John Kirby

Colorado western 008. Ztracenci

Nad Nevadou se vznášel podivný, matný opar. Obzor planul oslňujícím jasem, zdálo se, jako by hořel. Panovalo naprosté bezvětří. Jen nečetné kaktusy, rostoucí v neúrodné půdě této liduprázdné země, byly němými svědky dalšího horkého, prašného dne. Na druhé straně hor, které z dálky připomínaly rozeklanou fialovou stěnu, zahřmělo.

Poručík se zvědem, kteří jeli v čele patroly, se v sedlech přikrčili. Jejich modré uniformy byly pokryty červeným nevadským prachem, stejně tak na tom byli ale i jejich koně, kteří tento prach svými kopyty rozviřovali. Vládlo naprosté ticho, kromě dusání kopyt a cinkotu postrojů, ostruh a šavlí nebylo slyšet nic. Koně kráčeli klidně, se skloněnými hlavami. Nikam se nehnali. Kolem nozder jim poletovaly neuvěřitelně vlezlé mouchy.

Na sedlové hrušce se v rytmu koňského kroku pohupovala láhev. Poručík ji sundal a zuby ji odšpuntoval. Dychtivě se napil. Voda z ní byla nesnesitelně horká, chutnala odporně. Poručík nasadil kyselý obličej, znechuceně pohlédl na indiánského zvěda, který jel s přivřenýma očima vedle něho, a vyplivl vodu na rozpálenou zem.

Poté bandasku opět zavěsil na místo. Uslyšel, že indián sebou trhl. Chtěl se k němu otočit, když vtom ho zvěd chytil za rameno.

„Co je?“ zeptal se poručík.

Zvěd ukázal rukou do dáli.

Poručík si posunul svůj šedý armádní stetson do čela a vzhlédl nad tetelící se obzor.

A tam spatřil na nebi dva tmavé body.

Supi.

Kroužili nad výběžky hor.

Guy Rowland se otočil, když vozka prudce zabrzdil armádní povoz, na jehož kozlíku seděl.

Panovalo vedro k zalknutí.

Před rozeklanými výběžky hor vzduch vytvořil cosi jako tetelící se clonu, která připomínala zvlněné tavené sklo.

Oba jezdci, kteří se na koních drželi v řádném odstupu před oddílem, se vrátili zpět.

Guy Rowland pohlédl na tělnatého, zeširoka v sedle sedícího seržanta.

„Co se děje, seržante?“

„Podívejte se nahoru, pane,“ řekl Hanna.

Guy Rowland se obrátil, dlaní si zaclonil oči a vzhlédl k okraji kaňonu.

V tetelícím se vzduchu uviděl tmavou siluetu jezdce.

Jezdec se postavil v sedle a mával na ně stetsonem. Poté otočil koně a spustil se ze suťovitého svahu dolů.

„Kdo to je?“ zeptal se Guy Rowland. „Nezdá se, že by to byl někdo z Fort Lee.“

Seržant Hanna si odvázal žlutý šátek z krku a utřel si jím zpocené čelo.

„Vypadá to, že to je někdo z našich zvědů, poručíku,“ řekl. „Zdá se, že po nás něco chce.“

Guy Rowland hleděl na blížícího se jezdce. Stáhl si jezdeckou rukavici a zpocenou dlaň si utřel o kalhoty. Vedro si ho pěkně vychutnávalo.

Jezdec se přiblížil na svém pintovi až k vozu. Rukou si utíral čelo.

Guy Rowland ho pozorně sledoval. Muž dlouze hovořil se seržantem Hannou. Byl to indián s plochým nevýrazným obličejem a poněkud šikmýma očima pod mohutně klenutým čelem. Měl na sobě modré armádní kalhoty se žlutými pruhy, pestrobarevnou vlněnou košili, staženou opaskem z concha, mokasíny a šedý armádní stetson s ohnutým okrajem, ozdobený perem.

Kolem beder měl nábojový pás a z klína mu vyčnívala pažba Sharpovy zadovky.

Guy Rowland se vyklonil z povozu a poklepal Hannovi na rameno.

„Co říkal?“ zeptal se.

Seržant se zapřel pravou rukou o hrušku a levačkou mávl směrem ke kaňonu.

