John Kirby

Colorado western 007. Monahan vrací úder

Jmenoval se Lance Monahan. Rozhodl se, že se už nikdy neskloní před terorem mocných. Jenže všechno dopadlo jinak. Chtěli ho zničit, vymazat z paměti lidí.

Lance Monahan ten boj nechtěl.

Nic jiného mu však nezbývalo. A jeho protivníci tak měli možnost pocítit, co to znamená, když si z někoho udělají nepřítele na život a na smrt…

“Hóó!”

Lance Monahan přitáhl koni opratě a zabrzdil, aby se vůz nerozjel po svahu dolů.

Na kozlíku s ním seděla Lucy McCameyová, blondýna s vlasy svázanými do copánků. Ale to, co by jiné ženy činilo staršími, ji naopak omlazovalo.

Lucy McCameyová pohlédla svýma velkýma modrýma očima ke dvěma nízkým chatám, které stály asi tři sta yardů nad Rio Canyon Pintado.

„To ale není ranč tvého strýčka Clifforda,“ prohodila, poté co si ty chaty chvíli prohlížela.

Lance Monahan zavrtěl hlavou.

„Po smrti strýčka Clifforda nechal Big John Levelland srovnat původní budovy se zemí. Nechtěl jsem, aby nové stavby byly na stejném místě. Chtěl jsem být blíž městu. Nepočítám s tím, že by Levelland se svými jezdci zajížděl až sem.“

Lucy byla velmi vážná. Také ji i jejího muže kdysi Big John Levelland vyhnal. Tento rančer pak jejich farmu převzal bez toho, že by jí vyplatil jediný cent.

Lance Monahan přivřel oči. Překvapilo ho, že všude kolem vidí pasoucí se dobytek. Když ranč opouštěl, byla prérie prázdná. Big John Levelland mu všechen dobytek pokradl.

Náhle se za nimi ozval dusot kopyt.

Lance Monahan i Lucy McCameyová otočili hlavu.

Přijížděl k nim Scott McCamey. Tento šestnáctiletý chlapec jako by své matce z oka vypadl. Měl červená líčka. Asi proto, že měl za sebou dlouhou cestu na hnědákovi, který kdysi patřil jeho otci. Před vozem zastavil a pohlédl na chaty.

Polkl. Patrně si ranč představoval trošku větší.

Lance Monahan se usmál.

„Jenom žádný strach, Scotte,“ zamumlal. „Dlouho v těch boudách živořit nebudeme. Když mě Levelland vyhnal z mého ranče, měl jsem už nachystané plány obytných budov.“

Scott McCamey pevně sevřel rty. Kývl na svou matku i na Lance a prohodil: „Na co ještě čekáme? Doufám, že ten ksindl, co se tam usadil, vyženeme!“

Lance Monahan se zamračil. Věděl, že chlapec má sokolí oči. Pak si ale i on všiml, že z komína jedné z chat se začalo kouřit.

Seskočil z kozlíku a uchopil uzdu hnědáka.

„Pojedeš ten zbývající kousek s vozem, Scotte,“ řekl. „Já vyrazím napřed. Dávej pozor na matku, kdyby se tam náhodou začalo střílet.“

Chlapec jen neochotně seskočil ze sedla a vylezl na kozlík. Lance mu viděl na očích, že by nejraději jel s ním a vyhnal ty čubčí syny z Monahanova ranče.

Lucy McCameyová mlčela. Lance na ni kývl a pak už jen bodl svého hnědáka do slabin.

Kůň se spustil dolů ze svahu. Lance jej řídil pouze stehny. Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a nabil ji. Nevěděl, kdo jsou ti chlapi na jeho ranči, ale obával se, že to budou Levellandovi kovbojové. A v takovém případě je vždycky dobré mít pušku nabitou.

Pak spatřil dvorek před obytnou budovou. Přejel mu mráz po zádech. Ani ne před třemi týdny na tomto místě bojoval na kolty se Sidem Levellandem a jeho kovboji. Zasáhl Sida Levellanda do kolena a to tak, že mu nakonec museli zraněnou nohu amputovat.

Big John Levelland pak na Monahanovu hlavu vypsal odměnu pět tisíc dolarů. To bylo samozřejmě nezákonné. Ale s tím, co je a co není zákonné, si John Levelland hlavu nikdy nedělal. Hlavně když měl na něčem zájem.

Doposud se o získání této prémie pokusili čtyři lovci lidí. Nikdo z nich ale na Lance Monahana neměl.

Nyní se Monahan vracel zpátky. Uvědomil si totiž, že nemá smysl před Levellandem prchat. Zatrpklý rančer by totiž za ním stejně pořád posílal své lidi.

Lance pohlédl ke kopcům.

Plně naložený povoz za sebou zvedal mračna prachu. Chlapec se zřejmě s vozem rozjel příliš rychle. Patrně mu nedošlo, že Lance svou záležitost s kovboji ještě nevyřídil.

Když Lance přicválal na dvůr a zastavil před studnou, otevřely se dveře domu. Krátký pohled k ohradě, na jejíchž břevnech visela tři sedla, Lanceovi napověděl, s kolika muži má co do činění.

Z přístavku vyšel jeden z nich. Jakmile poznal Lancea, svraštil čelo.

„Hej, hoši!“ zvolal. „Podívejte, jaký ptáček nám to spadl rovnou do náruče!“

Z domu vyšli další dva kovbojové. Lance všechny tři znal. Jednalo se o Levellandovy muže, jak to ostatně i předpokládal. Jejich mluvčí byl přítomen u přestřelky, kdy Sida Levellanda trefil do nohy. Tenkrát tento maník dostal zásah do ramene. Rána se však, jak bylo vidět, rychle zahojila.

Upřeně na sebe hleděli.

Pak si jeden z nich všiml vozu, který přijížděl na dvůr.

„Ať se propadnu do země, jestli to není McCamey!“ zvolal.

Lance Monahan seskočil ze sedla. Winchestrovku nechal viset na sedle. Na okamžik byl kryt za hnědákovým hřbetem a to mu stačilo na to, aby vytasil svůj kolt značky Remington.

Vyšel zpoza koně a namířil na tři překvapené kovboje.

„Co je, Monahane?“ hlesl kovboj, kterého Lance předtím trefil do ramene. „Už tě život nebaví, nebo jsi snad neslyšel o těch pěti tisících, které Big John vypsal jako odměnu za tvou hlavu?“

„Chtěl by sis je vydělat, Warnere?“ opáčil Lance.

Kirby Warner zavrtěl hlavou.

„Od toho jsou tu jiní,“ odvětil. „Jiní, kteří to s koltem umí zatraceně dobře.“

Po Monahanově obličeji přeběhl nenápadný úsměv.

„Čtyři z nich už leží pod drnem,“ poznamenal.

Kirby Warner i jeho druhové vytřeštili oči. Lance viděl, jak se potí a jak se snaží držet ruce co nejdále od svých revolverů, aby snad Lance nevyprovokovali.

„Osedlejte si koně a zmizte z mého ranče,“ zavrčel Lance.

Kirby kývl směrem k domu.

„Máme svoje věci vevnitř, Monahane,“ řekl.

„Já vím, co mi patří, a co ne,“ odtušil Lance. „A to, co mi nepatří, vezmu do Santa Rosy. Tam si pro to můžete přijet. Máte pět minut na to, abyste vypadli. A pozdravujte Johna Levellanda. Vyřiďte mu, ať se mým pozemkům příště z daleka vyhne. Budu střílet na každého, kdo mi bude jezdit po pozemcích, protože musím počítat s tím, že každý je zabiják. Už dva dny se na mých pozemcích pase dobytek s jeho cejchem. To skončí. A vyřiďte mu, aby sem posílal jen muže, které znám.“

Kirby Warner zavrtěl hlavou.

„Ty ses snad zbláznil, Monahane,“ zavrčel. „To se ti nepovede. Na tvém místě bych si radši někde hodil smyčku. Aspoň by sis ušetřil spoustu problémů. Od doby, co Sidovi uřízli nohu, je starý k nepoznání. Dřív se s ním ještě dalo mluvit. Teď ale, když se mu něco nelíbí, hned sahá po biči. Nedá ti pokoj, dokud tě nedostane, Monahane.“

„Nebo dokud nedostanu já jeho,“ dodal Lance.

Kirby Warner jen pokrčil rameny a sešel na dvůr.

Tu přijel vůz.

Lance se pootočil, ale jen tak, aby neztrácel kovboje z očí.

Chlapec byl celý uřícený z rychlé jízdy. Prudce zabrzdil a poté z kozlíku vstal. Pravou rukou kroužil kolem hlavně svého revolveru.

Kirby Warner se zastavil dva kroky před postrojem. Poklepal si na okraj klobouku.

„Dobrý den, pane McCameyi,“ řekl. „To byla chyba, že jste se dal přemluvit k návratu.“

Lucy McCameyová se usmála.

„To já jsem přemluvila pana Monahana,“ poznamenala.

„A váš muž?“

Lance chtěl zasáhnout, nelíbilo se mu, jak opovážlivě se Warner ptá. Pak však uviděl, že Lucy mu odpovědět chce. Zůstal tedy stát a nechal ji promluvit.

„Můj muž je mrtvý, pane Warnere. Zemřel kvůli Johnu Levellandovi, kvůli jeho šílené chuti po moci. Vyřiďte Levellandovi, že jsem na Monahanově straně a budu na jeho straně bojovat. Nejenom za jeho ranč, ale i za naši farmu, která nám ještě stále patří.“

Kirby Warner přikývl.

„Vyřídím mu to, i kdyby mě měl na místě zpráskat bičem,“ řekl. „Ale to nic nemění na tom, že svým návratem si zaděláváte na velké problémy, paní McCameyová. Nebo bych snad měl říct: paní Monahanová?“

Lance rychle přikročil k Warnerovi a jeho drzost ztrestal tím, že mu jednu vrazil. Kovboj spadl na zem a zaklel. Lance nad ním stál široce rozkročen. Chlapec na kozlíku zatím držel revolverem v šachu zbylé dva kovboje.

„Dej si pozor na jazyk, Warnere,“ sykl Lance. „A teď už konečně všichni zmizte, než zapomenu, že tu je dáma.“

Warner vstal a oprášil se. Krátce pohlédl na Lucy a pak zamířil k ohradě. Vzal sedla a odnesl je do stáje. Po dvou minutách odtud vyvedl svého osedlaného koně. Chvilku počkal, až si pro své oře přijdou i jeho kolegové. Pak se vyšvihl do sedla.

Chvíli to vypadalo, jako by chtěl něco říct. Pak však bodl svého koně do slabin a odjel. Zamířil na východ, tam, kde leží ranč „Líné L“, jehož majitelem byl Big John Levelland.

Lance za nimi hleděl, dokud nezmizeli za obzorem.

Lucy ještě stále seděla na kozlíku. Scott zatím slezl a odvedl hnědáka do stáje.

Lance vylezl na stupačky kozlíku a s úsměvem řekl: „Vítej doma, Lucy.“

Odpověděla mu úsměvem a podala mu ruku. Objal ji a snesl z kozlíku. Na chvilku se dívali jeden druhému do očí. Políbili se. Pak ji postavil na zem.

„Ani nevíš, jak se těším na budoucnost,“ prohodila s úsměvem a s jiskrou v oku.

Lance mlčel.

Věděl, že to nebudou mít až tak jednoduché.

Za tři hodiny bude Big John Levelland vědět, že Lance Monahan se vrátil. Pošle na něho své drsňáky a nebude mít pokoj, dokud ho nevyřídí.

Možná by toho návratu měl dokonce litovat. Pohlédl do modrých očí Lucy McCameyové a uvědomil si, že nebude bojovat jenom o tento kousek země, ale o celou svou budoucnost, o své štěstí.

„Nechceš se podívat dovnitř, Lucy?“ nabádal ji. „Já zatím pomůžu Scottovi s koni a s vozem.“

Přikývla a přišla k verandě.

Lance ji se zalíbením sledoval. Miloval ji, tak jako nikdy žádnou ženu předtím. Miloval její veselou náturu, její víru a přímočarost. Byla to žena, o kterou se mohl opřít. Přestože jí bylo už pětatřicet let a měla šestnáctiletého syna, vypadala jako mladé děvčátko, které o špatnostech tohoto světa ještě nic neví.

Lance počkal, než zmizela v domě. Pak se otočil a odpřáhl koně z vozu.

Scott McCamey vyšel ze stáje. Usmíval se.

„Warner si musel nechat zajít chuť, Lanci,“ prohodil. „Big John teď ví, že už nejsi sám. A když proti nám přesto vyjede, připraví si tak vlastní konec.“

Lance mlčel.

Chlapec ještě nevěděl, čeho všeho je Big John Levelland schopen, když ho někdo vydráždí.

Večer už měla Lucy v domě uklizeno. Věci, které patřily kovbojům z „Líného L“, ležely na voze, se kterým Lance mínil následujícího dne zajet do Santa Rosy. Chtěl tam také nakoupit zásoby. Věděl, že si musí pospíšit. Hned jak se Big John dozví o jeho příjezdu, nasadí všechny páky, aby Lance zničil. Než Lance opustil svůj malý ranč, odmítli mu v bance v Santa Rose půjčit peníze. O tom, že za tím stál Levelland, nepochyboval.

Díky pilnosti Lucy už dům vypadal daleko příjemněji než předtím.

Na oknech visely záclony, na stolech ležely ubrusy. Lucy dokonce venku natrhala květiny a dala je vevnitř do vázy.

„Však se Scott brzy vrátí,“ řekla.

Lance přikývl.

„Slíbil mi, že nepojede daleko a vrátí se, hned jak na někoho narazí,“ dodal.

Vařila polévku. V záři plamenů se Lanceovi zdál její obličej ještě krásnější než jindy. Přikročil k ní a objal ji. Laskal jí vlasy.

„Miluju tě, Lucy,“ zašeptal.

Tiše se zasmála.

„Dokázal bys mi to říct i jindy než u vaření?“

Lance vzal kotlík s polévkou a postavil ho na stůl.

„Chtěl bych ti to říkat každou hodinu.“

Přitulila se k němu.

„S tebou se poprvé ve svém životě cítím bezpečná,“ zašeptala. „Vždycky jsem musela být silná. Mnohokrát jsem plakala bezmocí, ale nikdy to nikdo nesměl vidět. Já tě také miluju, Lanci. Zdá se mi, jako bych na tebe čekala celý svůj život.“

Políbili se.

Venku náhle zazněl dusot kopyt. Lance vyšel ke dveřím a vzal si winchestrovku, kterou předtím nechal opřenou o zeď. Pak však uslyšel hlas Scotta McCameyho.

Vyšel na verandu.

Scott zrovna slézal z koně. Byl celý uřícený z namáhavé jízdy.

„Kontroloval jsem dobytek, Lanci!“ zvolal. „Žádný nemá cejch „Líného L“, všecko je s cejchem „Houpajícího se M“.“

Lance mlčky přikývl. Myslel si to. Big John Levelland si byl svou věcí tak jistý, že ani neodehnal stáda ukradeného Monahanova dobytka. Nechal je prostě pást se na Monahanových pastvinách.

„To je dobré, Scotte,“ řekl. „Aspoň se nemusíme namáhat a hnát náš dobytek od Levellanda. Zaveď hnědáka do stáje a přijď domů. Matka už udělala jídlo.“

Scott přikývl a vzal koně za uzdu.

Lance pohlédl k okolním kopcům a k Rio Canyon Pintado.

V okolí vládl klid.

Ale jak dlouho to vydrží?

Lance zavrtěl hlavou. Nechtěl na to myslet. Možná mu nebesa ještě dopřejí několik dnů nebo snad i týdnů klidného života s Lucy McCameyovou.

O čtvrt hodiny později už všichni seděli u večeře. Lucy se pomodlila a poté začal Scott vyprávět o tom, že v Rio Canyon Pintado je tolik vody, kolik tam ještě neviděl.

„Tam se musíš, Lanci podívat, co tam je vody,“ tvrdil unešeně. „Mohl bys mít desetkrát tolik dobytka a furt by bylo vody dost.“

„Ne já, my,“ opravil ho Lance. „Víš, Scotte, rozhodli jsme se s tvou matkou, že se vezmeme. Tvůj otec sice zemřel teprve nedávno, ale sám víš, co se všechno se na nás valí. Chci, abyste měli dědické právo na tento ranč, kdyby se mi něco přihodilo. Zítra promluvím s reverendem v Santa Rose. Máš něco proti?“

Scott na něho překvapeně pohlédl. Poté však zavrtěl hlavou. Krátce pohlédl na svou matku. Lance věděl, jak mu je. Se svým pravým otcem nikdy dobře nevycházel. Byl to totiž zbabělec. Vždy hledal cestu nejmenšího odporu. A když Scott vyrostl natolik, aby to poznal, začal svým otcem pohrdat.

Joel McCamey si byl vědom toho, co mu schází, a chtěl své rodině zajistit lepší živobytí, poté co ho Big John Levelland vyhnal z jejich farmy. Joel McCamey se spojil se třemi bandity a společně pak přepadli jednu banku v Texasu.

Svým třem kumpánům lup v hodnotě 50 000 dolarů vyfoukl. Za to se mu odvděčili kulkou. Přestože jim ještě stačil utéct, na následky zranění nakonec zemřel.

Lance ho nalezl, ještě když žil. Peníze vzal Lucy. Ta je však nechtěla a předala je marshalovi.

Lance se pousmál. Tenkrát se vlastně poprvé setkal s Lucy. Přesto se mu už tehdy zdálo, jako by ji znal celý život. Tři McCameyovi kumpáni, kteří se pokusili lup znovu získat, dopadli špatně. Jeden z nich zemřel, zbylé dva chytili a eskortovali do Texasu, kde se jim postarali o ubytování v místním trestaneckém táboře.

„Proč mě nevezmeš s sebou do Santa Rosy, Lanci?“ otázal se Scott. „Možná tam už na tebe čekají Levellandovi muži. Nebylo by lepší, kdyby ti někdo kryl záda?“

Lance zavrtěl hlavou.

„Nechci, aby tvá matka zůstala na ranči sama. Krom toho bys měl dát pozor na dobytek. Ale to je vše. Pokud by se objevili Levellandovi lidé a odehnali ho, tak jim v tom nebraň. Nechci žádnou krev. Hlavně ne tvoji.“

Chlapec se zarazil.

„Hej, Lanci, já už přece nejsem dítě,“ řekl dotčeně. „Dokážu je zastavit. Proč bych se měl jenom dívat, jak nám kradou dobytek?“

„Nejde o to, jestli jsi velký nebo malý, Scotte,“ klidně odvětil Lance, „ale o to, že bys mohl překročit zákon. Pokud budeš střílet a někoho z nich zraníš, nebo dokonce zabiješ, tak bude na Levellandově straně stát navíc i zákon.“

„Ale ty jsi přece Warnerovi řekl, že zabiješ každého, kdo sem přijde neohlášený!“ namítl chlapec.

Lance zavrtěl hlavou.

„To byla jen výhrůžka.“

„A šerif? To už snad Calvin Shafter nenosí hvězdu?“

Lance přikývl. „Ale ano. Calvin Shafter je ještě stále šerifem v Santa Rose.“

Scott se usmál.

„No tak vidíš,“ zvolal. „To znamená, že zákon stojí na Levellandově straně tak jako tak.“

„Ne, Scotte. Zákon ne. Zákon sám je spravedlivý a neúplatný. Jenom jeho zástupci jsou občas svévolní. Pokusím se Calvinu Shafterovi vysvětlit, že není jen Levellandovým šerifem. A jestli to nepochopí… jsou i jiná místa, na která se můžeme obrátit. Ale jedno si Scotte musíš uvědomit: Bez podpory zákona budeme proti Levellandově moci stát sami. Jestli uděláme něco, co bude zákon nějak porušovat, tak proti nám Big John zákon okamžitě zmobilizuje.“

„Big John se bude houby starat o to, jestli překročíme nebo nepřekročíme zákon,“ řekl chlapec. „A pokud nás oddělá, tak se už stejně nikoho nebudeme moct ptát, jestli je to zákonné nebo ne.“

„Může být, Scotte,“ odvětil Lance. „Jinou šanci však nemáme. Jestli půjdeme a zabijeme Big Johna a jeho syna, spustí to proti nám štvanici. To bys chtěl? Opravdu?“

Lance viděl, jak chlapec usilovně přemýšlí. Když nic jiného, tak ho aspoň těmito slovy zchladil.

Nakonec Scott přikývl.

„Dobrá, Lanci,“ hlesl. „Nebudu na ně střílet. Ale jestli nám budou krást dobytek, pojedu za nimi. Aspoň se dozvím, kam ho ženou.“

„Nezapomínej na to, že tu nesmíme nechat tvou matku samotnou,“ dodal Lance. „Krom toho by nemělo být problémem náš ocejchovaný dobytek najít. Big John je sebevědomý až příliš. Myslí si, že s jedním chlapem, ženou a chlapcem mít problém nebude.“

„To se ještě bude divit,“ řekl Scott.

