannockům, ale Warriora tam neviděl.

„Kde je můj hřebec?“ zeptal se Lamiaha.

Ten však jen pokrčil rameny.

Whitehead si oddechl. Warrior zřejmě, když zjistil, že jeho pán spadl, odběhl někam pryč. Určitě nebyl nijak daleko a hvízdnutím by ho jistě dokázal přivolat.

„Potřebujeme nějakou zbraň,“ zašeptal Johnnie.

Lamiah na něho jen smutně a rezignovaně pohlédl. Whitehead mu rozuměl. Lamiah totiž věděl, že s přeraženýma nohama bude už do konce života chromý. Bylo by pro něho lepší, kdyby ho bílí zabili.

Přesto se Johnnie nechtěl vzdát. Ignoroval ostrou bolest v levém rameni a pravou rukou si ránu ohmatal. A ejhle. Někdo mu to zraněné rameno převázal.

Lamiah se usmál.

„Měl jsi štěstí,“ řekl přidušeným hlasem. „Kulka vyšla z ramene ven, takže jsem ji nemusel vytahovat. Přežiješ to.“

„Díky, Lamiahu,“ odvětil Johnnie. „Dám ti nohy do dlahy, hned jak odstraníme toho hlídače.“

Lamiah zavrtěl hlavou.

„Jsem připraven zemřít,“ hlesl rezignovaně. „Ale pomůžu ti zabít tu bledou tvář.“

Whitehead cítil, jak se mu pomalu vrací síly. Pohlédl na toho muže u ohně. Brooks se o své zajatce pranic nestaral. Patrně je považoval za vyřízené a vůbec by ho nenapadlo, že by ho mohli nějak ohrozit.

Vařil zrovna kávu v kotlíku upevněném v trojnožce. Dřepěl nad ní zády otočený k zajatcům a ochutnával ji.

Johnnie si klekl. Rameno ho znovu rozbolelo, ale na to nebral ohled. Zajímalo ho jediné: Jak se dostat k nějaké zbrani.

Nejprve se musel proplížit ke koním. Snad pak bude moci přepadnout Brookse zezadu, pokud se Lamiahovi podaří odvrátit jeho pozornost.

V krátkosti seznámil Nez Percéa se svým plánem.

Lamiah mlčel. Jeho oči byly jaksi podivně prázdné. Toho se Johnnie zalekl. Nebyl si totiž jistý, jestli mu jeho přítel vůbec rozuměl.

Obrátil se a pomalu se začal plížit z kruhu ozářeného ohněm ke koním. Appaloosové byli neklidní celou dobu, takže Brooksovi nepřipadalo jejich frkání, když se k nim Johnnie přiblížil, jako podezřelé.

Brooks byl zosobněná bezstarostnost. Po celou dobu, co ho Johnnie sledoval, ani jednou nepohlédl směrem k zajatcům.

Pak Whitehead dorazil k provazové ohradě. Pohledem zkontroloval poníky Bannocků. Ještě měli deky svých původních majitelů. Stewartovi muži je neodsedlali, stejně jako předtím Nez Percéové.

Prohmatal první zvíře. S odfrknutím ustoupilo stranou. Whitehead zůstal stát. Viděl, jak Brooks pohlédl ke stádu. Jenže pak se zase věnoval kávě.

Johnnie přistoupil k dalšímu zvířeti. Trhl sebou, když pod krajem přikrývky nahmatal na poníkově zadní noze cosi tvrdého. Odklopil přikrývku a nahmatal pouzdro přivázané k noze. V pouzdru byl zastrčený nůž.

Byl too klasický bowie-knife.

Johnnie se spokojeně se usmál. Teď už nebyl bezbranný. Teď už se mohl Brooksovi směle postavit.

Plazil se dál, až se dostal do provazové ohrady. Pak dal Lamiahovi znamení rukou, v níž držel bowie—knife.

Lamiah to zaregistroval. Hned poté hlasitě zasténal. Když však na to Brooks nereagoval, vynadal mu do smrdutých kojotů.

Ani to však pistolníka nevyvedlo z jeho bohorovného klidu. Jenom se krátce ohlédl a dál usrkával kávu. Teprve když ho Lamiah trefil sněhovou koulí do krku, vstal, upustil plechový hrnek do sněhu a vytáhl z pouzdra revolver.

„Ty všivý rudochu!“ zavrčel. „To ti ty přelámané hnáty nestačí? Mám tě ještě provrtat olovem?“

Whitehead se neslyšně zvedl a krok za krokem se plížil k ohni, od kterého právě Brooks odcházel. Když už se dostal až k ohni, viděl, jak Brooks strnul.

„Hej,“ zvolal, „kde je ten zatracený…“

Lamiah bleskurychle napřáhl ruku. Neměl v ní nic kromě další sněhové koule, ale Brooks, kterého poplašilo zmizení bělovlasého míšence, zpanikařil a zmáčkl spoušť.

V tom okamžiku Johnnie vrhl nůž. Viděl, jak se čepel zabodává do pistolníkových zad, ale uvědomoval si, že přesto zasáhl příliš pozdě.

Mezi skalami zazněla ozvěna výstřelu.

Brooks se pomalu otočil. Palec držel na kohoutku svého Peacemakeru a když spatřil Whiteheada, vypálil.

Jenže už nedokázal dostatečně přesně zamířit. Kulka se zavrtala do sněhu mezi ním a Whiteheadem.

Johnnie strnul. Viděl, jak Brooksem projela křeč a pak se zhroutil k zemi. Peacemaker ještě stále držel v ruce, ale už se nehýbal.

Johnnie si klekl vedle něho. Vzal mu jeho kolt Peacemaker a obrátil ho na záda. Dívaly se na něho pistolníkovy neživé oči.

Pak šel k Lamiahovi.

Nez Percé ležel na zádech. Na prsou měl velkou, temnou skvrnu. Ještě žil. Tmavé oči upíral na Johnnieho. Přestože byl jeho obličej zkřiven bolestí, spokojeně se usmíval. Pohyboval rty, ale říci už nic nedokázal.

Johnnie mu však rozuměl.

Přikývl.

„Ano, padl jsi v boji, Lamiahu,“ řekl přidušeným hlasem. „Velký duch tě přivítá jako statečného bojovníka.“ Vzal jeho ruku do svých a položil mu ji na srdce.

Usmívající se Lamiah zavřel oči.

Whitehead nevěděl, jak dlouho vedle něho klečel. Z myšlenek ho vyrušilo teprve odfrkávání jednoho z Appaloosů. Teprve nyní si uvědomil, že Lamiah již není mezi živými.

Vstal a zahvízdal. Po několika minutách se ozval rychle se přibližující dusot kopyt a náhle před ním v oblaku rozvířeného sněhu stanul Warrior.

Whitehead přítele poplácal po krku. Pak se ladně vyšvihl do sedla. Na hrušce visel jeho luk. Johnnie jej odhákl a schoval za sebe do svinuté přikrývky.

Stejně by teď nemohl luk a šípy použít. Nedovolovalo mu to jeho zraněné rameno. Musel se spolehnout na svou henryovku, i když ve tmě nebyla tato karabina tak výhodná jako luk.

Objel tábor a když narazil na stopy Stewartových mužů, vydal se po nich.

Doufal, že přijede včas.

Ránem se ozývaly výstřely.

Johnnie si oddechl. Dokud se střílí, Nez Percéové žijí.

Musel jen obdivovat moudrost Velkého losa. Nezavedl totiž stádo předpokládaným směrem, ale jel na jih směrem na Madison Junction. Tam narazil na úzkou, kamenitou stezku, která vede přes Madison River. A odtud už to není daleko k průsmyku Tachers, který Nez Percéové překročili už při svém útěku před Howardovými vojáky.

Keno Stewart tedy musel předpokládat, že skutečně chtějí dostat koně do údolí Wallowa.

Když Johnnie přijel ke svahu porostlému jedlemi, zastavil. Opět třeskly výstřely. Pak nahoře na svahu spatřil záblesky z hlavní. Dole v údolí se pohybovaly nějaké stíny. Prodíraly se hlubokým sněhem a zmizely za skalou. Od skály se s hvízdáním odrážely kulky.