„Patrola z Fort Lee v ústí kaňonu na něco narazila, pane. Měli bychom se tam jet podívat.“

„Co by to jako mělo být?“

„Nejlepší bude, když tam hned zajedeme a podíváme se na to. Myslím, že byste to měl vidět.“

V kaňonu panovalo vedro až k zalknutí. Slunce pražilo do holých skal, od kterých se teplo odráželo, takže v kaňonu bylo jak v peci. Jen tu a tam živořilo ve stínu pár keříků mesquity.

Armádní povoz vjel do kaňonu. Hřmot kol se odrážel od skal. Ve stínu vysokého skalního výčnělku povoz zastavil.

Guy Rowland viděl, že nedaleko stojí několik vojáků. Ve stínu skal odpočívali se skloněnými hlavami koně.

U koní postával vysoký muž s rozepnutou uniformou. I košili měl rozepnutou až po pás. Na krku mu visel stetson a na boku se mu houpala šavle.

Zrovna pil z bandasky potažené kůží.

Pomalu nechával hrdlem téct životodárnou tekutinu, pak si hřbetem ruky utřel bradu.

Jeho uniforma i vysoké jezdecké holínky byly pokryty žlutým prachem z Butte Mountains. Pohublá, ostře řezaná tvář se leskla potem. Od spánků až k ústům se mu táhly právě rašící licousy.

Přehodil si bandasku do levé ruky a pravačku podal na uvítanou Rowlandovi.

„Vy musíte být Rowland,“ prohodil. „Těší mě, že vás vidím v této Bohem zapomenuté krajině. Jsem poručík Clanton, Vic Clanton. Nechcete se napít? Je sice horká, ale pořád je to ještě voda.“

„Ne, díky!“ odmítl Rowland a seskočil z kozlíku dolů.

Clanton pokrčil rameny a bandasku opět zašpuntoval.

„Objevili vás moji zvědové,“ řekl. „Něco jsme našli. Nechcete se na to podívat, Rowlande?“

Sňal si stetson z hlavy a hodil jej na vůz. Flašku s vodou také.

„Už tři dny se tudy trmácíme bez toho, že bychom narazili na jedinou stopu. A teď tohle.“

Guy Rowland pohlédl na seržanta Hannu, který schlíple seděl na koni opodál.

„Pojďte, Rowlande,“ řekl Clanton a vzal ho za ruku. „Vy můžete jet také, seržante. Rád bych slyšel vaše mínění, i když moji zvědové jsou si celkem jistí.“

Guy Rowland následoval Clantona na nevelké návrší, pod nímž se prostíralo menší údolí.

„Tak, tady to vidíte,“ řekl a založil si ruce v bok.

Guy Rowland pohlédl do údolí pod sebou.

Dole ležely shořené trosky konestogského povozu. Na kovových žebrech vozu ještě visely cáry zuhelnatělé plachty a za rozbitou ojí Rowland uviděl mrtvého koně.

Clanton se pomalu vydal dolů. Rowland ho následoval. Vedle vozu klečel armádní zvěd a prohlížel si stopy. Guy přijel až k vozu a objel ho. V bočnicích povozu trčely opeřené šípy. Mrtvý poník za vozem byl bez pochyby indiánský kůň. Dostal to do hlavy.

„Vidíte ty mohyly?“ zeptal se Clanton a kývl k hromadám čerstvě vykopané hlíny. „Jeden muž, žena a dvě děti.“

Hanna zatím vytrhl z vozu jeden šíp a pozorně si prohlížel především pera, kterými byl opatřen.

„Šošoni,“ řekl. „Co řekli vaši zvědové, poručíku?“

Clanton pohlédl na Guye Rowlanda a řekl: „Ano, byli to Šošoni. Podle stop tudy před čtyřiadvaceti hodinami procházela karavana. Šli po Kalifornské stezce na jihozápad. Tento vůz měl nějaké problémy, takže se zdržel. Možná se měl setkat s ostatními vozy v Gibbson Valley. Zvědové říkají, že Šošoni je museli stopovat už několik dní. Asi jim nejdřív chtěli jen něco ukrást, možná i koně. Když pak uviděli tento osamocený vůz, napadli ho, lidi povraždili a ukradli všecko, co se dalo. A pak jsme sem dorazili my.“

Guy Rowland přivřel oči a rozhlédl se kolem.

„Na východě se říká, že nevadští indiáni jsou mírumilovní.“

„Mírumilovní?“ zasmál se překvapený Clanton.