Lance přikývl.

„To teda bude, Scotte.“

Tři kovboje polil studený pot, když vjížděli na dvůr ranče „Líné L“.

Střecha panského domu byla podepřena dřevěnými sloupy. Pod ní se rozkládala veranda s proutěným nábytkem.

Koně měli pěnu u huby. Leskli se potem. Když je jejich jezdci přivedli před verandu, celí se chvěli.

Jako první seskočil ze sedla Kirby Warner. Pokynul svým druhům, kteří ho jen neochotně následovali. Nechtěli s ním jít k Levellandovi, ale Warner rozhodl, že když má šéf zpráskat jeho, dostanou svůj díl i oni.

Z vedlejší budovy vyšel vysoký, ramenatý muž.

„Co to má znamenat, Kirby?“ zvolal a přistoupil k němu.

Kirby Warner i jeho druhové nyní měli co do činění s Levellandovým předákem Nealem Lerdem. Předák viditelně zuřil. Ale ještě než stačil něco říct, rozletěly se dveře domu.

Kovbojové se otřásli. Předák pro ně rázem přestal existovat. Hleděli na vysokého, šlachovitého muže, jehož bílé vlasy získávaly v paprscích slunce rudý nádech.

Big John Levelland. Pravou ruku měl položenou na držadle svého biče zastrčeného za opasek. Od té doby, kdy se jeho synu Sidovi stalo to neštěstí, ho stále nosil u sebe. Kovbojové by teď nejradši někam zmizeli. Šéfův pohled byl stejně tvrdý jako jeho karabáč.

„Co tu chceš, Warnere?“ řekl Big John nepříjemně znějícím hlasem, který musel být slyšet až ke stájím a ubytovně mužstva. „Řekl bych, že vám Lerdo nařídil, abyste zůstali na ranči ,Houpající se M‘, dokud vás někdo nevymění.“

„Už nás vyměnili,“ hlesl Warner třesoucím se hlasem. Pousmál se, ale jen na chvíli, než jeho pohled sklouzl k biči, který si Levelland vydělával z opasku. Ještě ho měl srolovaný v dlani. Kirby Warner však dobře věděl, že Levelland s ním dokáže zaútočit tak rychle jako chřestýš.

„Nemám náladu na žerty, Warnere,“ prohodil Levelland překvapivě klidným hlasem. „Kdo vás vyměnil?“

„Lance Monahan.“

Po těchto dvou slovech Levellandovi ztuhly rysy ve tváři.

Ztuhly mu do hrůzu nahánějící grimasy. Jeho opálená a větry ošlehaná pleť získala popelavou barvu a pravačka se mu tak začala chvět, že si ji musel chytit levou rukou.

„Řekni to ještě jednou, Warnere!“ zabručel.

Nyní zrudl a na spáncích mu naběhly žíly. Šedé oči se mu leskly jako v horečce.

Kirby Warner i ostatní dva kovbojové instinktivně udělali pár kroků zpět.

Zarazil je až Lerdův hlas.

„Co to má znamenat?!“ podrážděně zvolal předák.

Warner polkl a jakoby zhypnotizovaný hleděl na bič, který nyní Levelland rozvinul.

„To, co jsem řekl,“ hlesl. „Lance Monahan je zpátky a prostě a jednoduše nás ze svého ranče vyhnal.“

Vzduchem zasvištěl bič.

Warner reagoval bleskurychle. Přesto se mu nepodařilo se strašnému úderu vyhnout. Rána mířila na jeho pravou ruku. Roztrhla mu rukáv košile.

Warner vykřikl. Ruka ho bolela tak, jako by ho někdo pořezal nožem.

„,Houpající se M‘ patří mně, a ne Monahanovi, Warnere! To si laskavě zapamatuj. Dokázal bys mi vysvětlit, jak to, že jste toho bastarda hned neoddělali? To jsi už zapomněl, že máš v rameni jeho kulku? A co se stalo mému synovi, to tě vůbec nezajímá, he?“

Warner zbledl. Cítil, že krvácí. Krev mu kapala z košile na zem.

„Víte přece, jak je Monahan rychlý s koltem, šéfe,“ řekl. „Krom toho nebyl sám.“

Náhle na verandě zavládlo ticho. Kirby Warner viděl, jak Neal Lerdo lapá po dechu. Big John Levelland na něho hleděl podlitýma očima.

„Najal si nějaké pistolníky?“ zašeptal.

Warner zavrtěl hlavou.

„Žádné pistolníky, šéfe. Přijela s ním paní Lucy McCameyová a její syn.“

Tato slova na Levellanda zapůsobila jako bomba. Neal Lerdo překvapením otevřel ústa. Big John Levelland nedokázal pochopit, co mu jeho kovboj právě řekl.

„Paní McCameyová?“ opakoval.

Warner přikývl.

„Tvrdila, že její muž je po smrti a že Monahana přemluvila, aby se vrátil.“

Neal Lerdo přistoupil ke kovbojům a zeptal se: „Mám vzbudit chlapy, šéfe?“

Big John však jako by nerozuměl.

„Lucy McCameyová?“ zašeptal. „To je neuvěřitelně skvělá žena. Kolikrát jsem se ptal, jak si mohla vzít toho zbabělce Joela McCameye.“ Poté se otřásl a vrátil se do reality.

„Zatraceně, to už těch pět tisíc dolarů dneska nejsou žádné peníze?“ zabručel. „Jak to, že ho ještě žádný lovec lidí nedostal?“

Kirby Warner nenápadně ustoupil dozadu. Neměl chuť se znovu intimně seznámit s Levellandovým bičem.

„Monahan tvrdil, že se o to už čtyři pokusili,“ dodal.

„A?“ zabručel Big John.

„Už jsou pod zemí, tvrdil Monahan.“

„Hmm, tak Monahan je všechny oddělal. To museli být pěkné měkkoty. Já jsem ale dostal telegram ze Santa Fé. Jim Caprock mi v něm sděluje, že prý mu mám nachystat těch pět tisíc. Má si pro ně přijet příští týden. Caprock se brzy dozví, že se Monahan vrátil do Santa Rosy. A pak udělá svou práci. Tím bude pro nás ta nepříjemnost vyřízená.“

„Slečna McCameyová říkala, že nebude bojovat jenom za Monahanův ranč, ale i za farmu svého muže,“ zamumlal Warner připravený okamžitě uhnout případnému úderu bičem.

Ale Big John nic takového neudělal. Jenom přikývl a zamumlal: „Jen ať to zkusí.“

„Monahan vám vzkazuje, šéfe, že zastřelí každého, kdo se bez ohlášení objeví na jeho ranči,“ poznamenal kovboj stojící vedle Warnera. „A také vám vzkazuje, že si máte z jeho pozemků odehnat svůj dobytek, jinak že vám ho do dvou dnů porazí. Zdálo se, že neví, že na pozemcích ranče ,Houpající se M‘ je jen jeho ocejchovaný dobytek.“

Big John se chladně pousmál. Pak se otočil a spěšně odkráčel ke dveřím domu.

Neal Lerdo k němu přistoupil.

„Máme něco podniknout, šéfe?“ zeptal se.

Big John se zastavil a pohlédl na něho.

„Řekl jsem vám, Lerdo, že to vyřídí Jim Caprock. Rozdělte Warnerovi, Lathropovi a O’Rourkeovi práci.“

Pak se otočil a bez toho, že by počkal na předákovu odpověď, vešel do domu.

Vstoupil do haly, kde byl příjemný chládek. Pohlédl nahoru, do patra a otřásl se. Spatřil totiž dveře synova pokoje.

Před třemi týdny mu museli amputovat pravou nohu.

John Levelland si vzpomněl, jak to oplakal. Doktor však na tom trval. Tvrdil, že to je jediná možnost, jak mu zachránit život. Vzpomněl si na Sidův zoufalý křik, na to, jak ho ubezpečoval, že raději zemře, než by si nechal nohu uříznout.

Přeběhl mu mráz po zádech. Vždycky si zkoušel představit, jak by se cítil v Sidově kůži on. Muž, který nedokáže vylézt do sedla, není muž, o tom na Západě nebylo pochyb.

Bože můj, jak jenom Sid řval, když ho sem přivezli! Proč jenom nenechal toho Monahana na pokoji?!

Big John byl rád, když se Monahan nakonec spakoval a bez boje odjel pryč. Vždycky cítil, že Monahan je drsňák, se kterým nejsou žádné žerty.

Jeho nenávist k tomuto muži získala přímo nelidské rozměry.

Lance Monahan zničil jeho budoucnost.

Sid byl jeho jediný syn. Pro něho vybudoval toto dobytkářské impérium. Sid Levelland se měl stát nejmocnějším mužem guadelupského okresu, měl kráčet ve stopách svého otce. A nyní z něho byl mrzák. Tělesně i duševně. Od operaci totiž jenom tupě zíral před sebe. Od té doby neřekl víc než deset slov.

Přestože mu lékař říkal, že se má pohybovat, až se rána zacelí, zatím Sid z postele nevstal.

Zabořil hlavu do polštáře a zavřel oči. Sám vůči Lanci Monahanovi žádnou nenávist necítil. V podstatě necítil vůbec nic, kromě prázdnoty – a toho, že nemá nohu a že je tudíž jen poloviční muž.

Big John vystoupal po schodech do patra. Přede dveřmi Sidova pokoje se zastavil. Přemýšlel o tom, jestli udělal správně, když Sidovi řekl o Monahanově návratu.

Chopil se kliky a neslyšně otevřel dveře.

Nahlédl do pokoje a strnul hrůzou.

Sid seděl na posteli a v rukou držel revolver. Jeho hlaveň si pomalu zasunoval do otevřených úst.

Big John k němu přiskočil a na poslední chvíli mu vyrazil revolver z rukou. Zbraň spadla na podlahu a vystřelila do stropu. Big John chytil Sida za ramena a zatřásl s ním.

„Cos to chtěl udělat, Side?!“ zabručel. „Zatraceně, jedna noha přece ještě chlapa nedělá!“

Sid se nebránil. V očích měl rezignovaný, zoufalý výraz.

„Sám víš, že to není pravda,“ zašeptal. „Kdybys byl na mém místě, také by sis prohnal kulku hlavou. Já jsem byl zatím příliš zbabělý, abych to dokázal, tati.“

Big Johnovi vhrkly slzy do očí.

Sid ho ještě nikdy plakat neviděl.

„Monahan se vrátil, Side,“ prohodil Big John a odvrátil tvář, aby ho Sid neviděl plakat. „Ale my ho za to, co ti udělal, zničíme!“

„Jenže to mi tu nohu nevrátí, tati,“ hlesl Sid, který po zprávě o Monahanově návratu ožil. „Měl jsem dost času na přemýšlení, tati. Vlastně jsem si to zavinil sám. Lance Monahan se jen bránil, když jsem ho chtěl připravit o čest. Mohl mě zabít, ale schválně mě střelil jen do nohy. Věřím, že kdyby věděl, co se mi stane, nikdy by nestřílel.“

Big John zavrtěl hlavou.

„Já Lancea Monahana nenávidím tak jak nikoho na světě,“ řekl. „Zničil moje naděje. Za to, co ti udělal, ho zabiju. A je mi jedno, jestli byl v právu, nebo ne. Chci ho vidět mrtvého. Mr-tvé-ho!“

Sid Levelland mlčel. Co měl také k otcově posedlosti říct? Zavřel oči a snažil se usnout. Otcovy problémy byly ve srovnání s tím, co trápilo jeho, maličkostí. Dokázal si jeho otec představit, jak mu asi je?

Big John Levelland na něho upřeně hleděl. Pak se otočil a se skloněnou hlavou odešel. Myslel na revolver, v jehož bubínku byly jistě ještě čtyři nebo pět nábojů. Přesto jej nevzal a neodnesl. Nechal jej Sidovi v pokoji. Snad měl pravdu a rozhodnutí o tom, jestli chce žít nebo ne, chtěl nechat na něm.

Tyto myšlenky v něm rozpalovaly takřka zvířecí nenávist vůči Lanceu Monahanovi.

Doufal jen, že co nejdřív přijede Jim Caprock a navždy s ním skoncuje.

Pak bude zase moci v klidu spát.

Lance Monahan si přivřenýma očima prohlížel městečko Santa Rosa rozkládající se na březích Pecos River. Zmocnil se ho podivný pocit. Věděl, že toto město žije z Johna Levellanda a jeho ranče „Líné L“. Proto těžko mohl počítat s tím, že by se někdo z místních mohl v boji s Levellandem postavit na jeho stranu.

Práskl do koní.

Možná bude mít štěstí a Big John Levelland na jeho návrat ještě nijak nereagoval. A dobrý obchod si místní jistě nenechají ujít, pokud jim ho Levelland výslovně nezakázal.

Kola vozu se zařezávala do měkkého písku. Vládlo vedro až k zalknutí a krom toho Lancea mořily i mouchy. Ještě štěstí, že před nějakými třemi týdny byly takové lijáky, že voda v říčním korytu stoupla až po kraj břehu.

Lance sáhl po svém remingtonu, který kdysi patříval Joelu McCameymu. Mezitím si však Lance už na tuto zbraň zvykl a nebyl s ní o moc pomalejší, než s armádním koltem, který ztratil při cestě do Anton Chica.

Možná, že v Santa Rose už na něho čekají muži z „Líného L“, aby ho provrtali olovem.

Koně pokračovali v cestě se sklopenými hlavami.

Také zvířata byla zmožena vedrem, přestože je Lance nijak neštval.

Lance už viděl věž presbyteriánského kostela, která o něco přečnívala nad dvoupatrovými domy na hlavní ulici. Lucy mu ráno připomněla, aby nezapomněl na reverenda. Rozuměl jí. Nechtěla, aby se v Santa Rose šuškalo, že s Monahanem žijí na hromádce – neoddáni.

Dorazil k prvním domům.

Slunce stálo v nadhlavníku. Několik lidí, kteří ještě v tomto čase byli venku a neoddávali se siestě, se prozíravě zdržovalo ve stínu verand a plátěných přístřešků. Z Ericssonovy kovárny se ozývalo bušení kladiv.

Pod přístřešky několik mužů zíralo na Lance jako na zjevení. Ten si jich však nevšímal. Spíš se díval po kovbojích, kteří by mohli jezdit pro Big Johna Levellanda.

Nikoho takového však neviděl.

Zajel na plazu, která byla střediskem celé Santa Rosy. Paprskovitě odtud vybíhaly ulice do všech směrů. Přes River Street se dokonce dalo dohlédnout až k řece.

Lance zastavil před obchodem. Výloha byla zakryta staženou roletou – to proto, aby od slunce nevybledlo vystavené zboží.

Omotal uzdu kolem brzdy a pohlédl na chodník. Postávalo tam několik mužů a žen, kteří si ho nedůvěřivě prohlíželi. Možná se báli toho třesku, ke kterému by patrně došlo, kdyby vypukl boj mezi Monahanem a rančem „Líné L“. A o tom, že k tomuto boji dojde, v Santa Rose nikdo nepochyboval. Big John Levelland se netajil s tím, že vyplatí 5 000 dolarů tomu, kdo Lancea Monahana pošle do věčných lovišť.

Lance slezl z kozlíku na chodník.

Pohlédl na cedulku na dveřích.

„Ve dvě znovu otvíráme,“ stálo na ní.

To znamenalo, že měl ještě dvě hodiny čas.

Jeho pohled utkvěl na věcech, které sem přivezl. Jednalo se o přikrývky, nádobí a oblečení těch tří chlapíků z „Líného L“, které vyhnal ze svého ranče.

Poté pohlédl na saloon Pecos.

Ano, tam by jim ty věci mohl nechat.

Vylezl na kozlík, odbrzdil vůz a přijel k saloonu. Ze žlabu přinesl dvě vědra vody a postavil je před koně. Pak vzal ty již zmíněné věci a vydal se s nimi do tlumeně osvíceného saloonu.

Za výčepním pultem spatřil hustou, černou kštici.

„Co tu s tím chcete, pane?“ chraplavým, kouřem zničeným hlasem se zeptala Hallie Vegasová. „Nejsme hotel, jenom saloon.“

Lance ty věci hodil na stůl a s úsměvem odvětil: „Komu to říkáš, Hallie?“

Děvče za pultem strnulo jak solný sloup. Bylo předkloněné a ani si neuvědomilo, že Lance vidí podstatnou část jeho plných prsou.

„Lanci Monahane!“ zvolala. „Zbláznil ses? Co tu pohledáváš? To nevíš, že Big John Levelland vypsal odměnu pět tisíc dolarů za tvou hlavu?“

„Doufám, že zrovna ty by sis ty peníze vydělat nechtěla,“ podotkl Lance.

Vypadalo to, že nevnímá, co Lance říká. Stála tam s otevřenými ústy, jako by Lance byl duch. To znamenalo, že o jeho návratu se v Santa Rose ještě nevědělo. Jinak by se to Hallie Vegová v saloonu Pecos dozvěděla jako první. Každý ve městě věděl, že tato černovláska byla jedním z důvodů, proč Sid Levelland Monahana tolik nenáviděl.

„Ty věci patří Kirbymu Warnerovi, Lathropovi a O’Rourkeovi,“ řekl. „Na voze jich mám ještě víc. Načepuj mi, Hallie, pivo, než sem přinesu ty zbylé krámy.“

Otočil se a vyšel ven.

Hallie Vegová nehnula ani brvou. Teprve když se Lance vrátil k výčepu, pohnula se. Nestoupla si však k pípě, ale lokty se opřela o pult a naklonila se k Lanceovi.

Opět se mohl kochat jejím poprsím. Jenže už to bylo jiné než dřív. K vlastnímu údivu zjistil, že ho už nevzrušovala.

„Lanci, zmiz, dokud je čas,“ naléhala. „Tady je dost lidí, kteří ti půjdou po krku, jakmile zjistí, že jsi v Santa Rose…“ Odmlčela se, protože se pozorně zahleděla na věci, které přinesl. „Kirby Warner? On byl na tvém ranči taky?“

Lance se usmál.

„Ani on, ani jeho dva kámoši neměli čas na to, aby se spakovali, Hallie. Odjeli setsakramentsky rychle, jen co jsem jim pod nosem zamával revolverem.“

Hallie Vegová se zhluboka nadechla.

„Pane Bože, tak to se to potom Big John brzy dozví…“

„Už to určitě ví, Hallie. Warnera, Lathropa a O’Rourkea jsem vyhnal včera odpoledne.“

Hallie už nic nechápala. Jenom zavrtěla hlavou.

„To se teda divím, jak to, že se tu dneska neobjevila z ranče ,Líné L‘ ani noha. Možná, že ti mezitím vyjeli podpálit ranč, Lanci.“

Ten však jenom zavrtěl hlavou.

„To by Johnu Levellandovi moc nepomohlo, Hallie,“ odpověděl. „No tak co, budu mít to pivo? Mám ústa plná prachu a Jacob Henderson otvírá až za hodinu.“

Hallie Vegová na něho upřeně hleděla. Lanceovi se zdálo, jako by v jejích očích viděl lítost.

Zřejmě nevěřila, že by mohl boj s Big Johnem Levellandem přežít déle než pár dní.

Otočila se a vzala z regálu sklenici. Pomalu rozčepovala pivo. Lancea však nespouštěla z očí.

„Lanci…“ spustila. „…my dva – musíš rozumět… Už jsem si myslela, že se nikdy nevrátíš. Víš, je to tak, že se asi budu vdávat. Chce si mě vzít Neal Lerdo. Vyhrožoval, že zabije každého, kdo by se mě dotkl.“

Lance se pousmál.

„Vždycky jsem tě měl rád, Hallie,“ řekl. „Kvůli tobě jsem do Santa Rosy jezdil častěji, než jsem musel. Byl to pěkný čas, co?“

Zamyšleně přikývla.

„Takže i podle tebe se my dva už…“

„Už jsem si taky někoho našel, Hallie,“ řekl. „Nevrátil jsem se sám. V Anton Chico jsem poznal Lucy McCameyovou. Její muž zemřel. No a Lucy a já jsme se do sebe zamilovali. Chceme se vzít.“

Překvapením otevřela oči.

„Ale – ona už má přece velkého syna.“

Lance se usmál.

„Je jí teprve pětatřicet, Hallie,“ řekl. „A vypadá pořád, jako by jí bylo osmnáct.“

„Pane Bože, ty jsi ji nechal na ranči samotnou?“

„Je s ní Scott, její syn. Krom toho si nemyslím, že by Big John Levelland vztáhl ruku na ženu. Kdyby se Lucy něco stalo, zabil bych ho.“

Hovořil rozhodným tónem. Hallie polkla a sklopila zrak. Dočepovala pivo a podala ho Lanceovi bez toho, že by na něj pohlédla.