Za ní na chvíli vykouknul nějaký muž.

Johnnie v něm poznal malého Francouze.

„Nemá to smysl, Keno!“ křičel Frenchie. „Odprásknou mě jak králíka, když zkusíme proniknout mezi stromy. Mají zatraceně dobrou mušku.“

Johnnie se neubránil úsměvu. Frenchie Marquette byl střeleckým uměním rudochů viditelně zaskočen. Měl zatím co do činění pouze s Komanči, Kiowy a Apači a myslel si, že všichni indiáni jsou tak špatní střelci. Jenže to byl omyl. Stačilo se zeptat Howardových a Milesových vojáků. Ti by mohli vyprávět o přesné střelbě Nez Percéů, kterým se nevyrovnal nikdo na celém Západě.

Whitehead věděl, že do tohoto boje se zapojovat nemusí. Obě dvě strany se totiž držely v šachu a nikdo nemohl ani vpřed, ani zpátky.

Lepší výchozí pozici si nemohl přát.

Vydal se ze svahu dolů a objel bojiště, až se dostal k úzkému korytu Madisonu. Svah vypadal bezproblémově, ale Johnnie věděl, že pod sněhovou přikrývkou je skrytá suť, která se může velmi lehce avézt a vše pod sebou pohřbít.

Pomalu se vydal po temeni svahu. Nespouštěl přitom oči z řeky. Někde tam museli Keno Stewart a jeho muži nechat své koně.

Jestliže se však chtěl k řece dostat, musel projet hustým jedlovým lesem a navíc musel počítat s tím, že se po stejné cestě vrátí nahoru.

Warrior měl se svahem velké problémy. Závěje prachového sněhu se střídaly s místy pokrytými ledem. Ledové talíře skryté pod sněhem byly nebezpečné. Nebyly totiž na první pohled vidět. Když při oblevě kapala voda z větví stromů, voda se zadržela pod sněhem a pak tam zmrzla.

Warrior na jednom místě uklouzl a led ho pořezal. Whitehead si všiml, že jeho kůň za sebou zanechává krvavou stopu.

Pak konečně dospěli ke skalní terase, odkud měli nádherný výhled na Madison. Led na řece se zdál být modrý.

Warrior nastražil uši a tiše zafrkal. Johnnie se sklonil a položil mu dlaň na nozdry. V dáli zaržál kůň.

Johnnie tiše zasténal. Ramenem mu projela bolest. Celou cestu ze svahu bolest necítil, ale když se sklonil, rameno se zase ozvalo.

Vítr mu nepřál. Koně pistolníků ucítili Warriora. Ržání neustávalo.

Whitehead věděl, že teď musí rychle jednat, než si Keno Stewart něčeho všimne.

Rozjel se k řece, která v tomto místě zrovna tvořila ohyb. Ve sněhu za sebou zanechal hlubokou stopu.

Náhle spatřil koně. V tom okamžiku třeskly tlumené výstřely. To pravděpodobně Keno Stewart a jeho muži vzali svah s opevněnými Nez Percéy útokem.

Navedl Warriora ke kotlině chráněné před větrem, ve které stála tři zvířata. Díky nízko visícím větvím se musel sklonit Warriorovi až ke krku.

A tento náhodný pohyb mu zachránil život. Uslyšel ránu a v ten moment nad ním kulka ustřelila větev. Do obličeje mu padly třísky.

Whitehead seskočil ze sedla. Dopadl do měkkého sněhu a vytáhl henryovku.

Prsty mu přimrzaly k hlavni. Měl jen velmi krátký čas na zamíření. Opřel si henryovku o bok a vypálil na stín, který se rychle blížil ke koním.

Postava se zhroutila do sněhu a zůstala zde nehybně ležet.

Johnnie přitáhl Warriorovi uzdu, otočil ho a poslal ho mezi jedle. Poté se rozběhl za ním.

Opět zazněly výstřely.

Johnnie se ohlédl.

Spatřil dva další muže. Kena Stewarta a nějakého blonďáka, který měl, stejně jako Johnnie, oblečený kožich z bizoní kůže. Stewartův kabátec byl na světlém pozadí zasněženého svahu dobře rozpoznatelný.

Whitehead tiše zaklel, když kolem něho hvízdly kulky. Ken Stewart a jeho přítelíček, kterým nebyl nikdo jiný, než onen Dan Brogan, o kterém mu vyprávěl Kelly, mířili dobře. Johnniemu se však v poslední chvíli podařilo schovat se za jednu silnou jedli, a tak se kulky zaryly do kmene.

Johnnie chvíli počkal, než změnil svou pozici.

Nevěděl, jestli je přivolalo ržání koní, nebo jestli vzdali útok na opevněné Nez Percéye. Každopádně se mu nepovedlo, to co zamýšlel. Koně byli stále v moci Kena Stewarta.

Vyhlédl zpoza stromu. Muž, kterého trefil – musel to být Frenchie Marquette – stále ležel ve sněhu. Stewart a jeho světlovlasý společník běželi ke koním.

Johnniemu zůstala jediná možnost. Zatnul zuby. Dělal to nerad, ale musel. Stewart mu nedal jinou možnost. Zvedl henryovku, krátce zamířil a vypálil.

Kůň, který patřil Frenchiemu, zaržál a padl k zemi.

Druhý, plavý kůň odběhl stranou. Johnnie ještě několikrát vystřelil, ale poraněné rameno už mu nedovolilo přesně zamířit. Kůň tak zmizel mezi stromy. Blondýn opustil Kena Stewarta a rozběhl se za hřebcem.

Ale Johnnie mířil dál.

Keno Stewart už skoro dorazil ke svému vraníkovi, který nervózně kopal do země, ale přesto neutekl.

Johnnie ho zasáhl první ranou přímo do hlavy.

Vraník se skácel k zemi. Ani kolem sebe nekopal. Hned bylo po něm.

Whitehead slyšel, jak rozezlený Keno Stewart řve. Zdálo se, že se pominul. S winchestrovkou v ruce se rozběhl ke stromu, kde předpokládal Johnnieho. Jenže ten už mezitím změnil svůj úkryt.

Whitehead počkal, až Keno Stewart vystřelí. Pak vyskočil a rozběhl se k Warriorovi, který stál o pár yardů dál.

„Brogane!“ zařval Stewart. „Odřízni mu cestu!“

Whitehead se usmál. Věděl, že Stewart po svém pistolníkovi vyžaduje nemožné. Pokud by však Brogan běžel za plavým hřebcem dál, buď by se dostal na svah, odkud ho mohli oddělat Nez Percéové, nebo by hrozilo, že se zřítí ze strmé skalní stěny.

Whitehead se vyšvihl do sedla a vydal se zpátky cestou, kterou tam přijel. Když se konečně doplahočili na temeno svahu, odkud bylo vidět zmrzlou Madison River, opět zaslechl tlumené výstřely.

Možná se Brogan pokoušel splnit Stewartův příkaz.

Whitehead doufal, že ho Velký los dostane.

Keno Stewart kypěl vzteky. Hleděl na kraj lesa, kde zmizel Dan Brogan i se svým hřebcem.

Pomalu sklonil hlaveň své winchestrovky.

Ten zatracený Brogan! Proč ho vlastně platí?

Obrátil se a přistoupil k oběma mrtvým koním. Krátce pohlédl na tmavou skvrnu ve sněhu o pár yardů dál. Věděl, že Frenchie Marquetteovi už nic nepomůže. Proč by se s ním teda měl zdržovat on?

Vraník i Marquetteův poník byli mrtví a to znamenalo, že se v této chladné, bohapusté krajině ocitl bez koně.

Zaklel. Přísahal, že jestli ještě někdy Brogana potká, roztrhne ho jak hada.

Ten zatracený ksindl! Jak mu jenom mohl věřit, že má šanci proti třem Nez Percéům a jednomu míšenci?