„Prohánějí se tudy hordy Šošonů a Arapahů, jako by se nechumelilo. Víte, kolik je v Nevadě posádek? Řeknu vám, občanská válka nám pěkně pustila žilou. Tolik tisíc čtverečních kilometrů s jedním plukem neuhlídáte.“

„Jak to vypadá na východě, pane?“ zeptal se Hanna. „Tvrdí se, že válka brzo skončí a jednotky se vrátí zpátky na západ.“

Guy Rowland byl zhypnotizován pohledem na trosky vozu. Musel od toho pohledu odtrhnout oči násilím.

„Co jste říkal, seržante?“ zeptal se. „Podle vás válka brzo skončí? No, já nevím.“

„Slyšel jsem, že jste byl s Rosecransem u Chattanoogy,“ řekl Clanton. „Jo, tady se nic neutají. Tady se ani neoholíte bez toho, že by se o tom ve Fort Lee nedozvěděli.“

Guy Rowland znovu pohlédl na ohořelé trosky vozu, z něhož trčely jako varovně zdvižené prsty opeřené šípy.

Při tom, jak si tento chmurný obrázek prohlížel, prohodil: „Ano, byl jsem u Chattanoogy. Rosecrans mě tam vzal. Byl jsem při tom, když nás u Chickamaugy porazil Lee na hlavu a celá Rosecransova armáda ustoupila do Chattanoogy, kde nás oblehli.“

„Chcete tedy říct, že válka proti rebelským státům ještě není u konce?“ zeptal se Clanton.

„Rowlande, víte, co se tu děje? Jestli bude válka pokračovat ještě další rok nebo dva, tak je Nevada ztracená. Ze severu sem proniká stále víc Arapahů a Bannocků.“

„Ale vždyť minulou zimu…“ chtěl namítnout Rowland.

„Minulou zimu, minulou zimu,“ zavrtěl hlavou Clanton. „Minulou zimu, kdy podél hranic s Utahem řádila epidemie neštovic a Šošoni i Arapahové mřeli po tisících jak mouchy, jo, tak to se chovali celkem mírumilovně. Jenže pak přišlo jaro a s ním nové boje. Celé léto jsme čekali na to, až zaútočí i na Fort Lee nebo na Fort Graham na jihu. Bůhví proč to neudělali. Ve Fort Lee je tři sta mužů, Rowlande. Víte, kolik žije v oblasti White Pine indiánů? Tisíce. Jednoho dne ale Fort Lee napadnou a nevím, nevím, jestli se dokážeme udržet.“

Pak se obrátil k Rowlandovi zády a vydal se zpátky na návrší.

Guy Rowland na něho zaraženě hleděl. „Co s ním je?“ zeptal se Hanny.

Seržant se poškrábal na bradě a pokrčil rameny. „Už je tu v té pustině dlouho,“ odpověděl. „Člověk to v divočině chvíli vydrží, ale ne pořád. V létě a v zimě to tady je snad ještě horší než v pekle. Však uvidíte sám. Poručík Clanton sem nepřišel dobrovolně jako vy, pane. Mluví se o tom, že má ženu ve východním Kansasu. Bojí se, že by se jí mohlo něco stát, kdyby do Kansasu vtrhla vojska Konfederace.“

Guy Rowland udeřil pěstí do zuhelnatělého kola povozu. To se okamžitě rozpadlo, jen železný ráfek zůstal viset na ose.

„Proti tomu se nedá nic dělat?“ zeptal se.

„Co byste chtěl proti tomu dělat?“ řekl Hanna. „Od vypuknutí občanské války na východě proudí do Kalifornie čím dál tím víc lidí. A my je všecky neohlídáme. Brzo budeme mít problémy sami se sebou. Jediné, co by proti indiánům pomohlo, je velká karavana. Jenže když nějaký vůz zůstane pozadu, jako tady tenhle, je ztracen. Konvoj nemůže zastavit a čekat na opozdilce. Musí projet indiánským územím tak rychle, jak to jen jde. Každému jde hlavně o jeho vlastní kůži, pane.“

Pomalu se vraceli zpátky ke svému vozu. Guy Rowland vzal kožený vak s vodou a napil se. Byla to sice teplá, nedobrá břečka, ale pořád to byla jediná voda, kterou měli. Poté vak podal seržantu Hannovi. Sedl si, opřel se o kolo vozu, z náprsní kapsy si vytáhl doutník a zapálil si jej.