„Hallie,“ řekl Lance. „Já proti Nealu Lerdovi nebo proti komukoli jinému z ranče ,Líné L‘ nic nemám. Vím, že pro svého šéfa kolikrát musí dělat věci, které se jim samotným vůbec nelíbí. A vím také, že Sid Levelland přišel o nohu kvůli mně. Věř mi, že bych to nejradši vrátil zpátky. Vůbec mu to nepřeju. Ale mě také zasáhla kulka, do boku, a málem jsem umřel. Víš, jak to tehdy bylo. Chtěl jsem odejít. Sidovi to ale nestačilo. Chtěl mě připravit o všechno. I o čest. Zastřelili mé chovné býky a kdybych se nebránil, tak bych teď už měl dřevěný spacák.“

„Neměl ses vracet, Lanci,“ zašeptala. „Teď tu budou zas problémy, jako tehdy!“

Lance si hořce povzdychl.

„Ty je mít nebudeš, Hallie. Já je budu mít a jaké. Asi víš, že Big John vypsal za mou hlavu odměnu pět tisíc dolarů. Čtyři lovci lidí už to na mě zkusili v Anton Chicu. Proč bych měl ale pořád utíkat, když si mě Big Johnovi zabijáci stejně vždycky najdou? A co vy tady, v Santa Rose, vy nemáte špatné spaní z toho, že se děje bezpráví a vy proti tomu nic neděláte? Co?“

Hallie Vegová polkla. Mlčela, ale Lance jí viděl na očích, že udeřil hřebíček na hlavičku.

Lance vypil pivo a utřel si pěnu ze rtů.

„Doufám, že zůstaneme přáteli, Hallie,“ poznamenal.

„Neal tomu ale nebude rozumět, Lanci,“ zamumlala. „Od té doby, co Sid přišel o nohu, si dělá velké naděje. Každý Levellandův příkaz bez námitek splní. Každý! A ty sám víš, že Big John tě nepřestane štvát, dokud nebude jeden z vás pod drnem.“

Lance na ni zamyšleně pohlédl. Věděl, že má pravdu. Neal Lerdo byl obzvlášť nebezpečný protivník, protože byl velmi opatrný a chytrý. Nebyl to takový divočák jako Sid Levelland. Pokud Neal Lerdo dostane příkaz Lancea Monahana odklidit z cesty, tak to také udělá. A to pro Lancea nevěstilo nic dobrého.

Dopil pivo a posunul sklenku Hallie.

„Díky moc,“ řekl. Otočil se a zamířil ke dveřím.

Zastavil ho její hlas.

„Lanci…“

Obrátil se.

„Lanci,“ zašeptala, „chci, abys věděl, že jsem tě měla ráda jako nikoho jiného. Víc než Neala Lerda. Ale chci žít. A s tebou bych si života moc neužila, to vím naprosto jistě, i když je to hrozné. S tebou by mě čekala jenom smrt. A já nejsem stavěná na to, abych pořád jenom bojovala. Chci jenom žít… žít, nic víc.“

Lance přikývl a usmál se na ni.

„Já se proto na tebe nezlobím, Hallie,“ odvětil. „Považuj mě za svého přítele. Jestli budeš potřebovat pomoc, a já tu budu, jsem kdykoliv po ruce.“

Upřeně na něho hleděla svýma velkýma, tmavýma očima. Stáhlo se jí hrdlo a když vycházel ze saloonu, nebyla schopna slova. Když zmizel, zašeptala jeho jméno.

Zatraceně, já ho pořád miluju, uvědomila si. S ním se cítila jako znovuzrozená, dodával jí radost i sílu.

Z Neala Lerda měla naproti tomu kolikrát strach.

Ale stejně tak dobře věděla, že muž jako Lance Monahan si ji nikdy za ženu nevezme. Pomyslela na Lucy McCameyovou. Několikrát tu blondýnu viděla v Santa Rose.

Ale hned, jak začala dělat v saloonu Pecos, Lucy McCameyová odjela.

Hallie zavrtěla hlavou. Nebyla ten typ, který by se s lítostí ohlížel zpátky. Ji zajímala jedině přítomnost. Raději žít s někým, jako je Neal Lerdo, než umřít s mužem, jako je Lance Monahan, pomyslela si.

Vzala sklenici, ponořila ji do vody a vymyla.

Lance Monahan nechal svůj povoz stát před saloonem Pecos. Přecházel plazu. Zaregistroval, že v oknech na plaze se odhrnují záclonky. Několik mužů na chodníku ho stydlivě pozdravilo, jiní dělali, jako že ho nevidí.

Ve městě panovala stísněná atmosféra. Utichlo dokonce i bušení kladiv v Ericssonově kovárně. Také Ericsson už se jistě dozvěděl, že Monahan se vrátil. Tento kovář žil hlavně ze zakázek Big Johna Levellanda. Přesto se k Lanceovi vždy choval férově a jako jediný ho kdysi odmítl bojkotovat. Lance nevěděl, jestli ho za to mezitím Levelland nějak potrestal, například tím, že by mu nedával žádné zakázky.

Zabočil do River Street, v níž stál presbyteriánský kostel.

Velká vrata byla jako vždy otevřená.

Reverenda Jamese Beattyho však nikde neviděl.

Lance přišel k oltáři a pohlédl ke dveřím k Beattyho soukromému pokoji. Šel blíž a zaklepal na ně.

Po chvíli se ozvaly šoupavé kroky. Dveře se otevřely a objevil se v nich reverend. Lance okamžitě poznal, že o něm už ví.

„Dobrý den, reverende,“ pozdravil ho s úsměvem.

„Dobrý, Monahane,“ zamumlal Beatty. „Co vás ke mně přivádí?“

„Chtěl bych se oženit, reverende,“ řekl Lance, který nechtěl dlouho chodit kolem horké kaše. „S Lucy McCameyovou, jejíž muž zemřel před čtyřmi týdny.“

„Čtyřmi týdny?“ otázal se reverend s kyselým obličejem. „Nezdá se vám, že to je trošku příliš rychlé, Monahane? Mějte trochu úcty k mrtvému.“

Vypadalo to, že Beatty by od někoho takového, jako byl Monahan, nic jiného ani nečekal.

„To je snad věc moje a paní McCameyové, Beatty,“ procedil Lance mezi zuby. „Paní McCameyová nemá jinou možnost, než žít na mém ranči se svým synem. A protože nechceme, aby se o nás povídaly klepy, rádi bychom se vzali. Krom toho se obávám, reverende, že kdybychom žili neoddáni, tak byste se o nás ve svých kázáních otřel i vy. Navíc si nejsem jistý, jestli přežiju následující dny a měsíce. Big John Levelland si usmyslel, že mě zabije. O tom jistě dobře víte, Beatty. Doufám, že jste takové nezákonné a bezbožné jednání ve svých kázáních odsoudil, že?“

Reverendův úzký obličej zčervenal. Chtěl něco namítnout, ale pak si to rozmyslel.

„Dobrá, Monahane,“ prohodil. „Vyvěsím ohlášku. Kdy se chcete vzít?“

„Co nejdřív.“

„Tak se domluvme na pátku,“ dodal Beatty.

Dnes je středa. Tak rychle jsem to nečekal, pomyslel si Monahan. Pravda, Lucy bude muset ještě pár věcí zařídit, ale…

Lance přikývl.

„Dobrá, reverende. Takže v pátek. V kolik hodin?“

„Co tak ráno v devět?“

Lance se usmál. Beatty zřejmě počítal s tím, že ráno ještě v Santa Rose nebude žádný jezdec z „Líného L“.

„Ujednáno. Přijedu sem i s Lucy. Můžete mi obstarat dva svědky?“

James Beatty už tuto nepříjemnost chtěl ukončit, takže souhlasil i s tím. Jenom aby do té doby nevypukl ten všeobecně očekávaný boj Monahana s Levellandem. Jenom aby to do té doby všechno odbavil.

Lance se otočil a vyšel z kostela ven. Když vkročil na ulici, opět si nasadil stetson. V tom okamžiku se vedle něho cosi pohnulo. Okamžitě sáhl po remingtonu.

„Jenom klid, Monahane,“ řekl kdosi chraplavým hlasem. Ze stínu u kostelní zdi vyšel ramenatý muž.

Lance zahlédl matnou šerifskou hvězdu. Pak pohlédl do chladných očí Calvina Shaftera.

„Co chcete, Shaftere?“

Lance věděl, že od něho nic dobrého očekávat nemůže.

Shafter se tiše zasmál.

„Vy jste měl vždycky smysl pro humor, Monahane. Jak se vlastně cítí člověk, který je jednou nohou v hrobě?“

„Pořád líp než někdo, kdo má bránit zákon a přitom ho stále porušuje,“ odsekl Lance.

Shafter se zašklebil.

„Být vámi, tak si ty řeči nechám,“ zavrčel. „Já dokážu být velice nepříjemný, když mě někdo vyprovokuje.“

„Určitě jste už slyšel o té odměně – pět tisíc dolarů za mou hlavu – i když na mě nikdo nevydal zatykač, co?“

Shafter zavrtěl hlavou.

„Nevím, o čem mluvíte, Monahane. Možná, že trpíte stihomamem. Ale na druhou stranu se příliš nedivím, že vás Big John Levelland nemá zrovna v lásce, když kvůli vám jeho synovi museli uříznout nohu, co?“

„Když jsem to teda zavinil já, proč jste proti mně ještě nevznesl žalobu?“ zeptal se Lance. „Chtěl jsem dobrovolně opustit zem, která mi patřila, protože jsem zkrátka věděl, že díky Levellandově moci se tu žádné spravedlnosti nedočkám. Sid mě měl nechat jet! Jenže jemu to nestačilo a chtěl mi dát lekci, ukrást mi i to poslední, co mi ještě zbylo, a zastřelit i těch pár chovných býků, s kterými jsem jinde mohl začít znovu. Jeho lidé začali střílet, já ne. Kirby Warner má ještě mou kulku v rameni. Když jsem ho onehdy vyhnal z ranče, tak mi nic nevyčítal. Dobře věděl, že si za to může sám.“

Calvin Shafter zbledl.

„Potom ale – ví o tom Big John?“ otázal se.

„Předpokládám, Shaftere. Co teď budete dělat? Zavřete mě? Na základě čeho?“

Shafter se kousal do rtů. Bylo na něm vidět, že ho Monahanovy argumenty rozhodily. Zavrtěl hlavou.

„Zmizte z města, Monahane,“ řekl. „Nechci tu v Santa Rose žádné střílení.“

Lance se tiše usmál.

„Nikdy nestřílím jako první, šerife,“ odvětil. „Řekněte Big Johnovi, ať ty své rafany pěkně drží na uzdě. Pak žádné střílení nebude. A nemyslete si, že se od vás nechám z města vyhnat. Já jsem žádný zákon nepřekročil. Jestli na mě někdo zaútočí, tak to bude překročení zákona a já budu po vás žádat, abyste proti němu zasáhl. Přišel čas, Shaftere, abyste pochopil, že nejste šerifem Big Johna Levellanda, ale všech a že máte také všechny chránit.“

Pak se Lance obrátil, sešel ze schodů kostela na sluncem zalitou ulici a zamířil k plaze.

Když se ohlédl, uviděl, jak šerif mizí ve vratech kostela. Jistě chtěl od Beattyho zjistit, co po něm Monahan chtěl. Modlit se tam určitě nešel. Přestože by to právě Shafter setsakramentsky potřeboval.

Henderson mezitím otevřel svůj obchod se smíšeným zbožím.

Lance nasedl na vůz a předjel s ním před obchod.

Přestože se Henderson tvářil kysele, prodal Lanceovi všechno, co chtěl, bez jakýchkoliv námitek.

Dokonce i krabici s náboji do remingtonu a winchestrovky. Koupil také náboje do peacemakeru Scotta McCameye.

Jacob Henderson jen vyvalil oči, když si Lance vybral dvoje šaty pro Lucy. Neodvážil se ho však zeptat, na co je potřebuje. Prostě mu prodal všechno, co Lance chtěl, a nakonec jen shrábl hromádku bankovek, které mu Monahan nechal na pultě, a uložil je do trezoru. Zdálo se, že je rád, že aspoň udělal dobrý kšeft. Však mu Big John jistě brzy naznačí, že zrovna Monahanovi prodávat nic nesmí. Ale zatím to šlo, tak toho využil. Hlavní bylo, že platil.

Když Lance opouštěl obchod, poklepal si na kraj klobouku.

Hendersonův pohůnek zatím začal nakládat koupené zboží na povoz. Pravda, ostatním zákazníkům Henderson pomáhal osobně, ale na to Monahan příliš nehleděl.

Za půl hodiny už seděl na kozlíku a jel na západ, k Rio Canyon Pintado. Za oknem saloonu Pecos stála Hallie Vegová. Raději ji však ani nepozdravil, aby kvůli tomu neměla nějaké problémy.

Zmocnilo se ho zlé tušení ohledně Lucy a Scotta. Pokoušel se je zaplašit, ale nedařilo se mu to.

Že by snad proti nim Big John Levelland vztáhl ruku? Koně se brzy zpotili a Lance musel zpomalit, aby je příliš neunavil. Čím víc se blížil k Rio Canyon Pintado, tím byl neklidnější. A to od Ria zbývalo k ranči ještě deset mil.

Neal Lerdo počkal, až se kovbojové připraví a Big John Levelland vstane. Pak šel do jeho domu. Rančer jedl v kuchyni, zatímco Sid ležel v posteli.

„Co je, Lerdo?“ zeptal se Big John, když spatřil předáka.

„Chtěl jsem počkat, až vstanete, šéfe,“ řekl Lerdo. „Řekl jsem si, že by nebylo špatné proti Monahanovi něco podniknout.“

Levelland počastoval svého předáka nevrlým pohledem.

„Já vám dám včas vědět, když budu chtít něco udělat, Lerdo,“ odsekl Levelland.

Neal Lerdo se kousl do rtů.

Nenáviděl tohoto starého mrzouta za to, jak s ním povýšeně jednal. Kdo tu přitom za celé ty roky odváděl tu nejtvrdší práci? Nikdo jiný než Neal Lerdo. Sid Levelland byl jen slaboch, který se schovával ve stínu svého otce. Bez něho by byl úplná nula. Lance Monahan to všem v Santa Rose ukázal, i když to bylo velmi kruté.

„Neměl byste čekat déle, šéfe,“ namítl Lerdo. „Monahan není hlupák. Věděl, co ho čeká, jestli se vrátí. Jsem si jistý, že má v záloze ještě nějaký trumf. Čím déle ho necháme, tím jeho šance vzrostou. Nesmíte zapomínat, šéfe, že Lance Monahan je navíc v právu.“

Neal Lerdo si tato slova dobře rozvážil a věděl, jaký budou mít na jeho šéfa účinek.

Levellandovi vypadla z rukou vidlička a zazvonila o talíř se smaženými vejci. Na spáncích rančerovi naběhly žíly. Zalapal po dechu a v očích se mu zablesklo.

„Nelíbí se mně, jak se mnou mluvíte, Lerdo!“ zavrčel. „Dávejte si pozor na jazyk, abych vás z ,Líného L‘ nevyhnal s bičem!“

Lerdo zbledl.

Najednou pochopil, že se jeho sny nikdy nesplní. Pro Johna Levellanda byl pouze kovbojem, tak jako všichni ostatní. Člověk, kterého platí a kterého může kdykoliv vyhodit, když se mu znelíbí.

Zmocnil se ho vztek. Pět let prožil na ranči „Líné L“. Za nevelký peníz dřel jak kůň, protože si myslel, že Big John Levelland jednoho dne jeho práci ocení a prokáže svou vděčnost. Jenže právě tímto mizerným platem to bylo, jak nyní viděl, pro Big Johna vyřízeno.

Pomyslel na Hallii Vegovou, černovlasou dívku ze saloonu Pecos, do které byl zamilovaný a kterou si chtěl vzít. A protože Lance Monahan byl pryč a Sid Levelland přišel o nohu, viděl šanci. Slíbil jí, že si ji vezme.

Jenže, co mu Hallie řekne, když pochopí, že Lerdo před sebou nemá žádnou budoucnost? Vezme si ho? Hallie byla děvče, které od života cosi očekávalo. A Neal jí už řekl, že Big John Levelland ho nezbytně potřebuje, jelikož Sidovi amputovali nohu. Nyní to však vypadalo tak, že Neal Lerdo není pro Levellanda nikým výjimečným a že je pro něho nahraditelný.

Už chtěl odejít, když mu Big John řekl: „Počkejte, Neale. Možná máte pravdu.“

Neal Lerdo polkl. Náhle zapomněl na všechno, co mu předtím proběhlo hlavou. Bylo to vůbec poprvé, kdy ho jeho šéf oslovil křestním jménem.

„Co navrhnujete?“ zeptal se ho Big John.

„Nemáme moc času,“ řekl Lerdo. „Měli bychom vybrat deset spolehlivých chlapců, podstrčit mu nějakou naši krávu, obvinit ho z krádeže a na místě ho oběsit. Nikdo pak nebude pátrat po tom, jak to opravdu bylo. Stačí jenom ukázat krávu s naším cejchem. Víc nepotřebujeme.“

„Nezapomínejte na to, že Monahan se nevrátil sám. Jestli se něco stane paní McCameyové, tak by to mohlo proti nám popudit místní.“

„Jí se nic nestane, šéfe. O to se postarám osobně.“

„Dobrá, Neale,“ zamumlal rančer. „Jestli se vám to povede, tak máte těch pět tisíc. Ale jedno si uvědomte. Jestli se něco nepodaří, tak o ničem nevím a je to na vás. Udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám pomohl, ale nemůžu riskovat.“

Neal Lerdo mu pohlédl do očí. Pak přikývl. Byl přesvědčen, že Lance Monahan proti deseti chlapům z ranče „Líné L“ nemá šanci. A až bude Monahan po smrti, bude mu Levelland zavázán. Pochopí, že ranč udrží jedině s ním.

Náhle se otevřely dveře.

Neal Lerdo vyvalil oči.

Rančer vyskočil ze židle.

Ve dveřích stál Sid Levelland. V rukou měl berle, které mu udělal Buckey, starý podkoní.

Neuvěřitelně se potil. Muselo ho to stát neskutečnou námahu, když se dobelhal ze svého pokoje ke schodům a pak po nich dolů do haly. Ztěžka oddechoval a opíral se o dveřní veřej.

Big John stál jako solný sloup. Zaraženě hleděl na svého syna.

Neal Lerdo k němu chtěl přistoupit a pomoct mu.

„Nech mě být, Neale!“

Předák polkl a ustoupil stranou.

Sid Levelland se opřel o berle. V kuchyni vládlo naprosté ticho, bylo slyšet pouze Sidovo kašlání.

Big John se opřel o stůl. V očích se mu zajiskřilo. Byl hrdý na svého syna. Poprvé v životě.

Neal Lerdo odešel z kuchyně pryč. Zmocňoval se ho vztek. Na chvíli dokonce pomyslel na to, že by měl vytáhnout revolver a mladého Levellanda zastřelit.

Předpokládal, že ztráta nohy Sida definitivně zlomí. Sid byl vždycky slaboch. Teď se však, jak bylo vidět, svému osudu vzepřel.

Předák tedy nakvašeně odešel, ještě si dovolil prásknout dveřmi. Vyšel na verandu.

Jeho kovbojové stáli před ubytovnou mužstva.

Zamířil k nim a dal se do rozdělování úkolů. Deset mužů si nechal stranou. Nechyběli mezi nimi Kirby Warner, Tom Lathrop a Steve O’Rourke, kterého Lance Monahan onehdy vyhnal z ranče „Houpající se M“.

Krátce jim vysvětlil, co chce podniknout. Měl v úmyslu svůj tah proti Monahanovi skutečně provést. Nikdo z těchto mužů netušil, že Neal Lerdo už této noci na Monahanově ranči byl a že tam porazil jednu krávu z ranče „Líné L“.

Sid Levelland chvíli lapal po dechu, načež se mu podařilo se uklidnit. Sedl si na židli. Noha (ta, kterou neměl) ho bolela. Přece jenom, vyjít až ke schodům, potom po nich dolů a přes velkou halu do kuchyně, to bylo trochu moc. Dokázal si však, že na to má. Stačí jen chtít.

Big John Levelland stál vedle stolu. Smažená vajíčka už mu vychladla, ale to ho příliš nezajímalo. Fascinovaně hleděl na synův pahýl nohy, dokud si toho Sid nevšiml a neřekl: „Na ten pohled si holt budeš muset zvyknout, tati.“

Big John Levelland pomalu přikývl.

„Lingu!“ zvolal. „Pojď sem a přines Sidovi snídani!“

Objevil se čínský kuchař, který nevěřil vlastním očím, když viděl Sida sedět za stolem. Rychle zamířil ke sporáku.