Pravda, přesvědčoval ho, že nemá smysl se dál honit za Appaloosy.

Ale Brogan měl v hlavě jenom tu svou pomstu. Chtěl toho míšence zabít za každou cenu.

Stewart zavrtěl hlavou. Lidem jako Brogan nerozuměl. Co by z toho měl, kdyby toho bastarda oddělal? Co? Jeho kámošovi McCluskiemu by to život už stejně nevrátilo. Kdyby mu aspoň šlo o Appaloosy, ale ti byli Broganovi lhostejní.

Pomalu se mu zase vrátila rozvaha. Posbíral si věci, které mohl potřebovat na cestě z tohoto sněžného pekla.

Nakonec si odkrojil několik kusů masa z mrtvých koní.

Už nemyslel na Brogana, Whiteheada nebo Appaloosy. Věděl totiž, že bude nejdřív muset najít nějakou osadu a najmout si pár lidí, aby mohl něco podniknout dál.

Pečlivě si sbalil své věci a vyrazil na cestu. Držel se toku Madison River. Pokud půjde podél řeky stále, dorazí po nějakých šedesáti mílích do Virginia City. Tam se v tuto roční dobu jistě najde dostatek mužů ochotných jít pro pár dolarů třebas i do pekla.

Několik mil ušel přímo po ledě, ale pak narazil na místo, kde se ledové kry vzpříčily a vytvořily nepřekročitelnou bariéru.

Vylezl na břeh a pak musel vyšplhat až na hřeben, kde nebyl les tak hustý. Podél břehu by totiž neprošel. Naštěstí měl s sebou kompas, takže se mohl držet západního směru. A když dorazil na stezku, která vedla k průsmyku Tachers, měl vyhráno.

Přemýšlel nad tím, jestli by tam snad neměl počkat, pokud se mu nepodaří žádné stopy objevit. Whitehead tudy totiž projít musí. Jinou možnost nemá. Pak však zavrtěl hlavou. I kdyby si totiž na něho počkal, nemohl by se mu sám postavit. Nez Percéů totiž bylo víc. A takové situace Stewart neměl rád.

Asi po hodině vyšel z lesa ven. Zavětřil a zastavil se. Instinktivně se přikrčil. Otočil se a pohlédl směrem, ze kterého vítr přinášel kouř.

Obezřetně se rozhlédl kolem. Svah byl porostlý zakrslými borovicemi. Stewart toho chtěl využít a za jednou z nich se schovat. Snad odtud uvidí i na ten oheň. Neboť není kouře bez ohně.

Vydal se tedy hlubokým sněhem. Stálo ho to mnoho sil a když k borovicím dorazil, koupal se v potu.

Na chvíli se zastavil a odpočíval. Pak si lehl za jednu borovici a odhrnul křoví, které u ní rostlo, aby lépe viděl.

A nevěřil vlastním očím.

U ohně totiž seděli dva rudoši. Keno Stewart si málem radostí zahvízdl, když spatřil dva chundelaté poníky, kteří měli svázané přední nohy.

Dlouho nepřemýšlel. Opřel si winchestrovku o rameno, v klidu zamířil na záda jednoho z indiánů a vypálil.

Pak rychle zamířil na druhého z nich a opět vypálil. Ani jedna z ran svůj cíl neminula. Indiáni se s výkřiky a sténáním zhroutili do sněhu.

Vyskočil a hlubokým sněhem běžel k ohni, u něhož na svých strakatých přikrývkách leželi oba indiáni.

Pro jistotu do nich šťouchl hlavní winchestrovky. Byli však mrtví. Jednalo se o Bannocky, kteří jezdili pro armádu jako zvědové. To mu však nijak nevadilo.

Pohlédl na oba poníky. Výstřely je vůbec nevyděsily a jen na něho zvědavě hleděli.

Stewart doufal, že nebudou příliš tvrdohlaví, jak se to někdy u indiánských koní stávalo. Pomalu se k nim přiblížil.

Zdálo se, že jsou na bělochy zvyklí. Pinto, který měl konopnou ohlávku, sice nervózně cukl hlavou, ale neutekl.

Keno Stewart se usmál. S těmito poníky bude ve Virginia City za dva dny. Možná se mu dokonce podaří dostat Appaloosy na průsmyku Tachers, protože Whitehead se musí nejprve vrátit pro stádo k Mamutímu průsmyku.

To, že Jefferson Brooks, kterého nechal hlídat u Mamutího průsmyku, už nežije, mu bylo jasné, hned když znovu spatřil toho bělovlasého ďábla. Frenchie Marquette měl pravdu. Od začátku byl pro to, aby Whiteheada okamžitě oddělali. Jenže Stewart chtěl nejdřív ty dva hřebce, s kterými mu unikli tři Nez Percéové.

Zavrtěl hlavou. Nemělo smysl nad tím dál přemýšlet. Musel co nejdřív do Virginia City. Poskládal své věci na hřbet jednoho z poníků, který měl ploché sedlo. Opatrně jim rozvázal kožené řemínky, kterými měli svázané přední nohy. Přijali to klidně. Viditelně Stewarta uznali za svého nového pána.

Pak se Keno vyšvihl do sedla druhého poníka. Pinta vzal za ohlávku za sebou.

O oba mrtvé indiány už se nestaral. Oheň pomalu dohasínal.

Když dorazil na stezku, která vedla k průsmyku Tachers, začalo sněžit.

Dokázal to. Věděl, že o několik mil dál na sever odbočí směrem na Virginia City a pak už bude jen otázkou rychlosti a vytrvalosti indiánských poníků, za jak dlouho dorazí do města.

A podařilo se mu to během jeden a půl dne. Za svítání spatřil první domy Virginia City. Všichni však ještě spali. Přitom se jednalo o město, kde před patnácti lety po nálezu zlata v rokli Alder Gulch vzrostl počet obyvatel až na 30 tisíc.

Seskočil ze sedla a oba poníky pak odehnal pryč. Dál mínil pokračovat pěšky. Nechtěl totiž, aby někdo tyto koně poznal. To by mu mohlo zhatit plány.

Po udusaném sněhu se pak vypravil do města. Z východu se k němu blížila dlouhá řada jezdců.

Armádní patrola. Patrně jeli z Fort Ellis přes Madison Trail.

Společně s vojáky dorazil Keno Stewart do města. Nechal je jet jako první. Provázely ho sice jejich nedůvěřivé pohledy, ale na to nedbal.

Jedna věc ho však zarazila.

Mezi vojáky totiž jela jedna žena. Zpod kapuce jí čouhaly světlé vlasy.

Zahvízdl si.

Ta žena vypadala zatraceně dobře. Její světlé vlasy zajímavě kontrastovaly s její opálenou pletí.

Keno Stewart měl rád blondýny a usmyslel si, že tu ženu musí poznat, pokud k tomu najde čas. Nejprve však musel navštívit marshalla Abnera Brookse.

Brooks nebude dvakrát nadšen zprávou, že jeho bratr Jefferson už není mezi živými, ale aspoň ho to pobídne k tomu, aby dal Stewartovi muže vhodné pro jeho záměr. Získat Appaloosy.

Whitehead, Velký los a oba Appaloosové byli úplně propocení, když tu úzkou, klikatou stezku v údolí v Absaroka Range měli za sebou. Pohlédli zpátky a sami se divili, jak se jim vlastně mohlo povést dostat stádo přes tyto nebezpečné hory.

Velký los se na Johnnieho usmál.

„Splnil jsi úkol, který ti dal Joseph,“ řekl spokojeným hlasem. „Teď už naše koně nikdo nenajde. Řeknu Žlutému vlkovi, že si jeho nenávist nezasloužíš. Jsi jedním z nás, Whiteheade, a udělal jsi pro náš lid víc než mnozí z nás.“

Whitehead mlčel. Tato pochvala ho samozřejmě těšila, ale zároveň si uvědomoval, že tím stejně Nez Percéům nijak nepomohl. Přemýšlel nad tím, jestli má Velkému losovi povědět o tom, že jeho lid už je v této době na cestě do Bismarcku a pak dál do Leavenworthu v Kansasu. To však bylo příliš těžké. Ne, raději mu o tom neřekne.

Jeho myšlenky se upnuly k Dvěma stromům a Mrtvému chodci, kteří zůstali u Appaloosů v ukrytém údolí. Také Lamiah tam nalezl místo svého posledního odpočinku. Vzali jeho ostatky až sem, k Absaroka Range, a pohřbili ho podle rituálů Nez Percéů.

Podle stop poznal, že v údolí žije dostatek zvěře. Kromě toho jim zbyli i oba poníci od Bannocků a také koně Jesse Jonese a pistolníka Brookse.

„Pojedeme zpátky přes Mamutí průsmyk?“ zeptal se Velký los.

Johnnie zavrtěl hlavou.

„Ne, tam už možná na nás čekají vojáci. Ne, my pojedeme na západ, až narazíme na Madison River a poté dál až k Missouri. Západně od Fort Benton překročíme Missouri a pak se vydáme k hranici. Nevěřím tomu, že bychom tam potkali nějakého modrokabátníka.“

Velký Los přikývl. Souhlasil by s každým Whiteheadovým návrhem, i kdyby je měl zavést do samotného pekla.

Nechali svým koním hodinu odpočinku a pak vyrazili dál. Museli se dostat k hrůzu nahánějícímu místu, které indiáni z kmene Vran nazývali Brod mrtvých.

Whitehead si vzpomněl, kolik námahy je tehdy stál průjezd té stezky neustále zahalené parou, kde ustavičně hrozil výbuch některé z bahenních sopek nebo některého z místních gejzírů.

Nebylo těžké tuto stezku najít. Její okolí vskutku nahánělo hrůzu.

Jakmile dorazili k Brodu mrtvých, zmocnil se Velkého losa nepřekonatelný děs. Nesmál se mu. Sám měl v sobě příliš indiánské krve na to, aby tomuto strachu z přírody nerozuměl.

„Drž se za mnou a dávej pozor na cestu,“ radil mu.

Velký los přikývl, ale bylo na něm vidět, že rozhodně není ve své kůži a že by byl nejradši někde úplně jinde.

Whitehead už chtěl Warriora navést na stezku zahalenou oblaky páry, když si všiml, jak je jeho hřebec nervózní. Nastražil uši a větřil.

O okamžik později Johnnie zaslechl dusot kopyt a něčí hovor.

Mrkl na Velkého losa. Také ten si toho povšiml. Whitehead mu dal rukou znamení a Velký los se i se svým koněm pomalu stáhl zpátky.

Johnnie zatím seskočil ze sedla svého Appaloosy a plácnutím po zadnici ho poslal k Velkému losovi, který upokojoval svého koně vedle jednoho z místních vodopádů.

Johnnie sešel ze stezky a schoval se za kmen jednoho zkamenělého stromu.

Dusot byl stále hlasitější.

„Jen klid, stará!“ ozval se čísi hluboký hlas.

„Zatraceně, ta cesta je přece dost široká!“

Z oblaků páry se objevily obrysy jezdce. Whitehead poznal plavého hřebce a když spatřil zrzavé vlasy, bylo mu vše jasné.

Brogan!

Pokud se Broganovi povedlo nalézt zahlazené stopy před Brodem mrtvých, pak nemohl být daleko ani Keno Stewart.

Napjatě čekal, až se Brogan zastaví na místě, kde předtím stál s Warriorem. Určitě mu budou nápadné stopy.

Whitehead naslouchal dál. Slyšel však už jen hukot vodopádů. Člověka žádného.

Vypadalo to, že Brogan tuší, že ty stopy budou čerstvé. Nedůvěřivě pokyvoval hlavou. Levou rukou instinktivně sáhl po koltu a vytáhl ho z pouzdra.

Whitehead opustil svůj úkryt za zkamenělým stromem. K Broganovi už mu zbývalo jen deset yardů. Měl se před ním na pozoru. Věděl, že Brogan má zatraceně dobrou mušku.

Plavý hřebec Broganovi bránil ve výhledu. Pistolník spatřil Johnnieho, teprve když se zvedl od stop a chtěl zpátky do sedla.

Zareagoval však jinak, než Johnnie čekal. Neskočil k zemi ani nevystřelil. Klidně nechal své ruce ležet na hrušce sedla. Když poznal Whiteheada, jeho zelené oči zableskly radostí.

„Ahoj, míšenče!“ prohodil.

Whitehead držel v ruce Brooksův kolt značky Peacemaker. Mávl s ním a řekl: „Běž před koně, Brogane, ale ruce pěkně nad hlavou. Pokud je tam jenom na chvilku neuvidím, budu střílet.“

Brogan přikývl. V jeho očích byl úžas. Možná, že nemohl věřit tomu, že ho Whitehead poznal hned na první pohled. Předtím se viděli jen pár minut ve Friscu. A to už bylo před rokem.

Plavý hřebec ustoupil kousek dál od výronu horké páry. Zdálo se, že by tento prapodivný kousek země už chtěl mít co nejdřív za sebou.

„Kde je Keno Stewart?“ otázal se Johnnie.

Dana Brogan se usmál. Pokrčil rameny, rozhlédl se kolem sebe a prohodil: „Nemám páru. Odmítl tě už dál pronásledovat. Tvrdil, že my dva bychom na vás stejně nestačili. Nechal jsem ho dole na Madisonu.“

„A to si nechal líbit?“

Pistolník se zašklebil ještě ďábelštěji.

„Nic jiného mu ani nezbývalo,“ dodal. „Než si uvědomil, co chci udělat, byl jsem už v trapu.“

„Mě by ale také zajímalo, co chceš udělat.“

Brogan se přestal usmívat.

„Byl jsem McCluskieův přítel.“

Whitehead přikývl.

„Já vím,“ odvětil. „Ale to přece nemůže být důvod pro to, abys jel za mnou. O McCluskieově smrti v Portlandu jsem se dozvěděl ve Fort Lapwai. Od poslední zimy jsem v Columbii nebyl.“

Brogan zavrtěl hlavou.

„Z toho se teda nevymluvíš,“ zavrčel. „Nikdo jiný nemohl mít zájem na vyšachování Daniela Crowna ze hry. McCluskie mi vyprávěl, žes to mohl udělat jedině ty. Jedině ty jsi mohl Crowna vyřídit. A možná že McCluskie v to dokonce doufal. Crown je totiž zodpovědný za to, že se ze Seana stala hromádka roztřeseného rosolu.“

Whitehead chvíli mlčky pistolníka pozoroval.

„O.K., Brogane,“ prohodil. „Musel jsem Crowna a McCluskieho oddělat. McCluskie mohl žít dál, ale chtěl mě zabít.“

Vzájemně se hypnotizovali pohledem. Oba věděli, že další slova jsou už zbytečná. A Brogan dobře věděl, co to znamená, když Whitehead připustil, že v Portlandu zabil i Daniela Crowna.

Toto setkání přežije jen jeden z nich.

Brogan měl stále zvednuté ruce. Hleděl do ústí Brooksova peacemakeru a kousal si rty.

Johnnie sklonil ruku. Zastrčil kolt za opasek. Brogan nehnul ani brvou.

Pistolník se uvolnil. Poklesla mu ramena a posléze začal nenápadně přibližovat pravou ruku k pažbě svého revolveru. Johnnie se však nenechal zmást. Podle instinktivního pohybu pistolníka poznal, že je levák.

Napjatě se pozorovali.

Johnnie znal Broganovu pověst. Věděl, že tento Ir je pekelně rychlý a že platí za nejlepšího pistolníka v Kalifornii.

Podle pohybu očí poznal, že Brogan chce tasit. Viděl, jak trhl levou rukou. Sám položil dlaň na hlaveň svého Peacemakeru, když v tom jeho soustředění přerušil výkřik Velkého losa.

Whitehead se však nenechal rozptýlit. Naopak Brogan na zlomek vteřiny pohlédl kamsi za něj.

Pak třeskly výstřely. Do dvojího třesku revolverů se vmísila tlumená rána winchestrovky.