Big John se posadil.

„O čem jsi mluvil s Nealem, tati?“ zeptal se Sid.

„Hmm, o rozdělení lidí na práci,“ odpověděl rančer.

Sid Levelland zavrtěl hlavou.

„Nelži mi, tati,“ řekl tichým hlasem. „Mluvili jste o Monahanovi, že?“

Big John pohlédl svému synovi do očí. Poté přikývl.

„Ano, mluvili jsme o Monahanovi.“

„A?“

„Neal si myslí, že bychom proti němu měli okamžitě něco podniknout, než podnikne něco Monahan.“

„To ne, tati!“ rozhořčil se Sid.

„Co ne?“

„Nechci, abyste něco podnikali proti Monahanovi.“

„Poslouchej, synu. Ty se teď nějaký čas potřebuješ zotavovat. A nech teda aspoň v tomto krátkém čase rozhodování na mně, ano?“ zamumlal Big John.

Sid se naklonil nad stůl.

„Ne, tati! To je přece moje věc!“

„Podívej, Monahan daleko rychleji ovládá kolt než ty. Co proti němu zmůžeš?“

Sid zavrtěl hlavou. „Ty mi nerozumíš, tati. Nechci si to s ním nijak vyřizovat. Chci, abys ho nechal v klidu. ,Houpající se M‘ je jeho. Jsou to jeho pozemky. Zdědil je po Cliffu Monahanovi.“

Big John Levelland bouchl pěstí do stolu.

„Dobře víš, že Clifford Monahan mě podvedl,“ zabručel. „Nechal jsem ho být, protože mi slíbil, že ,Houpající se M‘ po jeho smrti připadne mně.“

Sid Levelland se usmál.

„Jistě že tě podvedl, tati. Ale měl nějakou jinou možnost? Kdyby ti ten slib nedal, tak bys ho vyhnal násilím. Byl holt jenom trošku mazanější než ty. Ale ty jsi to všecko spískal, ne on.“

Big John přivřel oči.

„To se mi odvažuješ říct do očí?“ zavrčel.

Sid se nepřestával usmívat.

„Vždyť je to pravda, tati. A já se musím naučit žít s pravdou. Pravda je, že si za to své neštěstí můžu sám. To už jsem pochopil. Proto nechci nijak Lance Monahana stíhat. Buckey mi vyprávěl, že Monahan se vrátil s paní McCameyovou a s jejím synem. Chci, abys paní Monahanové, protože se jí Lucy McCameyová určitě co nevidět stane, dal tu půdu, kterou jsi jim sebral.“

„Víš ty vůbec, o čem mluvíš?“ zabručel Big John. „Potřebujeme ty prameny tam pro naše severní pastviny! Jestli se té země vzdáme, polovička dobytka nám pokape žízní!“

„Mohli bychom si s Monahanem a paní McCameyovou promluvit, jestli by nám tu zem paní McCameyové neprodali, nebo nevyměnili za jiné pozemky, které hraničí s rančem ,Houpající se M‘.“

Big John Levelland zalapal po dechu.

Vstal a prohrábl si vlasy. V očích se mu zablesklo. Na povrch vyplouval potlačovaný hněv.

„Ty jsi asi neztratil jenom nohu, ale i rozum!“ zvolal. „Když jsem viděl, jak ses dokázal dostat do kuchyně, tak už jsem si myslel, že se z tebe stal konečně chlap. Ale teď vidím, že se z tebe po té amputaci stal akorát zbabělec. Klidně bys rozdal celý ranč! Co si myslíš, kde bych teď asi byl, kdybych každému, kdo přijde, nechal své pozemky? To by mě za chvíli vyhnali, tak jak jsem jiné vyháněl já!“

Na Sidovu odpověď nečekal. Nasupeně odkráčel z kuchyně.

Sid slyšel, jak volá Neala Lerda.

V tom okamžiku se ozval dusot kopyt.

Když Sid zvedl hlavu, viděl oknem, že Neal Lerdo opouští ranč na čele skupinky asi deseti jezdců.

Číňan mu přinesl talíř s vejci.

„Díky, Lingu,“ zamumlal. Neměl na to chuť, ale věděl, že musí hodně jíst, aby nabral síly.

Neal Lerdo pohlédl na své kovboje. Viděl, že chápali, o co mu jde.

Zakrvácenou mršinu krávy, kterou stáhl z kůže, nechal vcelku.

Neal Lerdo zvolal, že to musel udělat ten zatracený zloděj Monahan. Vůbec se nezdržoval s hledáním stop, ale rovnou se rozjel ke křoviskům potoka tekoucího k Rio Canyon Pintado. Zde ležela zakrvácená kůže.

„Vezmi to s sebou, O’Rourkeu,“ řekl a obrátil koně.

Steve O’Rourke tiše zaklel. Neměl nic proti tomu ukázat Monahanovi, zač je toho loket, ale taková sviňárna, jakou chystal Lerdo, se mu vůbec nezamlouvala. Přesto udělal to, co mu jeho předák nakázal, a pak zamířil ke svým druhům, kteří čekali o několik set yardů opodál.

I jemu, tak jako ostatním, však unikla přítomnost Scotta McCameye.

Chlapec ležel schovaný v křoví. Svého hnědáka, na kterém přijel, přiměl, aby si lehl také .

To, co se nyní na pastvině dělo, samozřejmě Scottovi uniknout nemohlo. Nemusel dlouho přemýšlet nad tím, aby pochopil, o co se jedná. A když viděl, že jeden z kovbojů přivezl z křoví zakrvácenou kraví kůži, bylo mu už jasné všechno.

Lance Monahan mu řekl, že se na ranč vrátí až večer. Scottova matka zůstala na ranči sama.

A právě v tento den sem přijeli jezdci z „Líného L“!

Scott počkal, až poslední z jezdců zmizí za obzorem, a začal jednat. Přiběhl ke svému hnědákovi a nechal ho postavit se na nohy. Vyšvihl se do sedla, bodl hnědáka do slabin a vyrazil k ranči. Bylo to nějakých pět mil. Doufal, že tam dojede včas, dřív než dorazí muži z „Líného L“.

Musel stihnout pomoci své matce.

Otřásl se hrůzou. Dokázal si představit, co s ní tak asi provedou.

Byla tam úplně sama.

Na čele mu vyvstaly krůpěje potu, když přejížděl přes poslední hřeben před Riem Canyon Pintado, z něhož se mu naskytl pohled na budovy jejich ranče.

Viděl, jak jeho matka stojí před domem a v rukou třímá pušku. Mířila na jezdce v čele skupiny. Byl to ten muž, který udílel v křoví rozkazy.

Scott se vydal dolů ze svahu. Nikdo z jezdců u domu si jej nevšiml. Byl si však jistý, že ho viděla jeho matka.

Přijel ke křoviskům, která se táhla až k budovám. Brzy uslyšel hlasy.

„Důkazy jsou jednoznačné, paní McCameyová!“ zvolal vůdce jezdců. Tím mužem nebyl nikdo jiný než Neal Lerdo, předák „Líného L“.

„Kůže dokazuje, že ta kráva byla poražená na pozemcích ranče ,Houpající se M‘, odvětila Lucy McCameyová. „Vůbec není jasné, jestli jste tu krávu neporazili vy sami, abyste mohli Lance obvinit ze zločinu a pak ho pověsit.“

Scott viděl, jak Neal Lerdo rudne vzteky. Zřejmě nepočítal s tím, že nalezne Lucy McCameyovou na ranči samotnou.

Lucy přistoupila neohroženě až k jezdcům. Prohlížela si zakrvácenou kůži. Poté pohlédla na Neala Lerda.

„Se mnou toho moc nezmůžete, pánové,“ řekla. „Kdy si myslíte, že ta kráva byla stažená z kůže? Já bych řekla, že tak někdy dnes v noci, co?“

Upřela zrak na Kirbyho Warnera.

Kovboj se kousal do rtů. Nicméně vzchopilo ho vědomí, že ho probodává pohledem jeho předák.

„Zdá se, že se v tom celkem vyznáte, paní McCameyová,“ prohodil.

„To teda vyznám, pane Warnere,“ odpověděla. „A můžu vám garantovat, že pan Monahan tuto noc rač neopustil, stejně tak jako já nebo můj syn.“

„A jak to, prosím, můžete garantovat?“ namítl Neal Lerdo, kterého energičnost této ženy pořádně rozčílila. „Řekněte nám, kde bychom mohli Lance Monahana najít, ať se ho můžeme zeptat sami.“

„Proč nejedete do Santa Rosy, pane Lerdo? Tam byste to mohli ukázat šerifovi.“

Lerdo se zamračil.

„,Líné L‘ si svoje záležitosti zatím vždycky vyřešilo samo, madam,“ odsekl. „A dokud budu předákem já, tak to tak i zůstane. Nepotřebujeme nějaké šerify, abychom si obhájili svoje práva. To dokážeme i sami. Ptám se vás naposledy. Kde je Lance Monahan? Kam se schoval ten zbabělý skunk?“

Lucy McCameyová přimhouřila oči. Mířila na Lerda winchestrovkou. Ruce se jí nechvěly, měla pevné nervy.

„Myslím, že tato slova byste teď neříkal, pane Lerdo, kdyby vás při tom Lance Monahan viděl. Já vám rozhodně nic neřeknu. Naposledy vás vyzývám, abyste se vrátili tam, odkud jste přišli. Jinak budu střílet. A můžete se spolehnout, pánové, že já střílet umím!“

Scott McCamey strnul, když viděl, že předák vyskočil ze sedla a strhl hlaveň matčiny winchestrovky k zemi, ještě než Lucy stačila vystřelit.

Neal Lerdo přitom Lucy McCameyovou povalil na zem.

Scott vykřikl a pobodl hnědáka do slabin. Zvíře zaržálo a vyběhlo zpoza křovisek.

Scott vytáhl revolver a vystřelil.

Předák se v posledním okamžiku pohnul. Kulka se Scottova peacemakeru mu lízla opasek. Pak Lerdo sám tasil kolt a otočil se.

Lucy se mezitím postavila na nohy.

S výkřikem se vrhla na Neala Lerda a strhla mu ruku s revolverem stranou. Přesto ještě Lerdo stačil vystřelit.

Scottův kůň zaržál a podlomily se mu nohy.

Mladík seskočil mrštně jak puma ze sedla. Viděl, jak předák ze sebe setřásl jeho matku.

„Lerdo!“ zařval Scott.

Neal Lerdo strnul. Díval se totiž do hledí peacemakeru. Jeho obličej získal bledou, popelavou barvu. Teprve teď si uvědomil, že ho na opasku škrábla kulka, i když se o něj v podstatě jen otřela. Nepochyboval o tom, že z této vzdálenosti už se ten hoch mýlit nebude.

„Nestřílej, Scotte!“ zvolala Lucy, která jen stěží popadala dech.

Kovbojové se nehýbali. Jakoby zhypnotizováni hleděli na chlapce, v jehož modrých očích se chladně blýskalo. Věděli, že jestli udělají jediný chybný pohyb, jejich předák zemře.

„Dej pryč ten revolver, Scotte!“ opět zvolala Lucy. „Nařizuju ti to!“

Scott váhal, ale posléze hlaveň skutečně sklonil k zemi.

Právě na to Neal Lerdo čekal. Okamžitě na chlapce namířil.

„Tak, hošánku!“ zavrčel. „To, co jsi udělal ty, si ještě nikdo nedovolil. Namířit na mě…“

„To by stačilo, Lerdo!“ ozval se chraplavý hlas Kirbyho Warnera.

Nikdo nezpozoroval, že kovboj vytáhl revolver a namířil ho svému předákovi na záda.

„Jestli vystřelíš, Lerdo,“ varoval ho Warner, „tak jsi v příští vteřině mrtvý. Nehraj si tu na drsňáka, když proti tobě stojí jenom žena s dítětem!“

Neal Lerdo se otočil. Chlapec ho přestal zajímat. Chladným pohledem si měřil Kirbyho Warnera. Kovboj však jeho nenávistný pohled snést dokázal.

„Víš, co to pro tebe znamená, Warnere?“ řekl Lerdo.

Kirby Warner přikývl.

„Mám padáka, že?“

„Přesně tak, Warnere! Už se na ,Líném L‘ nikdy neukazuj, nebo z tebe nadělám fašírku, že se z toho do konce života nevzpamatuješ!“

Přistoupil ke svému koni. Když se vyšvihl do sedla, zvolal k ostatním mužům: „Jeďte zpátky na ranč! Já tu mám ještě něco na vyřizování!“

Kovbojové ještě věnovali Kirbymu Warnerovi jeden plachý pohled, pak obrátili své koně a vyrazili směrem na východ. Zdálo se, že ranč „Houpající se M“ opouštějí rádi. Přece jenom, bojovat proti ženě se jim moc nezamlouvalo.

Neal Lerdo si Lucy ani jejího syna nevšímal. Vrhl pohrdlivý pohled na Warnera, obrátil koně a vydal se směrem k řece.

Lucy za ním chvíli hleděla, načež se otočila a pohlédla na Warnera, který nehnul ani brvou.

„Děkuju, pane Warnere,“ řekla.

Kirby Warner jen pokrčil rameny.

„To nemusíte, paní McCameyová,“ zamumlal, „dlužil jsem to svému svědomí.“ Už chtěl odjet, ale když viděl, že Lucy McCameyová zvedla ruku, zůstal stát.

„Pan Monahan bude určitě potřebovat několik jezdců, kteří by mu pomohli s dobytkem,“ dodala.

Kovboj se usmál.

„Bohužel, paní McCameyová. Nemůžu. Nechtěl bych někdy v budoucnu bojovat proti mým starým kamarádům. A to by se při vztazích pana Monahana s Levellandem mohlo lehce stát. Zamířím na sever. Mám tam strýce, který mi už léta básní o tom, jak je krásná Montana. Budu to muset ověřit. Zas tak mu totiž nevěřím. Vždycky tak trochu přeháněl.“

Rozhlédl se po ranči. „Nejsou moje věci náhodou ještě tady?“

Lucy zavrtěla hlavou.

„Ne. Pan Monahan je dneska zrána zavezl do Santa Rosy,“ zamumlala.

Kirby Warner si zaklepal na okraj klobouku, obrátil koně a odjel.

K domu zamířil Scott.

Tvářil se velmi vážně.

Lucy mu položila ruku na rameno a hlesla: „Jsem ráda, že jsi nestřílel, chlapče.“

„Možná to byla chyba, mami,“ podotkl Scott. „Lerdo by tak nemohl jet k řece. Bojím se, že si tam někde počká, aby Lancea oddělal ze zálohy.“

Lucy zbledla.

Scott zašel k hnědákovi, jenž ještě třepal kopyty. Lerdova kulka jej zasáhla do krku. Jeho kůže se zbarvila do ruda od krve. Se smutnýma očima Scott vytáhl svůj peacemaker a trápení ukončil ranou mezi hnědákovy oči.

Polkl. Co mu asi řekne Lance, až se vrátí a najde hnědáka mrtvého? Ale vrátí se vůbec?

Scott se otočil a pohlédl k řece.

Lance nemůže mít tušení, že Neal Lerdo tam na něho někde číhá.

A on, Scott, neměl jedinou možnost, jak ho varovat, protože zrovna přišli o koně.

Obrátil se ke své matce. Také ona chápala, v jakém hrozném nebezpečí se ocitl muž, kterého tolik milovala.

„Můžeme jenom čekat a modlit se, chlapče,“ zašeptala. Jenom s velkými problémy dokázala zadržet slzy, které se jí draly do očí.

Lance Monahan pohlédl na brod, který se před ním rozkládal.

Byla to poslední možnost, jak překonat Rio Canyon Pintado.

Dále po proudu bylo koryto příliš hluboké. Kaňon, který řeka vymlela ve skalách a který byl proslulý svými pestrými barvami, dal řece své jméno.

Lance věděl, že oběma koňům musí poskytnout nějakou dobu na odpočinek. Proto přibrzdil. Kdyby jel v takovémto tempu dál, po několika mílích by se zhroutili.

Zastavil uprostřed brodu. Koně začali pít.

Lance je nechal. Omotal uzdu kolem brzdové páky a z vesty si vytáhl doutník. Zadumaně mu uřezával špičku.

Pomyslel na Hallii Vegovou. Usmíval se. Naznačila mu, že by ho měla raději než Neala Lerda, který si ji mínil vzít. Že by instinktivně tušila, že Lerdo pro ni není zrovna ten pravý?

Lance srovnával Hallie Vegovou, tuto veselou, ale celkem těkavou dívku, s Lucy McCameyovou. U Lucy bylo všechno bezpodmínečné a neotřesitelné. Její láska. Její věrnost. Byla připravená na straně muže, kterého milovala, bojovat a zemřít. Hallie Vegová byla proti ní požitkářka, která nemínila některé věci obětovat či riskovat. Myslela jenom na sebe. O tom, jestli byla někoho schopná milovat dlouhodobě, Lance pochyboval.

Škrtl sirkou o bočnici a zapálil si doutník. V tom okamžiku si všiml zablýsknutí na kopcích na druhé straně řeky.

V následujícím okamžiku se vrhl z kozlíku do vody, aby ještě v letu stačil chmátnout po winchestrovce.

Uslyšel tiché cvaknutí a poté, co před ním vystříkla voda, i zadunění výstřelu z pušky.

Nemínil se ukrýt za vozem stojícím uprostřed řeky, protože věděl, že by tak ohrozil své koně.

Přískoky se dostal až na břeh, kde se schoval za keř Ocotillo.

Keřem hvízdaly kulky a lístky a větvičky jenom létaly kolem.

Lance se pohyboval dál elegantně jako kočka. Po několika okamžicích si všiml, že onen střelec už neví, kde je. Mířil totiž stále do keře Ocotilla.

Opatrně zvedl hlavu.

Na kopci byly vidět obláčky střelného prachu. Kdo by to tak mohl být? Zmocňoval se ho strach o Lucy McCameyovou. Že by se už jezdci z „Líného L“ dostali až na ranč a tohoto muže zde nechali jako hlídku?

Lance měl strhanou tvář. Věděl, že toho muže na kopci může zasáhnout jen s velkou dávkou štěstí. Vybral si zkrátka výbornou pozici, ze které toho mohl hodně přehlédnout.

Starost o Lucy McCameyovou mu dělala vrásky na čele.

Nechtěl už dál čekat.

Nepozorovaně se připlížil k posledním keřům rostoucím až do půlky svahu. Už se domníval, že střelec někam zmizel, protože delší dobu nevypálil. Náhle se však opět ozvaly rány a těsně kolem něho hvízdla kulka.

Vrhl se k zemi. Do očí se mu dostal písek.

A pak střelba odezněla.

Lance Monahan vyskočil. Doufal, že ten střelec na kopci bude potřebovat nějaký čas, než svou karabinu znovu nabije. Přikrčeně utíkal do kopce. Když opět třeskl výstřel, dosáhl již Lance svého cíle – koryta, ve kterém mohl běžet a přitom se dobře krýt.

A právě tam teď Monahan skočil.

Přikrčeně běžel korytem, které vedlo až k místu, kde ležel onen střelec. Využíval přitom i četných křovisek.

A střelec se neozýval.

Lance si odkašlal. Běh do kopce byl velice namáhavý. Zkoušel se vžít do situace střelce a představoval si, co by teď udělal. Asi by se pokusil zabránit svému protivníkovi, aby se mu dostal korytem do zad.

Sotva to domyslel, padl na koryto nějaký stín.

V následujícím okamžiku spatřil postavu Neala Lerda, který držel v rukou karabinu.

Oba okamžitě stříleli.

Lance se vrhl k zemi. Kulka ho jen těsně minula. On sám však trefil. Neal Lerdo se skácel k zemi. Vykřikl. Karabinu však nepustil a i ze země chtěl na Lance vypálit.

Lance mu v tom však zabránil tím, že mu kopl do očí písek.

Neal Lerdo zařval. Stačil sice vystřelit, ale protože nic neviděl, minul Monahana o šířku dlaně. A pak k němu Lance přiskočil a karabinu mu vykopl. Než stačil sáhnout po koltu, už na něm Monahan klečel.

„Není to tak jednoduché, jak sis myslel, co, Lerdo? Těch pět tisíc dolarů, to jsou draze vydělané peníze, že?“ usmál se Monahan.

Předák „Líného L“ už otevíral ústa, aby odpověděl.

Jenže pouze cosi zasípal.

Lance se podíval, kam ho zasáhl. Do pravého ramene. Lerdo velice silně krvácel.

„Měl bych tě dorazit,“ poznamenal Monahan. „Ten, kdo střílí ze zálohy, si totiž nic jiného ani nezaslouží.“

Lance uslyšel jakýsi podezřelý zvuk a přikrčil se. Z křoví se vynořil jezdec. Lance na něho namířil remingtonem.

Byl to Kirby Warner.