Brogan byl odhozen dvěma kulkami.

Whitehead slyšel hvízdnutí kolem hlavy a poté ho něco ostrého zasáhlo zezadu do krku. Padl na kolena a obrátil hlavu.

Viděl, že Broganova kulka trefila zkamenělý strom a úlomek z něj ho poté poranil na krku.

Velký los přiběhl k ležícímu Broganovi a namířil na něho svou winchestrovku.

„Ne!“ vykřikl Johnnie a s námahou se zvedl. Přistoupil k Velkému losovi a odsunul hlaveň winchestrovky stranou.

Brogan byl mrtvý. Obě kulky ho zasáhly do levé poloviny hrudníku.

Whitehead se otočil. Mlčky kroutil hlavou. Nedokázal pochopit, o co vlastně Broganovi šlo. Vážil sem předlouhou cestu ze San Franciska, aby pomstil přítele. A jak to dopadlo? Co z toho má?

Jeho pohled utkvěl na Broganově plavém hřebci. Vezmou ho s sebou a někde po cestě ho budou muset utratit. Nesmí totiž zůstat žádné stopy po tom, že se jim Appaloosy povedlo dostat na druhou stranu přes Brod mrtvých. Pak by totiž pro jejich nepřátele nebylo těžké nalézt ono skryté údolí.

Zatímco Velký los odtáhl pistolníkovo tělo k bahenní sopce, kde ho pak potopil, postaral se Johnnie o jeho hřebce. Když prohlédl Broganovu výstroj, užasl. Nebyl totiž ozbrojen pouze námořnickým koltem a bowie-knifem, ale i toulcem s šípy. Divil se, k čemu to tomu pistolníkovi mohlo být. Snad to byla trofej, vzpomínka na někoho, koho oddělal.

Připnul si jeho opasek i s koltem, vyzkoušel ostří bowie-knifeu a přehodil si toulec s šípy přes rameno. Pak přišel k bublající bahenní sopce, v níž spočinulo Broganovo tělo, a hodil do ní Peacemaker, který předtím vzal Brooksovi.

Než se vyšvihl na svého věrného přítele Warriora, pověsil si přes rameno luk.

Velký los vzal Broganova hřebce za uzdu. Zvíře se vzpínalo, nechtělo do páru, ale indiánova pevná ruka ho k tomu nakonec přiměla.

Whitehead jel za ním i s oběma dalšími koni.

Susan McKennová se prohlížela ve velkém zrcadle ve svém hotelovém pokoji a přemýšlela nad tím, jestli opravdu udělala dobře, když nedbala Amandina varování.

Těžko říci. Každopádně to však už ve Fort Keogh nemohla vydržet ani minutu. Když se od Johna McLeana dozvěděla, že Whitehead s Appaloosy zřejmě míří do údolí Wallowa, využila první možnosti, jež se jí skýtala, a s armádní patrolou vyrazila do Virginia City. Doufala, že se odtud dostane do Fort Lapwai, ale velitel pevnosti Fort Ellis jí dal jednoznačně najevo, že nepřipustí, aby v tuto roční dobu jeho vojáci s sebou brali ženu.

Začalo se jí stýskat po Fort Keogh. Měla tam přítelkyni, Amandu. Tady, ve Virginia City, to bylo jiné. Byla tu úplně sama. Jenže ve Fort Keogh jí může trvat měsíce, než zjistí, kde vlastně Whitehead je.

Zavrtěla hlavou. Ne, věděla, že o ní ví. Vyptával se po ní.

Prohrábla si své dlouhé blonďaté vlasy. Toužila po Johnniem, moc jí chyběl.

Kdosi zaklepal na dveře. Vyděsilo ji to. Ve Virginia City nikoho neznala.

„Ano?“

„To jsem já, šerif Abner Brooks,“ ozval se hluboký hlas. „Mohl bych si s vámi promluvit, madam?“

Susan McKennová byla nedůvěřivá. Od Johnnieho Whiteheada se naučila, že většině lidí jde jen o jejich vlastní zisk.

„Co byste rád?“

„To musíme mluvit přes dveře, slečno McKennová? Jedná se o muže, kterého hledáte. O toho míšence Whiteheada.“

Susan s sebou trhla. Způsob, jakým marshall o Johnniem hovořil, prozrazoval, co si o něm myslí.

„Odkud víte, že…“

„Mluvil jsem s kapitánem Morrisonem, madam. Nerozumím, jak můžete být tak nedůvěřivá k marshallovi. Chci vám jen pomoct. Je mi líto, že vás to obtěžuje.“

Poté slyšela vzdalující se kroky. Přiskočila ke dveřím, odemkla a otevřela je. Vyběhla na chodbu. Na jejím konci zrovna zacházel za roh muž se širokými rameny.

„Marshalle…“

Abner Brooks se zastavil a otočil se. Susan viděla hvězdu blýskající se ve světle petrolejky.

„Je mi líto, marshalle,“ řekla. „Způsob, jakým jste o Johnniem mluvil, se mi nelíbil.“

Marshall se vrátil a vstoupil do jejího pokoje. Posadil se do křesla.

„Nemůžu mít s rudochy slitování,“ řekl. „Proč bych je měl litovat? Každý z Virginia City by vám to vysvětlil. A míšenec je pro mě jak indián.“

Susan se tím však nijak přesvědčit nedala. Pravda, nevěděla ani, co mu má odpovědět. Ten muž byl totiž nadmíru upřímný.

„Co tedy po mně chcete?“ zeptala se chladným tónem.

„Víte, já jsem blázen do koní, madam. A cosi už jsem slyšel o Appaloosech, kteří patří Nez Percéům. Já bych je prostě chtěl…“

Susan ho nenechala domluvit.

„V tom vám ale nemůžu pomoct, marshalle. Od kapitána Morrisona přece musíte vědět, že ani já sama nevím, kde vlastně Johnnie Whitehead je.“

Abner Brooks se usmál.

„Proto jsem tu já,“ řekl. „Nemyslete si, není to tak, že bych mu ty koně chtěl ukrást. Chci je koupit a jsem připraven mu za to dobře zaplatit. Třeba i tisíc dolarů za zvíře.“

„Ale já bych vám nepomohla, i kdybych věděla, kde Johnnie je, marshalle.“

„Já bych vám mohl říct, kde je,“ prohodil Brooks ledabyle.

Susan McKennová na něho překvapeně pohlédla. Její nedůvěra ještě vzrostla. Co od ní ten chlápek vůbec chce? Jde mu skutečně jen o ty koně? Zdálo se jí, že by bylo lepší, kdyby debatu s Brooksem uzavřela, ale její touha po Whiteheadovi byla silnější.

„Musíte mi ale slíbit, že se ho pokusíte přemluvit, aby mi jednoho z těch koní prodal,“ upozornil ji marshall. „I když vím, že od vás nemůžu požadovat žádné záruky.“

Stále mlčela. Jak to, že tento muž toho ví víc než armáda? Váhala. Věděla, že kdyby byl v její situaci Johnnie, Brooks by se se zlou potázal. Ale když mu slíbí jen to, že s ním o koních promluví, to snad není tak moc?

„Kde je?“ otázala se rozechvělým hlasem.

„A co ten slib?“

Susan přikývla. „Zkusím to.“

„O.K.“ Abner Brooks se zvedl ze židle. „Včera do města přijel starý traper. Rád by ty Appaloosy viděl. Vy víte, že armáda si není jistá, jestli je míšenec s Appaloosy. Jenže traper ho viděl. Až bude mít armáda důkaz, vystaví na něho zatykač. Mě to ale nezajímá. Pokud bude šance na dobrý obchod, klidně na své povinnosti na chvíli zapomenu.“

„Kde je?“ Její hlas nyní zněl naléhavě.

„Jen pomalu, jen pomalu,“ zchladil ji Brooks. „Armáda předpokládá, že ty Appaloosy hnali přes Madisonskou stezku na západ. Míšenec ale asi vytušil, že tam na něho čekají modrokabátníci. Jel proto na jih a …“

Brooks se odmlčel a usmál.

„A?“ zeptala se Susan.

„Víc už mi ten traper neřekl. Asi byste se s ním o tom měla pobavit sama. Za pár lahví kořalky vám jistě poví všechno, co chcete vědět.“

To jí připadalo podezřelé.

„A proč to nepovykládal vám?“ otázala se.

Brooks pokrčil rameny.

„Na co bych měl utrácet peníze za kořalku? Mě nezajímá, kde ten míšenec je. A armáda by mi za ty informace nezaplatila ani cent. Krom toho si dokážu představit i příjemnější činnost, než se v tomto počasí plahočit divočinou za nějakým indiánem kvůli pár koním, které bych stejně musel odevzdat armádě.“

„Kde je ten traper?“ zeptala se Susan.

„Má malý srub na kraji města.“

„Proč jste ho nevzal s sebou?“

„Toho bych sem nedostal ani párem volů. Ten si nechává chlast nosit, taková je to nátura. A když se zřídí jak zákon káže, beze stopy zmizí a měsíc o něm není slyšet.“

Věděla, že to všechno zní navýsost nepravděpodobně, ale nedokázala si představit důvod, proč by jí Abner Brooks lhal. Otočila se, přistoupila ke skříni a vytáhla z ní svůj liščí kožich.

Brooks jí do něj pomohl. Pak přikročila ke stolu a z kabelky vytáhla několik bankovek. Podala je Brooksovi se slovy: „Koupil byste mi půl tuctu lahví whisky? Za pět minut budu dole v hale.“

Abner Brooks s úsměvem přikývl a opustil místnost.

Susan se podívala do zrcadla. Uvědomovala si, že dělá chybu, ale věděla také, že nemá jinou možnost zjistit, kde by mohla Johnnieho Whiteheada najít.

Abner Brooks na ni čekal v recepci. Společně kráčeli po hlavní třídě. Foukal studený severák. Její nedůvěra zmizela. Řekla si, že Brooks proti ní asi těžko něco podnikne, když se s ní teď tak veřejně promenáduje po městě.

Traperův dům byla polorozpadlá chaloupka. V oknech, kde místo skleněných tabulí byl průsvitný papír, se svítilo.

Brooks otevřel dveře visící jen na jednom pantu. Hlasitě zavrzaly. Marshall vešel dovnitř a ustoupil stranou, aby udělal Susan místo.

Do nosu jí udeřil nepříjemný zápach laciných doutníků. Uprostřed místnosti stál stolek a vedle něj dvě židle. Místnost byla jen velmi spoře osvětlena petrolejovou lampou.

Brooks ji postrčil dovnitř místnosti.

Z neosvětleného rohu se proti ní vynořil velký stín.

Hleděla do bledého obličeje s rezavým obočím a řasami a mohutným nosem, který byl patrně několikrát zlomen.

Přes límec kabátce mu padaly dlouhé rezavé vlasy.

Hleděla do chladných, světlemodrých očí a věděla, že padla do léčky. Tento muž totiž nebyl ani starý ochmelka, ani traper.

„Dobrý večer, madam,“ pozdravil ji s odměřeným úsměvem. „Mé jméno je Keno Stewart. Jistě jste o mně už ve Fort Keogh slyšela…“

Polil ji studený pot.

Takže toto byl ten Keno Stewart, který chtěl Johnniemu vzít Appaloosy.

Zatím se mu to nepodařilo, ale nyní měl v rukou trumf, proti kterému Whitehead těžko najde protizbraň.

Susan McKennová cítila, jak jí do očí vhrkly slzy, i když se tomu bránila. Vzpomněla si na varování, které jí dal přes Amandu Whitehead. Zděsila se toho, že by kvůli ní musel Johnnie zemřít.

„Pořád myslíš na svou squaw,“ řekl Velký los. „Měl bys ji najít, Whiteheade. Já už to po hranici zvládnu sám.“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Slíbil jsem to Žlutému vlkovi.“

Velký los mlčel. Věděl, že nemá smysl dál Whiteheada přemlouvat. Ten se totiž přemluvit nedal. Zabalil se do přikrývky a předstíral, že spí.

Johnnie skutečně stále myslel na Susan. Dělala mu starosti, protože ji dobře znal. Cítil, že Amandě McLeanové se ji nepodařilo odvrátit od úmyslu jet za ním.

Už dva dny byl na cestě s Velkým losem. Nechali za sebou Virginia City a Fort Ellis a večer dorazili k soutoku Madison River s Missouri. Rozhodli se, že pojedou po východní straně Missouri na sever.

Whitehead počítal s tím, že jim to k hranici už nebude trvat déle než jeden týden. Pak bude muset zpátky a to znamená minimálně další týden, než zjistí, co je se Susan.

Spal velice neklidně. Několikrát se mu zdálo, že slyší nějaké zvuky, ale nevzbudil se. Ráno se cítil celý rozlámaný. Panovala psí zima.

Divil se, že ho Velký los ještě nevzbudil, i když už vycházelo slunce. Vyskočil a rozhlédl se.

Strnul. Velký los byl pryč. Whitehead pohlédl ke koním. Byl tam už jen Warrior.

Velký los se zkrátka sám vydal na sever. Cítil, jak moc se Whiteheadovi stýská po jeho squaw. V jednu chvíli chtěl Johnnie osedlat Warriora a vydat se za ním. Pak ale zavrtěl hlavou a zanechal takových myšlenek. Nemohl odmítnout přání Velkého losa.

Sbalil si věci a osedlal svého hřebce. Měl naspěch. Nejprve se však musel rozhodnout, kam zamíří. Fort Ellis byl blíž než Virginia City, jenže nevěděl, zda na něho po jeho útěku z Fort Keogh poručík McLean nebo generál Miles nevydali zatykač.

Nejprve tedy pojede do Virginia City a tam zjistí co a jak.

Doufal, že jeho obavy budou neopodstatněné.

Snad se Amandě McLeanové podařilo Susan přesvědčit, aby zůstala ve Fort Keogh.

Whitehead pozoroval čilý ruch ve zlatokopeckém městečku. Jeho Appaloosa zatím spokojeně odpočíval ve stáji.

Procházel se ulicí a před velitelstvím místní posádky spatřil tři bavící se muže. Jeden z nich měl kaprálskou uniformu. Přerušili svůj hovor a nedůvěřivě pohlédli na Whiteheada, který kráčel po chodníku.

Johnnieho zajímala především reakce kaprála, ale ten si ho příliš nevšímal. Teprve když Johnnie sahal po klice dveří velitelství, přikročil k němu a řekl: „Co byste rád, pane?“

Whitehead na něho pohlédl.

„Chtěl bych si promluvit se službu konajícím důstojníkem,“ odpověděl.

„Jen dál. Je tam kapitán Morrison.“

Johnnie poděkoval a vstoupil dovnitř. Jednalo se o skromně vybavenou místnost. Hned vedle dveří stála skříň na pušky. V levém rohu vedle kamen stál psací stůl, za nímž seděl kapitán a pročítal si nějaké papíry.

Překvapeně pohlédl na Johnnieho, aby pak vstal a přistoupil k němu.

„Johnnie Whitehead?“

Whitehead přikývl. Neznělo to, jako kdyby se kapitán chystal ho zatknout.

Morrison se zasmál. „Jsem ctitel paní Amandy McLeanové,“ řekl. „Jí byste měl poděkovat za to, že na vás John McLean nevydal zatykač.“

Johnnie si oddechl. Tak to by bylo v suchu. Mohl se ve městě i v pevnosti pohybovat bez obav.

„Díky, kapitáne. To jsem chtěl vědět.“ Přikývl a chtěl odejít.

„Počkejte ještě, pane Whiteheade,“ řekl Morrison a položil mu ruku na rameno. „Před dvěma dny jsem přijel z Fort Ellis do Virginia City s patrolou, abych tu na dva měsíce převzal velitelství. Vaše paní s námi…“

Whitehead ho nenechal domluvit. Uchopil ho tak prudce za rameno, že Morrison téměř vykřikl.