„Jen pojď, Warnere!“ zvolal Lance. „A žádný hloupý pohyb, rozumíš? Jsem zatraceně nervózní. Tvůj předák se mě pokusil odbouchnout ze zálohy.“

Kirby Warner dal ruce nahoru a svého koně ovládal jen stehny.

„Neal Lerdo už není můj předák,“ zamumlal, když zastavil svého koně asi pět kroků před Monahanem. „Propustil mě, když jsem mu zabránil, aby zastřelil chlapce poté, co ten sklonil zbraň.“

Lance zrudl.

„Lerdo byl na mém ranči?“

Kirby Warner přikývl.

„Nemusíš si dělat starosti, Monahane. Paní McCameyové a jejímu synovi se nic zlého nepřihodilo. Akorát chlapcův kůň to odskákal.“

Lance si koutkem oka všiml, že Neal Lerdo sahá po karabině, která ležela vedle něho v písku. Odkopl ji, aby ho takové choutky přešly.

Kirby Warner kývl na Lerda.

„Jestli chceš, Monahane, pojedu s tebou do Santa Rosy a řeknu šerifovi Shafterovi, co se tu stalo. I když ti to asi moc nepomůže.“

Monahan přikývl.

„Za to bych ti byl velice vděčný, Warnere. Viděl jsi někde Lerdova koně?“

Kovboj přikývl a obrátil svého koně. „Přivedu ho, Monahane. Přivedu ti ho dolů k brodu.“

Lance za ním chvíli hleděl. Nebyl si jistý, jestli mu může důvěřovat. Vždyť před nějakými třemi týdny ho střelil do ramene.

Vzal Neala Lerda za límec a přehodil si ho přes ramena jako střelenou zvěř. Jeho zbraně nechal ležet tam, kam je odkopl. Vydal se korytem dolů.

Po cestě předák ztratil vědomí.

Před brodem ho položil na zem. Předák byl zatraceně těžký.

Lance vešel do vody a vyvezl povoz z brodu. Oba koně odpřáhl. Nechtěl se do města vracet s vozem. Jednoho tedy přivázal k vozu tak, aby se mohl napít z řeky a napást na jejím břehu. Na druhého koníka naložil Neala Lerda.

O něco později se objevil Kirby Warner s Lerdovým koněm.

Lance Monahan se vyšvihl ze sedla, vzal koně s naloženým Lerdem za uzdu a po boku bývalého kovboje z ranče „Líné L“ se vydal zpátky do Santa Rosy.

Jejich příjezd byl velkou senzací.

Kirby Warner vypověděl o událostech na brodu v šerifově kanceláři před několika svědky a pak odjel pryč. Věděl, že nemá cenu se dál zdržovat v Santa Rose, vzhledem k tomu, že Big John Levelland by ho dozajista dostal, až by zjistil, že jeho předák kvůli Warnerovi sedí ve vězení.

„Proti Warnerově výpovědi se nedá nic dělat, Shaftere,“ řekl Lance šerifovi. „Doufám, že víte, že muže obviněného z pokusu o vraždu, nemůžete propustit na kauci. Neudělejte chybu, Shaftere, nebo ztratíte džob rychleji, než byste si mohl myslet.“

Poté Lance z úřadovny odešel.

Lidé na chodníku před ním zahanbeně ustupovali, když kráčel ke svému koni.

Vyšvihl se do sedla a zamířil ke stáji. Zde si koupil dva koně a sedlo. Měl štěstí, že zde nikdo nedodržoval Levellandem vyhlášené embargo.

Pak i se všemi koni opustil město.

Měl naspěch. Nejradši by už byl na ranči, u Lucy.

V Anton Chicu šel život na první pohled normálně.

Ve skutečnosti zde však vládl strach.

Kdokoli procházel kolem domu doktora Woodrowa, pohlédl do jeho oken, za nimiž ležel v posteli lovec lidí Jim Caprock. Zasmušilý muž, kterého všichni považovali za mrtvého, poté co ho Lance Monahan v souboji porazil. Většina lidí byla toho mínění, že doktor ho měl nechat zemřít. Nikdo v Anton Chicu by mu to nevyčítal.

Marshal Bill Hagerman často doktora navštěvoval, aby zjistil, jak to s Caprockem vypadá. Chtěl se ho zbavit. Tušil, že jednou porážkou to pro Caprocka nekončí. Takový muž se nikdy nevzdává, to si marshal dobře uvědomoval.

Bill Hagerman měl o čem přemýšlet, když Lance Monahan, Lucy McCameyová a její syn odjeli z Anton Chica do Santa Rosy.

O Big Johnu Levellandovi totiž už cosi zaslechl. Chtěl si vybudovat dobytkářské impérium u Santa Rosy. Proto tam nemohl snést žádnou konkurenci. V průběhu roku vyhnal více než tucet rodin z jejich právem nabitých pozemků, poté co je obdělali.

Už se o něm vědělo až v Santa Fé. Big John Levelland však měl dlouhé prsty a mocné přátele, kteří dokázali jeho zločiny ututlat.

Bill Hagerman zamyšleně pohlédl na okno, za nímž ležel Jim Caprock. Už chtěl zaklepat na dveře, když uslyšel výkřik paní Whitmanové, která se doktoru Woodrowovi starala o domácnost.

Vyrazil dveře a vběhl dovnitř. Paní Whitmanová se svíjela na zemi.

V dalších dveřích se objevil doktor Samuel Woodrow.

„Proč křičíte, paní Whitmanová?“ zeptal se doktor.

„Už to nevydržím, doktore!“ hlesla. „Buďto toho šílence vyhodíte, nebo se o sebe budete starat sám, protože tohle já už dál snášet nebudu. Víte, že nesnáším střelné zbraně. A pokaždé, když jdu do pokoje, na mě ten blázen namíří revolverem. Vystrašil mě k smrti. Od začátku jsem byla proti tomu, abyste ho bral. Ale teď je konec! Já už tam nikdy nevkročím!“

Doktor Woodrow pokrčil rameny, přistoupil k paní Whitmanové a odsunul ji stranou.

Ve dveřích do Caprockova pokoje totiž stál Bill Hagerman.

Oba muži pohlédli na lovce lidí ležícího v posteli.

V pravé ruce třímal svůj poniklovaný kolt značky Navy s umělecky provedenou pažbou z rohoviny. Náhle si s revolverem zatočil kolem ukazováčku. Pažba se mu zastavila o dlaň, hlaveň mířila na oba muže ve dveřích. Pak si se zbraní opět zatočil.

Pousmál se.

Tvář pistolníka byla pohublá, takže jeho úsměv nepůsobil nijak přívětivě.

„Pomalu se zas dostávám do formy, marshale,“ hlesl. „Ten felčar svou práci umí, to se mu musí přiznat. Až zas koupím nějakou kulku, přijdu do Anton Chica.“

„Příště už někdo, doufám, zamíří přesněji, Caprocku,“ zamumlal Bill Hagerman.

Doktor Woodrow přistoupil k posteli, bez toho že by nějak bral ohledy na namířený kolt.

„Doufám, že jestli budete s mou prací spokojen, bude podle toho vypadat i má odměna,“ poznamenal.

Lovec hlav přikývl.

„Mám vyhlídku na 5 tisíc dolarů, doktore,“ řekl. „Slibuju vám, že dostanete půlku, jestli je získám.“

Samuel Woodrow cítil, že rudne vzteky. Dobře věděl, že těch pět tisíc dolarů byla částka, kterou Big John Levelland vypsal za hlavu Lance Monahana. Bill Hagerman posléze také vstoupil do pokoje. Brokovnicí s uřezanou hlavní jakoby náhodou mířil na Caprockovu hruď.

„Monahan už tě jednou dostal, Caprocku,“ prohodil Hagerman. „Dokáže to i podruhé, jestli budete férový. Ale mám takový pocit, že podruhé už na něho zepředu nepůjdete.“

Lovec lidí zbledl. V jeho tmavých očích to zablesklo jiskrou nenávisti.

„Monahan nepřežije konec měsíce, Hagermane!“ zvolal Caprock.

Doktor Woodrow chmátl po přikrývce.

Než si lovec lidí uvědomil, co se děje, chopil se lékař kraje deky a stáhl ji z Caprocka.

„Ven!“ zakřičel.

Caprock na něho zíral, jako by nerozuměl, o čem mluví.

„Vypadni z té postele, Caprocku!“ zabručel Sam Woodrow.

Bill Hagerman udělal několik kroků stranou. Stále měl Caprocka na mušce, mířil mu na prsa, která měl ovázaná obvazy.

Jim Caprock sevřel rty. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu, když se posadil na kraj postele. Chtěl energicky vstát a ukázat jim svou sílu, ale nepodařilo se mu to a spadl zpátky na postel. Bylo na něm vidět, jak bojuje se svou tělesnou vahou. Pak se mu to ale přece jen podařilo. Vstal a kupodivu se udržel na nohou.

Nejistým krokem zamířil ke skříni, kde měl své věci.

Marshal s doktorem počkali, než se obleče. Nakonec si zapnul svůj černý opasek a strčil poniklovaný kolt značky Navy do pouzdra, které mu viselo jen těsně nad kolenem.

Byl bledý jak stěna. Jedinou známkou toho, že skutečně žije, byly jeho oči.

„To ale podstatně zmenšuje vaši platbu, doktore,“ dodal.

„Na vaše peníze vám kašlu, Caprocku,“ odvětil rozezlený Woodrow. „Už konečně zmizte. Ani nevíte, jak se mi dělalo špatně, když jsem na vás musel dál dennodenně hledět.“

Lovec lidí sáhl na rohovinovou pažbu svého koltu. Pak však pohlédl do ústí brokovnice se zkrácenou hlavní.

Marshall Bill Hagerman věděl, jak se jedná s lidmi jeho ražení.

Caprock se nakvašeně otočil a vrávoravými kroky odešel z místnosti.

Oba muži na sebe pohlédli, když Caprock za sebou zabouchl venkovní dveře.

Do pokoje nakoukla paní Whitmanová.

„Zaplaťpánbůh!“ zamumlala.

„Ten se jen tak zastavit nedá, Bille,“ poznamenal lékař.

Hagerman přikývl.

„To mně bylo jasné od začátku, Same. Caprock není člověk, který by dokázal žít s porážkou. Žere ho to. Nejlepší by bylo, kdyby z té postele už nikdy nevstal.“

„Myslíš, že pojede do Santa Rosy a zkusí to znovu?“

Bill Hagerman neodpověděl. Odešel k venkovním dveřím a otevřel je. Vyšel na chodník. Samuel Woodrow jej po chvíli následoval. Jejich zraky byly upřeny na Jima Caprocka, který přecházel ulici, aby poté zmizel v kanceláři Wells – Fargo.

„Teď si kupuje lístek do Santa Rosy,“ zamumlal lékař.

Bill Hagerman stále mlčel. Měl pevně sevřené rty. Tušil, že věci dojdou tak daleko. A Lance Monahan neměl ani ponětí o tom, že Jim Caprock je naživu a že míří do Santa Rosy, aby mu vrátil kulku, kterou ho Monahan porazil v souboji na hlavní třídě v Anton Chicu.

Jim Caprock vyjel ještě večerním dostavníkem z Anton Chica směrem na Fort Sumner. Každý věděl i bez toho, co jim o Caprockovi povyprávěl prodavač lístků, že právě v tomto směru leží Santa Rosa.

Bill Hagerman byl neklidný. Celou noc nespal. Toužebně očekával ranní dostavník, který jel ze Santa Fé do Fort Bascom. Se zarudlýma očima ráno postával na chodníku a hleděl na mračno prachu, které rozvířil právě přijíždějící dostavník.

Vozka zastavil před skladištěm společnosti Wells–Fargo.

Bill Hagerman netrpělivě stepoval na chodníku. Chvíli trvalo, než se zvířený prach usadil.

Dvířka dostavníku již byla otevřená. Vystoupil z nich vysoký, hubený muž a pomáhal jedné ženě.

Bill Hagerman se usmál.

Konečně, pomyslel si.

Posunul si klobouk do čela a zamířil k onomu muži.

Jejich pohledy se střetly. Onen muž měl světlé, modré oči, v nichž se jiskřilo.

„Hej, Bille,“ řekl dlouhán a podal mu svou šlachovitou ruku.

„Zatraceně, to jsi dostal můj telegram tak pozdě?“ zavrčel Bill Hagerman.

Dlouhán se tiše usmál.

„Proč jsi tak netrpělivý, příteli?“

Bill Hagerman ho chtěl zavést na chodník, ale dlouhán ucukl.

„Není třeba spěchat. Ještě si musím z dostavníku vzít sedlo,“ řekl.

„To přece udělá vozka,“ namítl marshal. Potom zavolal na vozku, aby to sedlo zanesl do jeho úřadovny. Pak se opět obrátil na dlouhána.

„Jim Caprock odjel včera večer do Santa Rosy,“ prohodil.

Dlouhán na něho zaraženě pohlédl.

„Myslel jsem si, že je už po něm.“

Hagerman pokrčil rameny.

„Sam ho dal dohromady. Rána zprvu vypadala hůř, než jaká byla. Caprock má sedm životů jak kočka.“

„Říkal něco, když odjížděl?“

Zachmuřený Hagerman přikývl.

„Pořád má ještě zálusk na těch pět tisíc dolarů, co Levelland vypsal za hlavu Lance Monahana.“

Dlouhán mlčel. Bill Hagerman ho zavedl do své úřadovny a posadil se do mohutného křesla za svým psacím stolem. Jeho přítel se posadil na židli.

„Takže co uděláme, Kene?“ otázal se tichým hlasem.

Ken Nolan se naklonil nad stůl a s úsměvem odvětil: „To, co ode mě očekáváš, Bille. Pojedu do Santa Rosy a klepnu Big Johna Levellanda přes prsty. Jeho přátelé v Santa Fe už se od něho začali odtahovat. Uvědomili si, že s jeho samolibými kousky už je konec. Státní pozemky, které obsadil, se budou přidělovat osadníkům. A ta věc s odměnou za Monahanovu hlavu… ta nadělala ještě víc zlé krve, než by si kdo z nás pomyslel.“

Bill Hagerman spokojeně přikývl.

„Neměl by ses tu v Anton Chicu moc zdržovat, Kene,“ řekl. „Obávám se, že Big John Levelland vytáhne proti Lanceu Monahanovi se vším, co má po ruce.“

Ken Nolan se usmál.

„Takže ty se mě chceš tak rychle zbavit? Hohó, ale já neodjedu, dokud mi nenaleješ whisky, ty starý skrblíku.“

Bill Hagerman cosi zabručel, ale pak vytáhl z regálu flašku a dva pohárky. Pak sobě i svému hostu nalil whisky. Pozvedl pohárek a řekl: „Takže na to, abys nepřišel pozdě, federální marshale Nolane!“

Uplynuly dva dny bez toho, že by se stalo něco mimořádného.

Lance Monahan a Scott McCamey projížděli krajem. Neobjevili však žádný dobytek, který by měl jiný cejch než „Houpající se M“.

Scott McCamey by nejradši zajel až na farmu svého zemřelého otce, ale Lance nechtěl, aby se příliš vzdalovali z ranče, kde byla Lucy McCameyová sama. Trochu ho překvapovalo, že ho Big John Levelland nechával v klidu. Rančer se už přece musel dozvědět, že jeho předák Neal Lerdo sedí ve vězení. A také se mu jistě muselo donést, že tento pátek se Lance Monahan chce oženit s Lucy McCameyovou.

To všechno už přece Levelland musel vědět. A přesto zůstával v nečinnosti.

Lance toho dne vstal dřív než obvykle. Nedokázal klidně spát, příliš ho hnětla a znervózňovala myšlenka, že Big John Levelland udeří právě v den jeho svatby.

Nachystal povoz, nakrmil koně a pak se vrátil do domu.

Lucy McCameyová už byla vzhůru. Usmála se na něho. Cítil, jak mu věří. Pevně věřila tomu, že se Levellandovi nepoddají, že jeho nátlak vydrží. Její víra byla skutečně neotřesitelná.

Začala chystat snídani.

„Dobré ráno, Lanci,“ prohodila s úsměvem. „Venku je všechno v pořádku?“

Přistoupil k ní a políbil ji.

„Všechno v pořádku,“ odvětil.

„Nám se to podaří, uvidíš,“ řekla.

Lance mlčel. Pořád musel dumat nad tím, co proti němu Big John Levelland podnikne, když v pátek pojedou do města na svatbu. Najme si dalšího zabijáka, který ho vyzve na souboj? Nebo zloději dobytka využijí jeho nepřítomnosti na ranči a odeženou mu dobytek?

Lance Monahan se cítil bezmocný proti přesile, kterou měl Levelland k dispozici.

Měl jsem jet k němu, pomyslel si. Na druhou stranu mu však bylo jasné, že po dobrém by s Levellandem stejně nic nepořídil. Jeho syn přišel o nohu a vinil z toho právě Monahana. Nic jiného ho nezajímalo.

Lance mlčel.

Po snídani šel zapřáhnout koně.

Scott mu pomohl a pak osedlal dva koně, které před dvěma dny koupili v Santa Rose.

Lance s úžasem hleděl, když spatřil Lucy, která vyšla z domu v nových šatech.

Vypadala jako mladice, opravdu jako osmnáctileté děvče. Naplnilo ho to hrdostí nad tím, že si bere právě takovou ženu.

„Nechceš, mi pomoct do vozu, Lanci?“

Lance jí nabídl rámě a zavedl ji k vozu.

Pak ji chytil a vysadil na kozlík.

Scott mezitím přivázal jednoho osedlaného koně za vůz a poté se vyšvihl na druhého z nich. Lance vylezl na kozlík, vzal opratě a práskl do koní.

Lucy si všimla, že se jaksi sklíčeně rozhlédl po ranči. Nic však neříkala. Pevně mu stiskla ruku a přitulila se k němu. Chtěla mu tak dát najevo, že neochvějně stojí na jeho straně, ať se děje, co se děje.

Toho rána vstal Big John Levelland brzy. Ode dne, kdy jeho předáka Neala Lerda zatkli, své mužstvo vedl osobně.

Po chodbě se belhal jeho syn.

Sid Levelland už přestal jen rezignovaně ležet v posteli a pokusil se svému osudu vzepřít. Zaťal zuby a začal si zvykat na berle, které mu udělal podkoní Buckey.

Sid tušil, že ho jeho otec obchází. To, co se událo ve městě, se dozvěděl až od Buckeye. Chtěl si se svým otcem vážně promluvit, poté co slyšel o Lerdově útoku na Lance Monahana. Jenže Big John se tomuto rozhovoru vyhýbal.

Sid věděl, že tohoto dne se mají Lance Monahan a Lucy McCameyová brát v kostele v Santa Rose. Stačilo, aby se podíval na svého otce, a věděl, že kuje něco nekalého. Nejradši by se nechal zavézt do města, aby hrozícímu neštěstí zabránil. Byl však ještě příliš slabý.

Když Sid sešel ze schodů, Big John už v domě nebyl.

Venku se už mezitím shromáždil tucet jezdců, které s sebou chtěl Big John vzít do Santa Rosy. Čekali, až jejich šéf vyrazí, aby ho pak následovali.

Nikdo z nich si nevšiml, že Sid se vybelhal na verandu a sledoval je s planoucím zrakem.

Neal Lerdo byl vzteky celý bez sebe. Odhodil talíř s jídlem, který mu starý Japlin donesl do cely, až se kousky chleba rozletěly po cele.

„Přiveď sem Shaftera, Japline!“ zabručel Lerdo. „Už mám tady toho plné zuby. Shafter mi slíbil, že tu nebudu déle jak den!“

Starý Japlin však jen pokrčil rameny. Nechtělo se mu zdržovat se poblíž mříží a riskovat ránu rozčileného Lerda.

„Shafter tu není,“ odpověděl.

„Tak ho vzbuď, zatraceně! Ten parchant ještě něco zažije! Já mu ještě ukážu!“

Japlin jen mávl rukou a odešel zpátky do kanceláře. Neal Lerdo slyšel přidušený hovor a pak se v chodbě objevil Calvin Shafter.

„Co je, Neale?“ zabručel. „Co tu zas vyvádíš?“

„Ty se ještě ptáš?“ zavrčel předák. „Už tu dřepím dva dny! A jak to tak vypadá, tak to všem náramně vyhovuje. Už jsi, krucinál, dal aspoň vědět Big Johnovi?“

Šerif přikývl.

„Big John o tom věděl už po třech hodinách.“

„A co podnikl?“

Shafter pokrčil rameny.

„Nic mi neřekl, Neale,“ zamumlal. „Rozuměj, já nemůžu dělat nic na vlastní pěst. To by mě mohlo stát džob. Warnerova výpověď je prostě taková, jaká je.“

Neal Lerdo mávl rukou.

„Kdy Big John přijede do města?“ zeptal se.