„Susan? Kde je?“

„Až mi pustíte rameno, tak vám to povím, Johnnie,“ řekl Morrison s úsměvem. „Vím jen tolik, že se ubytovala v Montana House.“ Přistoupil k věšáku vedle skříně s puškami a vzal si uniformu. „Počkejte, doprovodím vás.“

Společně pak vyrazili po Main Street a po nějakých dvou stech yardech odbočili do Camas Street, v níž stál hotel.

Recepční si Whiteheada nedůvěřivě změřil pohledem a zřejmě jen velmi nerad mu řekl číslo pokoje, v němž bydlela Susan.

Když Johnnie zamířil ke schodům, které vedly do prvního patra, zvolal na něj recepční: „Hej, vy chcete za ní?“

„Ano.“

„Slečna McKennová ale ve svém pokoji není,“ řekl recepční.

Whitehead se zarazil.

„A kde teda je?“

Recepční rozhodil rukama.

„Nejsem oprávněn vám k tomu podávat nějaké informace,“ řekl a hleděl přitom do stropu.

Tu se do debaty vmísil kapitán Morrison.

„Poslouchejte, Willowby,“ vyjel na něho zostra. „Jakým právem s tímto mužem jednáte, jako by to byl nějaký lunt? Jestli nám okamžitě nevysvětlíte odchod paní McKennové, tak něco zažijete, jasné?“

Willowby se zachvěl.

„Slečnu McKennovou včera večer navštívil marshall Brooks,“ řekl. „O něco později pak spolu opustili hotel. Od té doby se slečna McKennová ještě nevrátila.“

Brooks.

Když Johnnie slyšel to jméno, otřásl se. Tak se přece jmenoval ten pistolník, kterého odkrouhl v Mamutím průsmyku.

Morrison chtěl pokládat další otázky, ale Whitehead ho zarazil.

Vyšli před hotel a Whitehead se kapitána zeptal: „Vy marshalla Brookse znáte?“

Kapitán přikývl.

„Jistě. Je to tvrdý, ale poctivý chlap. Tvrdí se, že je neúplatný a to už ve zlatokopeckém městě, jako je Virginia City, něco znamená.“

„Nevíte, jestli má bratra?“ vyzvídal Johnnie.

Morrison pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Proč se ptáte?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Kde je marshallův úřad?“ zeptal se.

„Půjdu s vámi,“ řekl kapitán. „Brooks vám jistě řekne, kde ta žena je.“

Marshallův úřad ležel na Hlavní ulici hned vedle kanceláře novin Montanský demokrat. Johnnie četl vyvěšené stránky deníku. Už brzy se má hlavním městem Montany stát místo Virginia City Helena. Vražda dvou zvědů z kmene Bannocků. O Nez Percéch a Appaloosech však ani slovo.

Whitehead vstoupil do marshallova úřadu. Za stolem seděl tělnatý muž s hvězdou na vestě.

Morrison šel za ním a zavřel za sebou dveře.

Podle záblesku v Brooksových šedých očích Whitehead poznal, že marshall ví, koho má před sebou.

A neskrýval svou nenávist.

Johnnie věděl, co je příčinou této nenávisti: Brooks už se dozvěděl o tom, že Whitehead zabil jeho bratra.

A říct mu to mohl jediný člověk: Keno Stewart.

Johnniemu se náhle zatočila hlava. Došlo mu, o co tu jde. Keno Stewart a marshall spolupracovali. A Susan na to doplatila. Pohlédli si s Morrisonem do očí. Mlčeli však. Hlavou se mu honily stovky myšlenek. Pocit, že je bezmocný, že nemůže Susan nijak pomoci, ho dováděl k zoufalství.

„Dobrý večer, Abnere,“ řekl Morrison. „To je pan Johnnie Whitehead. Hledá slečnu McKennovou.“

Abner Brooks se zamračil.

„Tu blondýnu z Montana Houseu?“

Morrison přikývl. „Willowby řekl, že s vámi včera večer odešla z hotelu.“

„To je pravda,“ přisvědčil Brooks. „Poslala mi vzkaz, že se mnou chce mluvit. Šel jsem za ní a ona se mě ptala na jednoho muže, o kterém chtěla cosi zjistit. Neřekl jsem jí toho moc. Poprosila mě však, abych ji doprovodil k jeho hotelu, protože si jako žena netroufala sama vyjít na ulici. Doprovodil jsem ji tedy k Virginia Star a pak jsme se rozloučili. Víc o ní nevím.“

„Jak se jmenuje ten muž, na kterého se vás ptala?“ zeptal se Morrison. Jeho otázka nyní zněla velmi naléhavě. Zdálo se, že ani on marshallově historce nevěří.

Brooks předstíral, že přemýšlí.

„Miller,“ řekl posléze. „Joshua Miller.“

Whitehead chtěl k Brooksovi přistoupit, ale kapitán ho zarazil.

„Zeptáme se ve Virginia Star, Johnnie,“ řekl. „Pojďme, nesmíme ztrácet čas.“

Whitehead pohlédl na marshalla. Oba věděli, o co se ve skutečnosti jedná a nebýt Morrisonovy přítomnosti, okamžitě by sáhli po zbrani.

U dveří se Johnnie ještě jednou otočil.

„Jestli jí zkřivíte jeden jediný vlas, Brooksi,“ zavrčel, „budete následovat svého bratra do pekla.“

Viděl, jak marshall zrudl. V očích se mu zajiskřilo.

„Ale ty budeš na řadě přede mnou, ty bastarde,“ sykl marshall. „Asi by ses měl nejdřív podívat do Golden Warriora…“

„Whiteheade!“

Morrisonovo netrpělivé zvolání vyrušilo oba soky z jejich kočkování a Johnnie po krátkém pohledu na nenáviděného Abnera Brookse opustil místnost. Morrison jen zavrtěl hlavou.

„Tomu nerozumím,“ prohodil kapitán venku. „Takového jsem Brookse ještě neviděl. Jeho vysvětlení se mi ale vůbec nelíbí.“

Johnnie mlčel. Díval se, jak k nim míří kaprál, který stál předtím před velitelstvím. Také Morrison si ho všiml. Počkali, až k nim přijede a zasalutuje.

„Přijel kapitán Sully z Fort Misouly s patrolou,“ hlásil. „Chtěl nabrat nějaké zásoby, přespat tu a zítra ráno zase vyrazit.“

Morrison přikývl.

„Postarejte se o to, kaprále,“ řekl. „Za pár minut jsem na velitelství.“

Kaprál zasalutoval, otočil se a spěšně se vrátil na velitelství.

Morrison se obrátil na Whiteheada.

„Johnnie, já vás samozřejmě nemůžu odradit od toho, abyste šel do Virginia Star. Ale prosím vás: Jenom žádné násilí. Slibte mi to. Vím, že si o slečnu McKennovou děláte starosti. Ale když tu všecko rozstřílíte na cimprcampr, tak jí nepomůžete.“

Whitehead sevřel rty a přikývl.

„Postarejte se o patrolu, kapitáne,“ odsekl příkře, i když to asi tak nechtěl.

Morrison ještě chvíli zůstal stát a sledoval Whiteheada, který bez pozdravu odešel.

Pak zamířil k velitelství. Proklínal kapitána Sullyho, který přijel právě v ten nejméně vhodný okamžik.

Whitehead se schoval ve stínu jednoho průjezdu a upřel zrak na marshallův úřad.

Předpokládal, že Brooks budovu brzy opustí a půjde varovat Kena Stewarta. Ale zmýlil se. Viděl, jak Brooks nervózně chodí po místnosti sem a tam.

Nechtěl už déle čekat. Zastavil jednoho chodce a zeptal se ho na Golden Warrior.

Saloon Golden Warrior byl osvětlený. Před vchodem stál ramenatý černoch ve fantaskní uniformě a nedůvěřivě si Johnnieho prohlížel.

„Co je?“ zeptal se Johnnie podrážděně. „To se ti moje kůže nezdá dost světlá?“

Černoch se zašklebil.