„To mi neřekl.“

„Musel ti dát, sakra, přece nějaký příkaz!“

Šerif Calvin Shafter přimhouřil oči.

„Big John mi nemá co dávat žádné příkazy,“ řekl. „Já jsem zodpovědný jedině zákonu, Neale. Ty půjdeš před soud, Neale. Jestli dokážeš svou nevinu, tak tě propustím, ale dřív ne.“

Předák „Líného L“ zle pohlédl na šerifa. Vzpomněl si na slib, který mu dal jeho šéf. Big John mu řekl, že jestli bude mít nějaké potíže, přijede mu pomoct.

Lerda polil studený pot. Co když se ho Big John pokusí takhle zbavit? Co když takhle elegantně bude chtít odstranit muže, který toho ví příliš?

Bouchl pěstí do pryčny.

„Poslouchej, Shaftere,“ procedil mezi zuby. „Jednou se tu Big John objevit musí. Chci s ním mluvit. Jestli se s ním neuvidím do zítřka do večera, tak mně sem zavolej soudce. A Big Johnovi rovnou vyřiď, že jestli si myslí, že se mě jen tak může zbavit, tak že je na hlubokém omylu. Vím o věcech, které by mu to mohly zatraceně zavařit, kdybych o nich řekl soudci. Rozumíš?“

Calvin Shafter byl bledý jak stěna.

„Řeknu mu to, Neale,“ odpověděl tichým hlasem. „Ale na tvém místě bych byl trochu opatrnější. Dávej si pozor na jazyk. Mohl bys klidně přijít o krk, než se soudce něco dozví. Takže pozor na to.“

„To má být výhrůžka, Shaftere?“ zavrčel Lerdo.

Calvin Shafter se usmál.

„Ne, varování, Neale… jenom varování.“ Pak odešel do úřadovny. Ve dveřích se však ještě otočil a pohlédl na Lerda.

„Je tu Hallie,“ prohodil. „Chceš ji vidět?“

Neal Lerdo zrudl.

„Co tím myslíš, Shaftere?“ zabručel.

Šerif zmizel a do chodby vklouzla malá, černovlasá Hallie Vegová. Počkala, až za sebou šerif zavře dveře a pak přistoupila k mřížím.

„Co se to tu děje, Neale?“ zašeptala. „Jak to, že s tebou Shafter tak jedná? Ohmatával mě těma svýma špinavýma prackama, jestli sem nenesu nějakou zbraň.“

Neal Lerdo sevřel rty.

Cítil, že mu hrozí velké nebezpečí, ale nedokázal odhadnout, jaké. Jaká hra se tu hraje? Co má Big John Levelland za lubem? Udělal snad on, Lerdo, nějakou chybu? Lámal si nad tím hlavu, ale skutečně ho nenapadlo, proč by ho měl Big John Levelland nechat padnout.

Protáhl ruce mřížemi a objal Hallie.

„Potřebuju revolver, Hallie,“ zašeptal. „Něco se tu děje – a já nevím, co se mnou bude. Nevím, proč mě tu nechali dřepět. Warnerova výpověď je přece k ničemu, když vzal do zaječích. Možná, že ze mě chce Big John udělat obětního beránka. Potřebuju ten kolt, Hallie, jako sůl!“

„Jenže Shafter mě prohlížel.“

Neal Lerdo kývl směrem k zamřížovanému oknu.

„Zkus to ze dvora, Hallie,“ zamumlal. „Musíš to pro mě udělat. Chceme se přece brát, ne?“

Hallie sklopila zrak.

Neal Lerdo na ni upřeně pohlédl. Zaklel. Zdálo se, že i Hallie Vegová chce od něho dát ruce pryč.

„Jestli to neuděláš, tak tě oddělám!“ zavrčel.

Zalekla se a přikývla.

„Přinesu ti ho, Neale,“ hlesla a vrátila se do úřadovny.

Neal Lerdo ji už dál nezdržoval.

Musím se dostat pryč, pomyslel si. Dřív, než na mě Big John pošle nějakého zabijáka.

V kostele byli sami. Jenom kovář Arne Ericsson a švadlena Paula Cutterová se nechali reverendem přemluvit, aby šli Lanceu Monahanovi a Lucy McCameyové za svědka. Jinak se zde z občanů městečka Santa Rosa neobjevil nikdo.

Lancea reverend James Beatty pořádně rozčílil, když své kázání odříkal, tak jako by ho chtěl mít co nejrychleji za sebou.

Přesto Lucy McCameyová neztrácela svůj zářivý smích. Lance obdivoval její trpělivost, se kterou snášela všechny problémy.

Byl velmi vděčný Arne Ericssonovi i paní Cutterové, se kterými se spřátelil už předtím.

Když vyšli z kostela a zamířili ke svému povozu, stál na chodníku špalír lidí. Nikdo však nejásal, jak bylo zvykem na svatbě, naopak všichni mlčky a se zachmuřenými tvářemi hleděli na novomanželský pár.

Scott McCamey sáhl po svém revolveru.

„Jenom klid, chlapče,“ řekl Lance.

„Jen se na ně podívej, Lanci,“ sykl hoch. „Budou prostě jenom tak přihlížet, až se objeví Levelland se svými bandity a začne po nás střílet!“

Lance mu na to neřekl nic. Co měl také říct?

Pomohl Lucy, od nynějška své právoplatné manželce, vylézt na kozlík a ještě jednou podal ruku Ericssonovi i paní Cutterové. James Beatty z kostela nevyšel.

Scott se vyšvihl do sedla. Lance vylezl na kozlík a odmotal uzdu z brzdové páky. Lucy se přitiskla k Lanceovi. Odbrzdil povoz a práskl do koní. Na následující křižovatce odbočil do River Street a zamířil k plaze.

Lucy na něho vrhla krátký pohled. Věděl, co po něm chce. Sám čekal, že po něm bude chtít, aby nejezdil středem města. Jenže on se rozhodl jinak.

Scott jel vedle vozu. Byl celý rudý a v jeho modrých očích se jen blýskalo. Byl rozhodnut bojovat, i kdyby se proti němu postavili desperáti celého Západu.

Vůz vjel na plazu.

Lance uviděl Levellanda okamžitě.

Rančer stál široce rozkročen s rukama v bok před vchodem do saloonu Pecos. Vítr si pohrával s jeho šedivými vlasy.

Byl sám. Vypadalo to, jako by se nikdo neodvážil se k němu přiblížit.

Lance se rozhlédl po plaze. Byl přesvědčen o tom, že Levelland do města sám nepřijel. Přesto nikoho neviděl. Navedl koně k saloonu.

Lucy mu položila ruku na rameno.

„Dnes ne, Lanci,“ špitla s naléhavostí v hlase.

Lance jí pohlédl do očí. Zatím ho jen málokdy o něco prosila. Nejprve chtěl tuto její prosbu ignorovat. Pak však pochopil, že tento den pro ni znamená cosi velmi významného a že by jej neměl kazit nějakým násilím a krví.

Chtěl, aby na tento den měla hezkou vzpomínku.

Mlčky navedl koně k ústí Main Street, která vedla na západ.

Big John Levelland nehnul ani brvou.

Lance krátce pohlédl k saloonu Pecos. Čekal, že Levelland dá nějaké znamení, že se jeho muži vynoří ze svých úkrytů. Rančer tam však jen stál a díval se za nimi. Jediné co udělal, bylo to, že si posunul klobouk.

Lucy se k Lanceovi přitiskla ještě víc, sotva co minuli poslední dům ve městě.

„Jsem ráda, že to všechno proběhlo tak dobře, miláčku,“ řekla tichým hlasem.

Lance se zhluboka nadechl.

Už několik minut měl nedobré tušení. Pořád na to musel myslet, až si toho všimla i Lucy, když práskl do koní a hnal je nejvyšší možnou rychlostí vpřed. I ona už věděla, čeho se obává.

Scottovi to zatím nedošlo a cválal vedle vozu. Bezstarostně tlachal o tom, jací jsou obyvatelé Santa Rosy ustrašení, jak se šerif neodvážil ukázat, jaký je Big John Levelland zbabělec, když proti nim nic nepodnikl.

Lance mlčel.

Dorazili k brodu.

Lance nechal koně napojit a pak je hnal dál. Jen s námahou vytáhli vůz na poměrně strmý břeh.

A tam Lance Monahan uviděl, že ve svých nejčernějších předtuchách se nemýlil.

Několik mil před nimi, nad kopci, stoupal do výše černý kouř.

Scott McCamey vykřikl. Se zoufalým výrazem ve tváři pohlédl na Lancea a pochopil, čeho se tak celou dobu bál. Zařval jak puma a než ho mohli Lucy s Lanceem zadržet, pobodl svého koně do slabin a vyrazil vpřed.

Lance popohnal zapřáhnuté koně tak prudce, že se Lucy musela chytit opěradla kozlíku, aby se nesvalila dozadu.

Jejich spřežení pádilo k ranči „Houpající se M“ pekelným tempem.

Scott jim však už zmizel. Lance tiše zaklel. Doufal, že Levellandovi lidé už budou pryč, protože se bál, že jinak by chlapec vyprovokoval přestřelku.

Lucy Monahanová, což bylo její nové jméno, hleděla na černý kouř. Mlčela. Zdálo se, že její trpělivost, kterou tento den tolikrát prokázala, je u konce. Taková zákeřnost, tak sprostá zákeřnost, to bylo přece jen příliš i na ni.

A pak přejeli přes poslední hřeben.

Plameny stravovaly jejich dům.

Stáj již lehla popelem.

Přiběhl k nim Scottův kůň, ale Lance se o něj nestaral.

Lucy vypadala velmi vyděšeně.

„Scotte!“ zvolala.

Zapřažení koně se vzpínali. Nechtěli přijet k hořícímu domu. Lance zastavil vůz a seskočil z kozlíku.

„Zůstaň tady!“ přikázal Lucy. Pak se rozběhl k budově, která se však již nedala zachránit ani zázrakem.

Sám to velice dobře věděl a smířil se s tím. Ale o to mu teď nešlo.

V černém, dusivém dýmu spatřil jakýsi stín.

„Scotte!“ vykřikl. „Zatraceně, vypadni odsud!“

Ožehl ho horký vzduch. Náhle se vysypalo sklo z jednoho okna na přední straně domu. Na podlahu verandy, která již také hořela, dopadla velká, pravoúhlá schránka.

Lance si dal ruku před obličej a vyskočil na verandu. Spatřil Scotta, který se marně snažil vylézt z okna.

Už ho opustily síly.

Lance ho vzal za ramena a vytáhl ho na verandu.

Chlapec křičel: „Ta truhlička, Lanci! Patří mamince!“

Lance sáhl po krabičce a zvedl ji. Pak vzal Scotta za ruku a odvedl ho do bezpečí.

Požár už zachvátil i verandu. Lance cítil, jak mu plameny sežehly vlasy.

Šťastně se jim však podařilo z dosahu ohně uprchnout. Lucy chlapci vyběhla naproti a objala ho. Scott se sotva udržel na nohou. S očima plnýma slz udiveně pohlédla na Lance, který jí položil k nohám onu krabičku.

„Scotte!“ zvolala. „Proč jsi to udělal?“

Lance k ní přistoupil a objal ji.

„Chtěl ti zachránit tu truhličku, Lucy,“ prohodil. „Můžeš být na svého syna hrdá.“

Viděl v jejích očích zoufalství. Nenávist vůči muži, který tento zločin způsobil, v něm ještě narostla.

Všichni tři pak mlčky hleděli do plamenů, které stravovaly jejich domov.

Lance Monahan nakonec pochmurné mlčení prolomil.

„Byly to jenom provizorní budovy,“ řekl. „Stejně jsem chtěl postavit nové. Je mi líto tvého nábytku, Lucy. Ale slibuju ti, že Big John Levelland za to zaplatí.“

Lucy si utřela slzy z očí.

„Ten nábytek je nedůležitý,“ zašeptala. „Hlavně že jsme všichni tři naživu. To je ze všeho nejdůležitější.“

Scott McCamey byl zcela vyčerpán. Lance ho odnesl k vozu a položil ho na něj. Pak odvázal osedlaného koně od vozu a vyšvihl se do sedla.

„Jeď na voze, Lucy. Já pojedu na Scottově koni.“

Zaraženě na něho pohlédla.

„Kam chceš jet, Lanci?“

„Do Santa Rosy,“ odvětil pevným hlasem. „Budeme tam bydlet v hotelu, dokud nevyřídím tu věc s Levellandem.“

Lucy si povzdychla, ale neřekla nic. Poprvé v životě pocítila strach. Strach z toho, že její nový život bude zničen, ještě než začal. Najednou pochopila Joela McCameye, Scottova otce. Joel McCamey totiž, když mu Big John Levelland řekl, že tu pro něho není místo, sbalil svoje věci a odjel. Ustoupil násilí.

Lucy zapřemýšlela nad tím, jestli by nebylo lepší odjet pryč i teď a někde začít znovu. Přejel jí mráz po zádech, když si představila, co všechno by mohli Levellandovi lidé Lanceovi udělat.

Neřekla však ani slovo. Věděla, že Lance si vybral svou cestu a půjde po ní až do hořkého konce.

Levellandovy šedé oči pohlédly na šerifa Calvina Shaftera.

„Je mi jedno, co Neal Lerdo tvrdí,“ řekl. „Jestli si myslíte, že si to zodpovíte, tak ho klidně pusťte.“

Shafter na něho hleděl s otevřenými ústy.

„Ale Lerdo by mohl být nebezpečný, pane Levellande,“ namítl.

„Nemluvte nesmysly, Shaftere. Ten hlupák si myslel, že má ,Líné L‘ v kapse, když přišel Sid o nohu. Jenže já nemůžu trpět lidi, kteří se přeceňují a myslí si, kdoví jak jsou chytří.“

„Co podniknete proti Lanci Monahanovi, pane Levellande?“ otázal se Shafter.

Big John zvedl obočí.

„Podniknout? Co bych měl podniknout? Proč?“

Šerif mlčel. Pochopil, že hra se změnila. Big John Levelland si vybral odlišnou taktiku. Zdálo se, že už nechce proti Monahanovi vystupovat otevřeně.

Venku, na Main Street se ozvalo skřípání kol. Shafter vstal a přistoupil k oknu.

„Dostavník ze Santa Fé,“ poznamenal.

Big John Levelland se také zvedl ze židle. Rančer si všiml, že Shafter sebou náhle trhl.

„Co je, Shaftere?“

„Jim Caprock,“ zamumlal šerif.

Big John rychle přistoupil k oknu.

A uviděl štíhlého muže v tmavém obleku a klobouku s propadlým obličejem. Chůze i celkový pohyb lovce lidí se Levellandovi zdály být trochu nejisté. Představoval si hbitějšího muže.

„Přiveďte ho sem,“ sykl na šerifa.

„Cože?“

„Zatraceně, to vám to snad mám opakovat?“ vztekle zavrčel Big John.

Calvin Shafter sevřel rty a zamířil ke dveřím.

Pak vyšel ven.

Big John zůstal stát u okna. Viděl, jak Caprock bleskurychle sahá po koltu, když ho šerif oslovil. Big John se usmál. Konečně. Proti takovému profesionálovi nebude mít Lance Monahan žádnou šanci.

Big John Levelland zatnul pěsti. Ano, Lance Monahan musí zemřít. Teprve až zahyne ten, kdo zničil jeho budoucnost, bude Big John moci opět spřádat plány.

Pravda, už pochopil, že časy se mění. Jeho přátelé v Santa Fé mu dali vědět, že ho nebudou krýt, pokud nebude aspoň formálně dodržovat zákon.

Ano, časy se měnily.

Lidé, kteří zatím stáli na jeho straně, musí zmizet. K nim patří jak Neal Lerdo, tak i šerif Calvin Shafter.

Lerdo byl pitomec, který by se nikdy nevzdal svého cíle – ovládnutí „Líného L“.

A Shafter byl zase slaboch, který mu mohl být nebezpečný, kdyby ho někdo trochu zmáčkl.

Možná, že právě Jim Caprock byl tím pravým mužem, kdo mohl Levellandovi pomoci zbavit se těchto problémů jednou ranou.

Otevřely se dveře a do úřadovny vkročil Jim Caprock.

Měl propadlou tvář a i jinak vypadal jako člověk, který prodělal dlouhou nemoc.

Šerif přišel až po něm a chtěl si sednout za svůj psací stůl.

„Shaftere!“

Šerif s sebou trhl, když uslyšel panovačný Levellandův hlas.

„Ano, pane Levellande?“

„Chci si s panem Caprockem promluvit mezi čtyřma očima,“ řekl Big John chladným hlasem.

Shafter zrudl. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, že ho Big John chce vyhodit z jeho vlastní kanceláře. Pak jen přikývl, sklonil hlavu a mlčky vyšel ven.

Big John kývl na židli za Shafterovým psacím stolem.

„Posaďte se, pane Caprocku. Dostal jsem váš dopis. Už jsem vás čekal dřív. Zdrželo vás něco?“

Lovec lidí na rančera zaraženě pohlédl.

„To jste neslyšel, co se stalo v Anton Chicu?“

„No, slyšel. Monahan tam prý znemožnil několik lovců lidí, kteří po něm šli,“ prohodil Big John pohrdavě. „Museli to být pěkní babráci. Doufám, že vy jste z jiného těsta, Caprocku.“ Caprock se ještě stále neposadil a poněkud stydlivě postával u stolu.

„Já jsem byl také jedním z těch babráků, pane Levellande,“ řekl přidušeným hlasem.

Big John strnul.

„Monahan vás – porazil?“

„Měl štěstí,“ odpověděl Jim Caprock. „Já jsem byl rychlejší. Jenže všude kolem stáli jeho kámoši. Bál jsem se, že by mě oddělali, kdybych ho sejmul.“

Big John nevěřícně hleděl na lovce lidí, kterému z očí sršela nenávist. Pochopil, že Caprock lže. Lance Monahan byl rychlejší než on. Caprock to akorát nechtěl přiznat.

„A proč jste teda přišel sem do Santa Rosy, Caprocku?“ otázal se Levelland chladným hlasem.

„Proto, abych si odnesl těch pět tisíc dolarů, Levellande.“

„Pro vás jsem pan Levelland, Caprocku,“ upozornil ho nedůtklivý rančer. „Přišel jste příliš pozdě. Tu odměnu už jsem stáhl zpátky.“

Lovec lidí sebou trhl.

„To slyším poprvé,“ poznamenal.

„Rozhodl jsem se pro to teprve teď, Caprocku.“

Jim Caprock přivřel oči.

„Chcete mi dát nějaký jiný úkol, pane Levellande?“

Big John přikývl. Pousmál se a prohodil: „Vy se v lidech vyznáte, Caprocku. Ale to už prostě vyplývá z vašeho povolání. Máte pravdu. Mám pro vás jiný úkol. Jelikož je nemožné Monahana porazit v poctivém souboji, předpokládám, že to příště budete chtít zkusit poněkud méně riskantním způsobem, že?“

Jim Caprock zbledl. Pravou ruku položil na pažbu svého koltu značky Navy.

„Dávejte si pozor na jazyk, pane Levellande,“ zavrčel.

Big John se chladně zasmál.

„Nalijme si čistého vína, Caprocku. Vy už jste skončil. Lovec lidí, kterého dostane někdo druhý, dlouho žít nebude. Při příštím souboji bude myslet na kulku, která ho předtím zasáhla, a tento okamžik, toto malé zaváhání ho bude stát život. Dobře vím, co chcete. Chcete se pomstít Monahanovi, shrábnout těch pět tisíc a skončit s tím, protože dobře víte, že už na to nemáte. Dobrá, těch pět tisíc dolarů vám vyplatím. Ale ne jenom za Monahana.“

Jim Caprock polkl. Rančerova slova na něho působila jako rány bičem, navíc když byla pravdivá. Ano, to si musel přiznat. Končil. Kulka, kterou ho Lance Monahan zasáhl, mu způsobila šok, který už nedokázal překonat.

„Co byste tedy potřeboval, pane Levellande?“ otázal se chvějícím se hlasem.

Big John svůj chladný tón nezměnil.

„Pět tisíc dolarů, Caprocku. Za Lancea Monahana, za mého předáka Neala Lerda, který tu sedí za mřížemi – a za šerifa Calvina Shaftera.“

Jimu Caprockovi naskočily krůpěje potu na čele. Cosi, možná že instinkt, ho varovalo, aby si s tímto nemilosrdným magnátem nic nezačínal. Jenže těch pět tisíc dolarů opravdu potřeboval, aby mohl v klidu zmizet do Mexika. A to rozhodlo.

„V pořádku, pane Levellande. Ale jen s tou podmínkou, že polovinu té částky mi vyplatíte hned teď.“

Big John se chladně pousmál.

„To se rozumí, Caprocku.“

Měli dva pokoje v domě na kraji města, který patřil jednomu Mexičanovi. Harold Dimmit, majitel hotelu Pecos, je odmítl vzít. Odůvodnil to dokonce tím, že ve svém podniku nechce žádné přestřelky.