„Hlavně abys zaplatil, indiáne,“ prohodil. „Jen se vevnitř chovej slušně a vyjdeme spolu.“

Whitehead vstoupil do saloonu.

Venku ještě bylo světlo a plakáty oznamovaly, že tanečnice přijdou na scénu až v deset hodin. Většina stolů ještě byla neobsazená.

Whitehead se po nějakém rozhlédl. Nebyl problém ho najít. Posadil se zády ke zdi. Počkal, až mu barman přinese whisky, pak vytáhl svůj námořnický kolt a položil si ho na klín.

Doufal, že nebude muset dlouho čekat.

Trvalo to asi čtvrt hodiny.

Otevřely se dveře a muži sedící u výčepního pultu otočili hlavy. Stewart a černoch. Bylo vidět, jak je černoch k Stewartovi úslužný.

Stewart si chvíli prohlížel saloon. Když spatřil Whiteheada, trhl sebou, ale hned se usmál a vykročil směrem k Whiteheadovu stolu.

Ani se neptal, jestli je tam volné místo, prostě se rovnou posadil.

Johnnie se předklonil a ještě než Stewart stačil něco říct, chladně prohodil: „Stewarte, od Brookse už víte, co jsem mu slíbil, kdyby se slečně McKennové něco stalo. To samé platí i pro vás. Dotkněte se jí, a před mou pomstou se neukryjete na žádném místě na světě.“

Keno Stewart se zašklebil a vytáhl obočí.

„To samozřejmě není žádný problém, pokud nám alespoň trochu vyjdete vstříc, Whiteheade,“ odpověděl.

„Co chcete?“

„Appaloosy, co asi?“ usmál se Stewart.

„O tom s vámi jednat nemůžu,“ opáčil Whitehead. „Ti koně mi nepatří. To znamená, že vám je ani nemůžu prodat.“

Keno Stewart zrudl.

„Ty zatracenej bastarde!“ zavrčel. „Tobě ještě nedošlo, že ta tvoje panenka může skončit velice špatně, jestli nám neprozradíš, kam jste schovali ty Appaloosy?“ Přivřel oči. „Jsou někde poblíž? Nebo Nez Percéové táhli i se stádem dál?“

Whitehead mu chtěl odpovědět, ale v tom okamžiku se rozletěly dveře a do saloonu vstoupil marshall Abner Brooks.

Keno Stewart na něho pohlédl a když se opět začal věnovat Whiteheadovi, objevil se na jeho tváři úsměšek.

„To víš, dokážeš si asi představit, jak ho to dožralo, když jsem mu řekl, že mu nějaký míšenec odkrágloval bráchu,“ řekl. „Už se s ním znám delší dobu. Jestli nebudeš mluvit, oddělá tě. A i když se mně potom nepovede dostat Appaloosy, tak se aspoň spokojím s tou tvou krasotinkou.“

Whitehead sáhl po koltu a pod stolem namířil na Stewarta. Ten nehnul ani brvou.

Ke stolu přistoupil Abner Brooks a zeptal se: „Je to on?“

Stewart přikývl.

„Ano, je to on. A je paličatý jako všichni indiáni.“

Brooks vytáhl z pouzdra svůj Peacemaker. Dával přednost stejné zbrani jako jeho bratr.

„Vstaň, míšenče,“ procedil mezi zuby. „Zatýkám tě.“

Whitehead nespouštěl Stewarta z očí.

„Smím se zeptat proč, Brooksi?“

„Za vraždu Jeffersona Brookse, Frenchieho Marquettea a Dany Brogana,“ řekl marshall.

„A jak jste na to přišel? To vám řekl Stewart? Nebo máte nějakého hodnověrného svědka?“

Keno Stewart zaklel. Brooks se však nevzrušoval a odpověvěl: „To nech laskavě na mně, míšenče. Vstaň a pojď se mnou, jestli nechceš, abych ti vpálil kulku do hlavy.“

Johnnie horečně přemýšlel. Byl v pasti. Proti muži zákona vytasit zbraň nemohl, to by byl jeho konec. Viděl, jak se Stewartovi zajiskřilo v očích. Johnnie pochopil, že Stewart se už vzdal naděje, že by kdy zjistil, kde jsou Appaloosové. A to znamenalo, že on, Whitehead, tuto místnost neopustí živý.

Náhle se otevřely dveře. Johnnie tohoto zlomku vteřiny využil k tomu, aby natáhl kohoutek svého námořnického koltu.

Překvapeně pohlédl na muže a ženu, kteří vstoupili do saloonu. Trhl sebou, když za kapitánem Morrisonem spatřil štíhlou postavu Susan McKennové. Měla od silného mrazu červený nos, oči rozšířené strachem.

„Schovejte ten kolt, marshalle Brooksi!“ zvolal Morrison a tasil svůj jednočinný armádní revolver.

Brookse to zmátlo a na chvíli nevěděl, co má dělat.

Keno Stewart vyskočil a převrhl židli, na které předtím seděl. Než někdo stačil něco říct, vytasil Keno Stewart kolt a vypálil na Whiteheada.

Ten skočil ze židle k zemi a v pádu vystřelil.

Zasáhl Stewarta do levé nohy. Stewartova kulka mu neublížila. A jeho sokovi nepomohlo ani to, že střílel dvakrát. Druhý výstřel totiž jen poškodil strop saloonu.

Během několika vteřin k Stewartovi přiskočil Morrison a vyrazil mu revolver z ruky. Svůj armádní kolt měl stále namířen na Abnera Brookse, jenž se zděšením hleděl na krvácejícího kumpána.

„Zahoďte ten revolver, Brooksi!“ zvolal Morrison. „Buďte rád, že jste nestřílel. To byste teď ležel vedle Stewarta.“

Pak se kapitán obrátil na Whiteheada.

„Pojďme, Johnnie,“ prohodil s úsměvem.

Whitehead vstal. Pevně, ale něžně objal Susan McKennovou, která se mu vrhla do náruče.

Opustili Fort Ellis a podél Yellowstone River se vydali směrem k Fort Keogh. Jejich cílem byl Bismarck. Whitehead doufal, že se tam setká s Josephem.

Susan McKennová zářila štěstím.

V posledních dnech si pověděli tolik věcí! Když pohlédla Johnniemu do očí, podivila se sama sobě, jak vůbec dokázala celý ten čas ve Washingtonu bez něho vydržet.

Kapitán Morrison se ve Virginia City postaral o to, aby jim marshall Brooks nedělal problémy. Slíbil mu, že ho pověsí na kostelní věž, pokud nenechá Whiteheada na pokoji.

Morrison hned poté, co se postaral o patrolu kapitána Sullyho, rozeslal své vojáky, aby hledali blonďatou ženu. Kaprál pak od jednoho staršího muže vyzvěděl, že viděl, jak marshall mizí ze Susan v jednom zapadlém srubu. Kaprál tam okamžitě i se svými lidmi vpadl a skutečně, Susan byla svázaná vevnitř. Okamžitě ji rozvázali a zavedli za kapitánem.

Brooks už se po boji v Golden Warrioru ve Whiteheadově blízkosti neukázal.

O Kena Stewarta se postaral lékař. Whiteheadova kulka mu roztříštila stehenní kost tak, že doktorovi nezbylo nic jiného, než nohu amputovat.

„Už se těším na Amandu,“ řekla Susan. Svou klisnu uvázala vedle Warriora, přestože ten vedle sebe nikdy žádné další zvíře nestrpěl. „Bez ní bych tak dlouho ve Washingtonu nevydržela.“

Johnnie přikývl.

„Je to milé, šikovné děvče,“ dodal. „Nikdy jí nezapomenu, jak mi pomohla utéct z Fort Keogh. Bez ní by se teď už Keno Stewart s Appaloosy jistě proháněl na svém ranči v Coloradu.“

Mlčky pokračovali dál. Mysleli na kapitána Josepha a jeho lid. Doufali, že Appaloosové jednoho dne pomohou Nez Percéům jejich těžký osud překonat…