Lance Monahan byl příliš unavený na to, aby se s ním přel. Lucy znala už z dřívějška jeden menší mexický penzion. Nic lepšího si dovolit nemohli.

Scott mlčel. Lance však tušil, jak to v něm musí vřít. Dimmitovo odmítnutí bylo poslední kapkou. Lance věděl, že chlapce nesmí spustit z očí, jestli nechce, aby udělal nějakou hloupost.

V Santa Rose bylo živěji než obvykle.

Od Arne Ericssona, u kterého ustájil koně a nechal vůz, věděl, že Big John Levelland je stále ještě ve městě. Kolem půlnoci do Santa Rosy přijelo dalších deset Levellandových kovbojů.

Ericsson také věděl od svých přátel, kdo přijel dostavníkem. Podle jeho popisu se muselo jednat o pistolníka.

Lance Monahan si s tím lámal hlavu, ale východisko z tohoto dilematu nenalezl. Pochopil, že nebylo zrovna nejrozumnější jezdit bez jakékoli přípravy do Santa Rosy. Měl si raději zajistit pomoc nějakého muže zákona, který by nebyl zkorumpován Big Johnem Levellandem.

Překvapovalo ho, že Neal Lerdo ještě stále sedí za mřížemi, přestože jeho šéf Big John Levelland byl už celý den v Santa Rose.

Lance se rozhodl, že šerifa Shaftera ještě téhož večera navštíví. Možná ten muž pochopí, co to znamená nosit hvězdu.

Scott McCamey ještě spal ve svém pokoji. Už toho na něho bylo příliš.

Lance chtěl vypadnout z penzionu, bez toho že by o tom Lucy věděla. To se mu však nepovedlo. Když vstával z postele, otevřela oči a tiše se zeptala: „Kam jdeš, Lanci? Děje se něco?“

Cítil, že se o něho bojí.

„Nic, jen nemůžu usnout, miláčku,“ odvětil. „Ještě bych si rád promluvil s Shafterem. Zajímalo by mě, co má Big John Levelland za lubem.“

„A to si myslíš, že ti to Shafter vyklopí?“

„Neal Lerdo ještě sedí v lochu. To přece musí něco znamenat. Možná, že Shafter jedná proti Levellandově vůli.“

Lucy se tiše zasmála.

„Tomu přece sám nevěříš, Lanci. Calvin Shafter má před Levellandem příliš velký strach. Jemu je jedno, jestli překročí zákon, hlavně když vyjde s Big Johnem.“

„Musím se trošku porozhlédnout po městě,“ zamumlal Lance. „Nechci, aby mě tu něco překvapilo.“

Pochopila, že ho nezastaví. A to ji zneklidnilo.

Přikývla.

„Buď opatrný, Lanci,“ špitla.

Lance se oblékl a vyklouzl ven. Chvilku naslouchal u Scottova pokoje. Chlapec spal a to Lance potěšilo. Byl příliš rozčilený událostmi posledních dnů a ve své mladické nerozvážnosti mohl provést nějakou hloupost. Vyšel na ulici.

Ve městě vládl čilý ruch, ale zde, na periferii panoval klid.

Noční život Santa Rosy se soustřeďoval především na Main Street a plazu, kde stálo několik saloonů a hotelů.

Lance se držel ve stínu zastřešených chodníků. Viděl, že v šerifově kanceláři se svítí.

Pak spatřil pár opilých kovbojů, kteří se motali po ulici.

Lance přimhouřil oči. Jedním z těch opilců byl totiž Tom Lathrop. Možná že i on byl při tom, když mu Levellandovi muži zapalovali ranč.

Lance počkal, než kovbojové zmizí v jednom ze saloonů.

Pak pohlédl na saloon Pecos, před nímž stál asi tucet koní přivázaných k zábradlí. Pomyslel na Hallie Vegovou. Copak říká na to, že Neal Lerdo ještě sedí ve vězení.

Lance si uvědomil, že právě Hallie bude o všem, co se děje v Santa Rose, vědět nejvíc. Stačilo jí jen přimhouřit oči a každý chlap jí šel na ruku. Lance doufal, že to tak zůstalo, i když si na ni začal dělat nárok Neal Lerdo.

Znal cestu, jak se dostat do saloonu zezadu. Dvorem. Předním vchodem jít nechtěl. Rád by se totiž vyhnul střetu s Levellandovými kovboji.

Počkal si na nejvhodnější okamžik. Pak vklouzl přes dvůr do chodby, která vedla k výčepu.

Po Hallie Vegové nikde ani vidu ani slechu.

A dokonce nebyla ani za výčepním pultem, což Lancea dost udivilo.

Obrátil se a pohlédl ke schodům, které vedly do patra. Hallie tam měla pokoj. Dřív v něm často pobýval, když zajížděl do města.

Zaslechl kroky.

Honem vyběhl po schodech nahoru.

Z chodby vyvrávoral nějaký muž a zmizel na dvoře.

O něco později se zadní dveře do dvora otevřely znovu. Lance si pomyslel, že se ten opilec vrací. Jenže to nebyly jeho kroky. Blížily se ke schodům. Lance se přitiskl ke zdi.

Ten neznámý s sebou nesl petrolejku.

Lance strnul, když zjistil, kdo to je.

Hallie Vegová!

Pohlédla na něho a chtěla vykřiknout. Lance jí jen tak tak stačil přitisknout prst na rty.

„To jsem já – Lance,“ zašeptal. Pomalu oddělal ruku z její tváře. Z očí jí vyzařoval strach a překvapení. Zdálo se mu, jako by ji přistihl při něčem nekalém.

„Co tu chceš?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

Na chodbě se motal opilec.

„Hej, Hallie, jsi nahoře, cukroušku?“ brblal.

Hallie zhasla lampu a odtáhla Lancea do stínu. Pak otevřela dveře svého pokoje. Vešli dovnitř. Hallie za sebou zavřela dveře a opřela se o ně.

Oknem dovnitř pronikalo světlo z ulice.

„Co tu chceš, Lanci?“ zopakovala svou otázku. „Jestli se Lerdo dozví, že jsi tady, tak tě zabije.“

Lance se tiše zasmál.

„Z vězení se mu to těžko podaří,“ prohodil.

„Udělal to jenom proto, že mu to přikázal Big John,“ namítla.

„O tom ale šerifovi neřekl, že?“ dodal Lance sarkasticky. „Proč ho tam vlastně jeho šéf ještě nechal?“

Hallie Vegová přistoupila k oknu a zatáhla závěsy. Pak chvíli šmátrala po stole. Když našla zápalku, škrtla a rozsvítila petrolejku.

Měla na sobě špinavé rifle a roztrhanou blůzu.

Když na ni Lance zamyšleně pohlédl, rychle si špinavé ruce schovala za záda.

Pak k němu přikročila. Dotýkala se ho svými plnými ňadry. Upřeně na něho pohlédla a objala ho.

„Zatraceně, já tě mám pořád ráda, Lanci,“ zašeptala.

Odsunul ji stranou.

„Já jsem se ale dneska oženil, Hallie,“ řekl.

„Všichni muži v Santa Rose, kteří po mně touží, jsou ženatí,“ odvětila.

„Ty se mě snažíš odvést od toho, co od tebe chci vědět, Hallie,“ řekl Lance. „Odkud máš ty fleky na kalhotách a kde sis roztrhla blůzu?“

Hallie sevřela rty.

„Tak podívej,“ pokračoval Lance. „Neal Lerdo ještě pořád sedí ve vězení. To už přece musí něco znamenat. Nebo se Calvin Shafter tak polepšil, že chce poslouchat zákon a ne Big Jima Bannona?“

Pohrdlivě se zasmála.

„Shafter má plné kalhoty,“ dodala.

„Proč teda Lerdo ještě sedí?“

Mlčela.

Lance ji vzal za ramena a zatřásl s ní.

„Hallie!“ zvolal naléhavým tónem. „Musíš mi říct, co se tu děje! Nejde přece jen o můj život, ale i o Lerdův, ne?“

Polkla. Lance viděl, že má strach. Zdálo se, že neví, na kterou stranu se má postavit.

„Lerdo věří, že se ho Big John chce zbavit,“ zašeptala.

Lance pozvedl obočí.

„Jak to?“

„Neal Lerdo mi vyprávěl, že Big John je s ním na kolty. Myslí si, že Lerdo chce ovládnout ,Líné L‘, protože Sid přišel o nohu. Proto ještě Lerdo sedí. Lerdo navíc Shafterovi vyhrožoval, že soudcům vyklopí jisté nepěkné věci o Big Johnovi, jestli ho okamžitě nepustí.“

To ovšem od Neala Lerda nebylo příliš chytré, pomyslel si Lance. Dokázal si představit, co tak na to říkal Big John Levelland.

„Víš, kdo je ten muž, který dnes odpoledne přijel dostavníkem?“

Přikývla.

„Je to lovec lidí. Jmenuje se Jim Caprock.“

„Caprock?“

Lance sebou trhl a sevřel jí ramena tak silně, až vykřikla.

„To bolí, Lanci!“

Pustil ji.

„Popiš mi, jak vypadal!“

Povyprávěla mu tedy, jaké měl Caprock na sobě oblečení, jakou má postavu, i to, že byl ozbrojen poniklovaným revolverem s pouzdrem na pravém stehně.

Nebylo pochyb.

Jednalo se opravdu o Jima Caprocka.

To znamenalo, že ho tehdy v Anton Chicu jen postřelil.

„Mluvil Caprock s Levellandem?“

Hallie přikývla.

„Shafter ho okamžitě odvedl do své úřadovny, hned jak vystoupil z dostavníku,“ řekla. „Po chvíli ale Shafter vyšel ven. Byl celý rudý. Vypadalo to, jako by ho Big John vyhodil z jeho vlastní kanceláře, aby si mohl s Caprockem promluvit mezi čtyřma očima. Lanci, já si myslím, že po něm chce, aby tě zabil.“

Lance Monahan se usmál.

„Chtít může. Jim Caprock to už jednou zkusil v Anton Chicu,“ podotkl.

Hleděla na něho s otevřenými ústy.

„Ty – ty jsi ho porazil?“ zeptala se užasle.

„Měl jsem štěstí, Hallie. Trefil jsem ho do prsou. Když jsem z Anton Chica odjížděl, myslel jsem si, že už je po něm. Teď ho na mě Levelland nasadí i bez prémie.“

„Neal Lerdo má strach, že ho Big John nasadí i na něho,“ zašeptala.

Lance na ni pohlédl.

„Odkud to víš? Má s tím co do činění ta roztrhnutá blůza a ty zašpiněné kalhoty?“

Hallie se otřásla.

„Lanci – já – já jsem Lerdovi propašovala do vězení revolver,“ hlesla. „Chce se co nejdřív dostat pryč. Myslím, že při tom asi bude muset zastřelit Shaftera.“

Lance zašeptal: „Zatraceně!“

Otočil se a pádil ke dveřím. Věděl, že jestli se Lerdo dostane z vězení, vypukne chaos, ve kterém by mohl přijít o život on i šerif Shafter. A právě to si zřejmě Big John přál, aby se ho mohl zbavit bez většího rizika.

„Lanci…“ zvolala Hallie přidušeným hlasem.

Lance se však o ni už nestaral. Vyběhl z pokoje, pak seběhl po schodech, aby se přes dvůr saloonu dostal do tmavé uličky mezi šerifovou úřadovnou a železářstvím Mikea Burdena.

V úřadovně se stále svítilo.

Lance opatrně vyhlédl za roh.

Právě v tom okamžiku se zavřely dveře kanceláře. Lance tedy neviděl, kdo do ní vstoupil.

K saloonu Pecos vrávorali tři opilí kovbojové. Zpívali opilecké písničky. Tentokrát Lance v jednom z nich poznal Stevea O’Rourkea. Big John svým mužům popřával volnost. Po takové špinavé práci, kterou pro něho toho dne odvedli, jim musel dát možnost, aby ulevili svému špatnému svědomí u sklenky pálenky.

Kovbojové se zastavili a rozřehtali se. Někdo z nich zřejmě vyprávěl nějaký vtip.

Lance tiše zaklel. Slyšel, jak v úřadovně šerif křičí. To dělal málokdy. Něco se muselo dít.

Konečně kovbojové zmizeli. Nikdo z nich netušil, jaké drama se odehrává v šerifově kanceláři.

Lance se připlížil na chodník. Opřel se o zeď a pohlédl do okna.

Spatřil Jima Caprocka a celý se otřásl. Byl to pro něho šok, přestože od Hallie Vegové věděl, že lovec lidí žije a že je ve městě.

Calvin Shafter byl rudý a potil se.

Tu náhle držel Caprock v ruce svůj poniklovaný kolt značky Navy. Ten pohyb se takřka nedal zaregistrovat. Mířil na Shaftera.

Lance přiskočil ke dveřím, vytáhl z pouzdra svůj remington a dveře vykopl.

Šerif Calvin Shafter vykřikl. Pokusil se kulce uhnout, ale nepodařilo se mu to. Rána ho odhodila na jeho psací stůl.

„Caprocku!“ zvolal Lance a uskočil na stranu.

Lovec lidí se otočil. Byl bledý jako stěna. Musel poznat Monahanův hlas.

Vypálil.

Lance cítil, že ho kulka zasáhla do žeber.

Pak vystřelil i on.

Neměl čas zamířit Caprockovi na ruku, aby ho jen poranil. Trefil ho tedy přímo do prsou.

Caprock se zachvěl. Kolt mu vypadl z rukou. Rozšířenými zorničkami ještě pohlédl na Monahana a skácel se k zemi.

Byl na místě mrtev.

V místnosti zavládlo ticho, které však bylo po chvíli přerušeno.

Zvenčí se totiž ozval čísi rozčilený hlas.

Brzy nato zaslechli kroky na chodníku před úřadovnou. Před šerifovým úřadem se shromáždil dav lidí.

Obrátil se a hlaveň svého revolveru namířil na Big Johna Levellanda.

Starý rančer hleděl na Monahana s výrazem triumfu v očích.

„Teď jsem tě konečně dostal, Monahane!“ procedil mezi zuby.

„Zavraždit šerifa! Za to tě pověsí!“

Kancelář praskala ve švech.

Lance ještě stále držel v ruce svůj remington. Sledoval, jak muži, kteří se nahrnuli do místnosti, s úžasem hledí na oba mrtvé.

Calvin Shafter měl hlavu zbrocenou krví. Bylo jasné, že je mrtev.

Jeden z mužů obrátil na záda Jima Caprocka. Lovec lidí měl na hrudi ve své brokátové vestě dírku.

„Je po něm, Big Johne,“ řekl muž, který ho obrátil.

„Takže dvě vraždy, Monahane.“

Lance Monahan se rozhlédl po místnosti.

„Kde je doktor Kennedy?“ otázal se.

„K čemu tady bude doktor?“ zvolal kdosi. „Oba jsi zabil, tak co! Jediné, co teď potřebujeme, je pevné lano, na kterém bychom tě mohli pověsit.“

Lance Monahan namířil na muže, který klečel na zemi vedle Jima Caprocka.

„Nech ten revolver ležet, Millere!“ zavrčel Lance.

Miller pustil poniklovaný kolt, jako by ho popálil.

„Pozor na něho, chlapi!“ řekl Big John Levelland. „Monahan je neskutečně nebezpečný a jenom to tu na nás hraje. Nebude váhat střílet!“

Muži postrašeně ustoupili o krok dozadu.

„Nemusíte se ničeho bát!“ zvolal Lance. „Chci jen, aby byly vyšetřeny všechny stopy! Střílel jsem na lovce lidí poté, co zabil šerifa. V mém revolveru chybí jenom jeden náboj. Caprock pálil Navy koltem ráže osmatřicet. Doktor Kennedy by měl vytáhnout kulku z Shafterova těla a pak uvidíte, že já jsem šerifa nezastřelil. Můj remington má ráži pětačtyřicet.“

V úřadovně zavládlo ticho.

Big John Levelland měl tvář strhanou zlostí.

„Nenechte se jím obalamutit!“ zařval. „Jenom ať se nevymlouvá! Dejte mu pouta! Každému, kdo pomůže ho dostat do vězení, zaplatím sto dolarů!“

Lance by si musel cestu ven prostřílet. Jenže to nechtěl. Chtěl jen ustoupit ke zdi, ale to se mu nepodařilo. Dostal totiž znenadání ránu do hlavy, která ho poslala do kolen.

To byl signál pro přítomné, aby se na něho vrhli. Kdosi mu vykopl remington z ruky. Zkroutili mu ruku za záda a kopli ho do kolena, takže se svalil k zemi.

Samozřejmě, nechyběly ani rány do břicha a podobné nezbytnosti.

S vítězoslavnými výkřiky ho pak vedli do vězení.

Lance ještě stačil pohlédnout na Big Johna Levellanda. Rančerovi zrovna kdosi podával jeho zbraň. Poté Lancea zavedli do chodby, která vedla k celám.

Zamřížované dveře druhé cely byly otevřeny. Hrubě Lancea vkopli dovnitř a zamkli za ním dveře.

Venku ještě několik mužů volalo po lynči. Poté, co však promluvil Big John Levelland, všeobecné vzrušení opadlo.

„Nechceme žádný lynč!“ zvolal. „Lance Monahan bude souzen ve spravedlivém procesu. A pak ho po právu pověsí za vraždu šerifa Calvina Shaftera!“

Big John pak všem přítomným oznámil, že jim platí dvě rundy v saloonu Pecos.

Kancelář se okamžitě vyprázdnila. Jen z vězení se ozýval křik.

Lance Monahan pohlédl na Neala Lerda, který vstal ze své pryčny. V předákových očích se zle blýskalo.

„Big Johne!“

O několik vteřin později se ozvaly kroky. Big John Levelland nebyl sám. Přišel s ním Tom Lathrop. Kovboj měl co dělat, aby se udržel na nohou.

„Co chcete, Lerdo?“ zvolal rančer.

„Co chci?“ zabručel Lerdo. „Zatraceně, vždyť tu dřepím už tři dny! Chci ven! Teď, když je Shafter mrtvý, přece už nemáte důvod, abyste mě tu nechal smrdět!“

„Shafterovou smrtí nic nekončí,“ prohodil Big John. „Zůstanete za mřížemi, než nad vámi vynese rozsudek soudce. A jak to tak vypadá, tak ten rozsudek nebude nijak tvrdý, protože Monahan je chladnokrevný zabiják.“

Neal se zašklebil.

Lance ho nespouštěl z očí. Věděl, že Hallie Vegová mu tam propašovala kolt.

Použije ho Lerdo k tomu, aby se prostřílel ven?

Lerdovi se chvěla ruka, doslova ho pálila. Přesto po revolveru nesáhl. Pouze tiše zaklel, když Big John Levelland a Tom Lathrop zase zmizeli.

Potom pohlédl na Lancea.

„Proč jsi nepřinutil Big Johna tím revolverem, aby ti otevřel celu?“ zeptal se ho Lance.

Neal Lerdo přimhouřil oči.

„Ty jsi byl u Hallie!“ sykl.

Lance přikývl.

„Vyprávěla mi, že máš strach z toho, že se tě Big John chce zbavit. Zřejmě jsi měl být na řadě po Shafterovi. Měla to být další zakázka pro Caprocka. Můžeš být rád, že se mi Hallie se vším svěřila a že jsem Caprockovy plány překazil.“

Neal Lerdo mlčel. Kypěl vzteky. Křečovitě se držel mříží a cloumal jimi.

„To mi ještě zaplatí!“ procedil mezi zuby.

Lance si lehl na pryčnu, ruce pod hlavou.

Myslel na Lucy, svou ženu a na mladého Scotta McCameye. Věděli už, co se mu přihodilo? Lance mohl jen doufat, že Scott neudělá žádnou hloupost.

Lucy Monahanová slyšela střelbu i následný povyk ve městě. Obávala se, že to má něco společného s Lanceem. Spěšně se oblékla a vyklouzla z pokoje. Strnula. Dveře Scottova pokoje byly otevřené a to ji vyděsilo. Mladík si zrovna na chodbě připínal opasek s koltem.

Pohlédl na ni.

Lucy k němu přiběhla a zahnala ho zpátky do pokoje.

„Zůstaneš tady, Scotte!“ vyčinila mu. „Víš, že ti to přikázal Lance! Já se půjdu podívat, co se venku děje. Ty ale zůstaneš tady, rozumíš?“

Chlapec zavrtěl nesouhlasně hlavou.

„Jestli se Lanceovi něco stalo, tak mu musím pomoct, mami,“ namítal.

Vší silou ho dostrkala zpátky do pokoje a vytáhla klíče ze zámku. Dveře za synem prudce zavřela a pro jistotu ještě zamkla.

Scott bušil pěstmi do dveří.

„Pusť mě, mami!“

Lucy vyběhla z domu ven. S vykasanými sukněmi pak běžela ulicí, která ústila na plaze. Všude se svítilo. Lidé postávali v hloučcích na chodnících a rozčileně debatovali. Na chodníku před saloonem Pecos se mačkalo velké množství mužů, z nichž mnozí vedli oplzlé opilecké řeči. Lucy přeběhl mráz po zádech, když uslyšela, že touží po lynči.

Prodrala se těmito lidmi v naději, že narazí na někoho známého.

Pozorně se rozhlížela. Po chvíli konečně spatřila světlovlasého Arne Ericssona. Stál před svou kovárnou.

Rozběhla se k němu.

Kovář, sotva co ji poznal, ji vzal za ruku a odtáhl ji do stínu své verandy.

„Neměla byste se teď ukazovat na ulici, paní Monahanová,“ poznamenal.

„Slyšela jsem střelbu, pane Ericssone,“ odvětila Lucy. „Lance je ve městě a já mám strach…“

Hlas jí náhle selhal. Podle Ericssonova ustaraného výrazu ve tváři poznala, že její předtucha nebyla neopodstatněná.

„A Lance?“ zašeptala.

„Je živý a zdravý,“ uklidnil ji Ericsson. „Střílelo se v šerifově úřadovně. Dostali to Shafter a jeden pistolník, nějaký Jim Caprock. Oba jsou po smrti.“

„Caprock?!“ zanaříkala Lucy. „Pane Bože, a já jsem si myslela, že už je po něm!“

Pověděla pak kováři o souboji s lovcem lidí na hlavní ulici v Anton Chicu.

„Lance tvrdí, že Shaftera zabil Caprock předtím, než na lovce lidí sám vystřelil.“

„Jestli to tvrdí, tak je to také pravda! Lance nikdy nelže!“ zvolala Lucy.

Ericsson přikývl.

„Ano, my dva to víme, paní Monahanová. Ale s ostatními není řeč. Aspoň dneska ne. Většina z nich je úplně namol.“

„A Big John se postará o to, aby důkazy zmizely,“ podotkla Lucy.

Ericsson mlčel. Co mohl svést proti celému městu?

„Musíme počkat do rána, paní Monahanová,“ zamumlal.

Lucy pokrčila rameny. Po tvářích jí tekly slzy.

„Pojďte dál, paní Monahanová,“ řekl kovář.

Lucy zavrtěla hlavou. Myslela na svého syna. Musela zpátky do penzionu, aby neprovedl nějakou hloupost. Nechtěla, aby se mu něco stalo.

„Děkuju, pane Ericssone,“ zašeptala. „Musím ale zpátky ke Scottovi.“

Poté se otočila a rozběhla se k penzionu.

Arne ji pozoroval, dokud nezmizela v jedné tmavé uličce. Zaklel a vrátil se do svého domu.

Big John Levelland stál u okna svého hotelového pokoje a díval se na plazu. Byl spokojen. Jeho sžíravá nenávist vůči Lanci Monahanovi brzy dojde svého naplnění.

Povyk v saloonu Pecos sílil. Big John se usmál. Alkohol, který místním velkoryse dopřál na svůj účet, začal účinkovat. Nemusel říct ani jediné slovo. Dav byl tak rozlícený, že sám volal po lynči.

Tak toto se mu tedy opravdu podařilo.

Náhle se létací dveře saloonu otevřely.

Big John instinktivně odstoupil od okna. Nechtěl, aby ho někdo uviděl.

„Na co ještě čekáme?“ zvolal kdosi. „Ten bastard zavraždil šerifa! Za to by mu soudce dal provaz tak jako tak. Radši to vyřídíme sami!“

Big John se škodolibě zasmál.

Někdo odkudsi vytáhl laso a dav se jako na povel vydal k šerifově úřadovně.

Big John si zapálil doutník.

Až se za pár chvil bude Lance Monahan houpat na stromě, konečně si Big John Levelland oddychne.

A především, což je nejdůležitější, zůstane nikým nezpochybnitelným pánem Santa Rosy a okolí.

Navíc mu nikdo nebude moci dokázat Monahanovu smrt.

Pomyslel na Neala Lerda.

Možná, že to byla chyba, když chtěl předáka vyřadit současně s Monahanem. Věděl však, že Lerdo už by mu nikdy nevěřil a že by se tak jako tak postaral o to, aby se na veřejnost dostaly některé skutečnosti, jež mohly Levellandovi přitížit.

Ne, už to stejně nemůže vrátit. Musel dokončit to, co začal. Takové příhodné okolnosti by se už nemusely opakovat. Santa Rosa neměla šerifa. Na všechno, co se stalo v noci, se brzy zapomene. Když se totiž ráno chlapi, kteří se dnes opili, probudí, budou to chtít zapomenout, protože se za své chování budou stydět.

Big John Levelland ustoupil od okna a sáhl po pušce, jež stála ve stojanu. Jednalo se o remington Rolling Block. Byla to precizní zbraň. Měla ráži pětačtyřicet, takže se dala nabíjet i náboji do revolveru.

Jestli z ní teď vystřelí, nikdo nikdy nepozná, z jaké zbraně byla ta střela vypálena.

Big John ji pomalu nabil. Pak přistoupil ke dveřím, chvíli naslouchal, aby poté vyšel na chodbu.

Nikoho neviděl.

Rychle seběhl po schodech. Zastavil se v neosvětleném vchodu, který vedl na plazu.

Procházelo kolem něho mnoho mužů, ale nikdo si ho nevšiml.

Big John Levelland počkal, až bude vzduch čistý. Pak se vydal na plazu. Bylo odsud vidět až na šerifovu úřadovnu na Main Street. Tam se však objevit nechtěl. Nemínil riskovat.

Big John byl přesvědčen, že, když dav začne lynčovat Lancea Monahana, pustí přitom Neala Lerda. Lerdo totiž vlastně jenom střílel na šerifova vraha a to není žádný zločin.

Big John si posunul klobouk hluboko do čela. Pod kabátem měl schovanou pušku značky Remington. Ve stínu pergol a balkonů se nikým nezpozorován dostal až k domu stojícímu naproti šerifovy kanceláře.

Zde se schoval za velkou nádrž na dešťovou vodu. Nespouštěl oči z venkovních dveří úřadovny, které právě dav vyrazil…

Udržet Scotta McCameye bylo za takové situace nad lidské síly.

Když mu matka zamkla dveře, přistoupil rozčileně k oknu. Bylo to malé okno, navíc ještě zamřížované, aby se nikdo neoprávněný nemohl do penzionu dostat.

Scott okno otevřel a chytil se mříží. Všiml si, že nejsou do zdi zasazeny nijak zvlášť důkladně. Nemusel ani vynakládat moc velkou námahu, aby je vykopl.

Pak skočil na dvůr. Nevěděl, kolik času uplynulo od doby, kdy jeho matka odešla, aby zjistila, co se ve městě děje a co znamenaly ty výstřely.

Vyhnul se nejrušnějším ulicím poblíž plazy.

Instinktivně zamířil k šerifově úřadovně. Ozývaly se odtud rozčilené hlasy. Z temné uličky sledoval dav před úřadovnou. Každý chtěl dovnitř. Scott uslyšel hlas Big Johna Levellanda a přejel mu mráz po zádech.

Už už se tam chtěl rozběhnout, když uviděl, že muži vybíhají z úřadovny ven. Kdosi zvolal, že Big John Levelland všem platí dvě rundy v saloonu Pecos. Dav se jako na povel vydal tím směrem.

Před úřadovnu přijel muž s vozíkem. Scott ho poznal. Byl to hrobník Glencoe, od jehož holé hlavy se odráželo světlo vycházející z oken úřadovny. Na verandu úřadovny vyšel Steve O’Rourke a dal hrobníkovi kývnutím znamení, aby šel dovnitř.

O něco později vynesli jednoho mrtvého.

Scott stál jako opařený.

Mrtvého totiž okamžitě poznal.

Byl to přece lovec lidí Jim Caprock! To znamenalo, že tehdy v Anton Chicu duel s Lancem Monahanem přežil. Teď ovšem už nikoli.

O’Rourke s Glencoem zase zmizeli vevnitř, aby pak vynesli mrtvého šerifa Calvina Shaftera.

Scott McCamey sevřel rty. Velice rád by věděl, co se vlastně v úřadovně stalo.

Kde byl Lance?

Glencoe a O’Rourke položili mrtvého šerifa vedle lovce lidí na vozík. Pak je odvezli pryč.

Scott z nich nespouštěl oči.

Už chtěl jít prozkoumat šerifovu kancelář, když tu vyšli z úřadovny na chodník Big John Levelland a Tom Lathrop. Lathrop držel v ruce cosi kovového.

Big John mu něco řekl, Lathrop přikývl a zamířil k plaze.

Rančer chvíli počkal. Poté se rozhlédl a vydal se k hotelu Pecos.

Scott přimhouřil oči.

Zajímalo ho, co se v úřadovně událo, a hlavně, kde je Lance Monahan.

Nalevo od něho skřípal hrobníkův vozík.

Scott se obrátil a rozběhl se za Glencoem a O’Rourkem. Věděl, kam mrtvá těla vezou, takže je předběhl a schoval se ve stolařské dílně. Tam čekal, až se oba muži objeví.

„Víš, co teď uděláš, Glencoe?“ řekl O’Rourke.

„Bez ohledání koronera je do rakví dát nemůžu, O’Rourkeu,“ zamumlal hrobník. „Měl by je prohlédnout aspoň doktor Kennedy.“

O’Rourke ho chytil za límec.

„Tak poslouchej, řeknu Big Johnovi, že jsi odporoval jeho příkazům, Glencoe!“ zavrčel.

Scott viděl, jak hrobník zbledl.

„Nevěděl jsem, že to je Big Johnův příkaz,“ hlesl.

„Teď už to víš,“ sykl O’Rourke a vytáhl z opasku dva revolvery.

Scott obě zbraně okamžitě poznal. Jedna z nich byl Lanceův remington, druhá byl poniklovaný navy kolt lovce lidí Jima Caprocka.

„Ty bouchačky by měly zmizet, Glencoe,“ řekl O’Rourke. „Jestli je někde někdo vyčmuchá, tak si tě najdu a slibuju ti, že pak budeš proklínat den, kdy ses narodil. To ti teda můžu garantovat. Rozumíš?“

„Proč je radši někam nezahodíš sám?“ otázal se hrobník plačtivým hlasem.

O’Rourke se usmál od ucha k uchu.

„Nechci zmeškat ty dvě rundy na Big Johnův účet,“ opáčil. Pak oba revolvery položil na rakev a vypařil se.

Glencoe si odplivl. S vážnou tváří pohlédl na oba mrtvé. Pak zašel do dveří.

Scott rychle přiskočil k rakvi a oba kolty vzal. Jen co zmizel, vrátil se Glencoe. Uslyšel ještě jeho nadávky, načež se vnořil do tmavých uliček Santa Rosy.

Srdce mu bušilo až v krku. Obě zbraně ho pálily v rukou. Nevěděl, o co se jedná, ale podle toho, jak o nich mluvil O’Rourke, musely být velice důležitým důkazním materiálem.

Scott se schoval do stínu poblíž šerifovy úřadovny.

Neodvažoval se přejít ulici a nahlédnout do kanceláře. Jenže stále více si uvědomoval, že musí zjistit, co je s Lanceem…

Tom Lathrop pověsil lucernu na zeď. Tak aspoň trochu osvětlil vězení.

Neal Lerdo chodil po své cele sem a tam. Byl celý rudý vzteky.

Lance, který ho pozoroval koutkem oka, pochopil, že předák ví, že je na tom stejně jako on. Také s ním hrál Big John Levelland nečistou hru.

„Musel jsi udělat nějakou chybu, Lerdo,“ prohodil Lance. „Že by to bylo to, že jsi mě nedokázal sejmout?“

Lerdo sklopil zrak. Měl strhanou tvář, což byla známka psychického vyčerpání.

„Vždycky jsem pro něho udělal každou špinavou práci!“ zvolal rozčileně. „Já jsem to byl, kdo vyháněl osadníky z jejich pozemků, já jsem je zastrašoval, aby to vzdali a odešli. Ne každý šel dobrovolně jako ty, Monahane.“

Lance se pousmál.

„Tak to vypadá, že z tebe chce Big John udělat obětního beránka, aby sám vypadal jako neviňátko.“

„To se ještě bude divit,“ zavrčel Neal Lerdo. „Nenechám se takhle zničit. Pět let života jsem obětoval tomu, abych z ,Líného L‘ udělal to, čím je dnes. Sid Levelland je mrzák. A Big John už bude za pár let příliš slabý na to, aby všechno udržel na uzdě, tak jak je potřeba. Zatraceně, vždyť on mě potřebuje!“

„Big John Levelland nepotřebuje nikoho, Lerdo,“ opáčil Lance. „Uznává jen sebe. Nenávidí mě ne proto, že kvůli mně přišel Sid o nohu, ale proto, že jsem mu zkřížil plány, které se Sidem měl. Lerdo, říkaj si, co chceš, ale já nevěřím, že odsud vyjdeš živý.“

Neal Lerdo se zasmál.

„Ale ty už mě z pokusu o vraždu neobviníš, Monahane.“

„O to teď nejde. Jde o to, že Big John se tě chce zbavit. Po Shafterově odstranění chce mít čistý stůl. Kdo kromě tebe na něho ví tolik věcí?“

Neal Lerdo polkl a zadumaně pohlédl na Monahana. Už delší dobu tušil, že se s ním nehraje férová hra. Kvůli tomu si nechal od Hallie Vegové propašovat do vězení revolver. Teprve teď si však naplno uvědomil, v jak bezvýchodné situaci se nachází.

Chtěl něco říct, když se z kanceláře ozval jakýsi tichý zvuk.

I Lance ho slyšel.

Neal Lerdo vytáhl kolt. Mířil na dveře, které vedly do kanceláře.

„Nestřílej!“ vykřikl Lance. Poznal totiž Scotta McCameye.

Mladík vstoupil do chodby. Zarazil ho revolver, kterým na něho Lerdo mířil.

Polkl a na čele se mu objevily krůpěje potu.

„Máš klíče, McCameyi?“ zavrčel předák.

Scott pohlédl na Lancea Monahana.

„Zatraceně, budu střílet, jestli mě okamžitě nepustíš ven!“ Lerdo začal ztrácet nervy.

„Lathrop vzal klíče do kanceláře,“ řekl Lance. „Běž tam, Scotte, a zkus je najít.“

Scott McCamey zavrtěl hlavou. Vzpomněl si, že když Lathrop vycházel z Bigem Johnem Levellandem z úřadovny, nesl s sebou cosi kovového.

„Lathrop měl ty klíče s sebou, když šel pryč, Lanci,“ prohodil přidušeným hlasem. „Co mám dělat?“

Zvenku se najednou ozval jakýsi hluk.

Scott se ohlédl.

„Běž se podívat, co se děje, Scotte,“ řekl Lance. „Jestli se ti muži vracejí, vytrať se do bezpečí a postarej se o svou matku!“

Než stačil Lerdo něco dodat, byl už chlapec pryč.

Z úřadovny zněly mužské hlasy. Scott vykřikl. Ozval se tupý úder. Pak cosi dopadlo na zem. Hlasy ostatních přehlušily čísi výkřiky. Poté se otevřely dveře.

Lance Monahan věděl, že udeřila hodina H. Do chodby vešli opilí, vztekem zrudlí chlapi. Jeden z nich měl v rukou laso. Jiný muž přinesl klíče. Toma Lathropa však nikde neviděl.

Lance pochopil, že tento lynčový dýchánek chytře zaranžoval Big John Levelland. Mezi tou opileckou cháskou nebyl ani jeden z jeho kovbojů.

Neal Lerdo byl bledý jak stěna. Stále držel v ruce revolver, ale nezdálo se, že by to rozjařené muže zajímalo. Ti tu byli kvůli Monahanovi.

Pak jeden z nich vykřikl: „Dostaneme tě ven, Neale! Můžeš nám s ním pomoct.“

Lance ustoupil od mříží. Přejel mu mráz po zádech. Chystala se na něho banda rozzuřených, zmanipulovaných chlápků, proti kterým neměl sebemenší šanci.

Otevřeli dveře do cely. Nastal neuvěřitelný zmatek. Každý ho chtěl chytit a vytáhnout ho na světlo boží.

Lance kolem sebe mlátil, jak jen mohl. Bušil do obličejů, rukou, hrudí i břich. Proti převaze však neměl šanci. Náhle ho někdo udeřil do spánku. Podlomila se mu kolena. Chopilo se ho několik tuctů rukou a vytáhly ho z cely.

Lerdova cela byla otevřená. Lance si ještě stačil všimnout, jak předák mizí v kanceláři.

Dunělo mu v hlavě. Pokoušel se bránit, ale znovu ho ztloukli.

Zasténal, když spatřil Scotta McCameye ležet na zemi v kanceláři vedle kamen. Poté ho lynčeři vyvlekli na ulici, kde už na něho čekal rozlícený dav.

Volání po lynči ještě zesílilo.

Náhle se však situace změnila.

„Pusťte ho nebo začnu střílet!“ zvolal vysoký ženský hlas.

Lance zvedl hlavu. Na ulici stála jeho žena Lucy. V rukou držela pušku a nebylo pochyb, že byla rozhodnuta střílet.

Lance vykřikl. Všiml si, že se za ní vynořily jakési stíny.

Chtěla se otočit, ale už bylo pozdě. Jeden muž jí vyrazil zbraň z rukou.

Lucy však neztratila duchapřítomnost a rozběhla se přímo k Lanceovi. Vrhli se proti ní tři nebo čtyři muži. Snažili se ji zadržet, ale měli co dělat.

Lance zvolal její jméno.

Pak se na Main Street objevil jezdec. Jel na plavákovi, kterého Lance už znal.

Jenže to ho teď příliš nezajímalo. Přistoupil k němu totiž Neal Lerdo. Ještě stále držel v ruce kolt.

V tom okamžiku třeskl výstřel. Zavládlo naprosté ticho. Všichni se rozhlíželi kolem sebe. Nikdo totiž nevěděl, kdo střílel.

Jezdec na plavákovi zastavil a tasil kolt.

Lance překvapením ani nedýchal, když uviděl, jak se Neal Lerdo pomalu kácí k zemi. Pak se z chodníku svalil na ulici.

Jezdec vystřelil. Viditelně mířil do tmavého průchodu na opačné straně ulice.

Z průchodu na ulici vyšel vrávoravým krokem muž.

Davem se ozvalo udivené povzdechnutí. Všichni poznali, kdo to je.

Big John Levelland.

V rukou držel pušku a na prsou se mu černala mokvavá rána. Jezdec ho musel zasáhnout někam do krajiny srdeční. Přesto se Big John dokázal udržet na nohou. Upřeně hleděl na Lance Monahana.

Chvějícíma se rukama na něj zamířil.

„Už konečně, Monahane, zdechni!“ zasténal. Pomalu mačkal spoušť, ale než stačil vystřelit, ztratil rovnováhu a vypálil do země.

Pak se skácel k zemi.

Nastalo ticho. Přerušil ho dusot kopyt. Jezdec přijel až k davu, který ještě pořád držel Lance Monahana.

„Pusťte ho a vraťte se domů!“ zvolal jezdec pevným hlasem, který nesnesl odporu.

„Kdo jste, pane, že nám dáváte příkazy?“ zeptal se muž s lasem.

Jezdec si rozepnul kabát. Na košili se mu skvěla hvězda.

„Jmenuju se Ken Nolan,“ řekl. „Jsem federální marshal a přebírám policejní pravomoc nad tímto městem, dokud se všechny případy nevyjasní. Tento muž zabil ze zálohy člověka. Kdo je to a kdo je ten mrtvý tady u chodníku?“ S otázkou se obrátil směrem k Lanceovi.

Muži konečně Lancea pustili.

„Ten mrtvý u chodníku je Neal Lerdo,“ řekl Lance. „A ten druhý, co ho zastřelil a co chtěl zabít i mě, je Big John Levelland.“

Marshal přimhouřil oči.

„A vy jste Lance Monahan, nemýlím-li se. Zdá se, že jsem do Santa Rosy přijel v pravý čas.“

Lance přikývl. Pak přistoupil k Lucy a objal ji.

Náhle k nim kdosi přišel.

Otočili se.

Byl to Scott.

Muži sklopili zrak a tiše se vytratili ze scény.

Lance Monahan hleděl na mrtvého rančera. S Big Johnem Levellandem zemřela i jeho nenávist.

Federální marshal kývl na Lucy a řekl: „Paní McCameyová?“

Scott zvedl hlavu.

„Jmenuje se Monahanová,“ namítl rozhodným hlasem. „A já jsem Scott Monahan.“

Lance chlapce objal.

Právě si vybojovali šanci na nový život…