Clanton, který se mezitím postaral o svého koně, přišel k nim a zeptal se: „Vám to asi moc nevadilo, co? Měl jste tam být, když jsme to objevili. Když jsem sem přijel před třemi lety a viděl jsem takový masakr, okamžitě jsem se zhroutil. Ale žaludek si zvykne na všechno. Jak dlouho tu chcete zůstat?“

Guy mu podal doutník a škrtl sirkou o bočnici vozu.

„Upsal jsem se na dva roky,“ prohodil a zapálil Clantonovi doutník.

„Ty dva roky vám budou připadat jako věčnost,“ řekl Clanton. „Nemáte whisky?“

„V batohu jednu láhev mám. Jestli chcete, pošlu pro ni seržanta. Vy jste ženatý, že ano? Proč jste se nenechal přeložit zpátky na východ? A odkud vlastně pocházíte?“

„Z jedné ztracené díry v Kansasu,“ odpověděl Clanton. „A vy?“

„Ze Springfieldu v Illinois. Proč?“

Clanton pokrčil rameny. „Hmm, zdálo se mi, že musíte pocházet z nějakého pěkného kraje, Rowlande. Ale tohle není Illinois, tohle je Nevada, Bohem zapomenutá zem mezi Atlantikem a Pacifikem. Tady jsou jen hadi, indiáni a pár set idiotů v modrých uniformách.“

„Podívám se po té whisky,“ řekl Guy a začal se prohrabovat ve svých věcech. Všiml si, že Clanton z něho nespouští oči. Pak tu láhev konečně našel. Clanton se na něho stále upřeně díval. Když ale zaznamenal, že o tom Rowland ví, uhnul pohledem a soustředil se na svůj doutník. Guy si všiml, že se mu třásly ruce.

Zuby vytáhl z lahve zátku a podal ji Clantonovi. Ten nejdřív rukou otřel hrdlo a pak si ho přiložil k ústům. Napil se mocným lokem, až mu do očí vhrkly slzy. Pak podal láhev zpátky Rowlandovi.

„Děkuju!“ řekl a zašklebil se. „Možná by se to tu dalo vydržet, kdyby tu toho chlastu bylo víc. Už jsme dokonce dvakrát zkoušeli pálit kořalku z brambor i jiných věcí. Nevěděli jsme, jestli to není jedovaté, tak jsme to dali psovi. Pošel.“

Guy Rowland si také lokl. Cítil, jak se mu po útrobách rozlévá příjemné teplo. Když pak láhev zase zavřel, přijel k vozu jeden ze zvědů. Cosi držel v ruce.

„Toto já najít,“ prohodil a podal svůj nález Clantonovi, který jej vzal jakoby s odporem jen dvěma prsty.

Jednalo se o kus jakési látky.

„Co to je?“

„Vypadá to jako čelenka,“ řekl Clanton a otočil se na zvěda. „Šošoni?“

Indián zavrtěl hlavou, natáhl ruku a roztáhl palec a ukazováček od sebe, jako by mezi nimi držel cosi neviditelného.

„Arapahové,“ zvolal. „Dva šípy – arapažské šípy. Toto…“ ukázal na čelenku, „najít u poníka. Arapažský poník.“

Clanton čelenku hodil do vozu. „A máte to tady, Rowlande,“ poznamenal. „O.K., Černý lose, můžeš jít.“

Když indiánský zvěd zmizel, Clanton řekl: „Caine bude zuřit, až se to dozví. Dejte mi ještě napít té ohnivé vody. To je první opravdu dobrá whisky, kterou jsem za tohoto půl roku pil.“

„Caine? Myslíte tím plukovníka Franka Cainea?“ zeptal se Rowland a podal whisky Clantonovi.

„Na východě jsem o něm cosi slyšel. Co je to za člověka?“

„To je hodně zvláštní člověk, jestli to chcete vědět. Víte, že byl knězem? No, a teď je z něho plukovník. Jak jsem řekl, je to zvláštní člověk.“

Přiložil si láhev k ústům, ale hned ji zase odložil, jako by ho popálila na rtech.

„Tam nahoře,“ řekl jen.

Guy Rowland pohlédl směrem, kam Clanton ukázal rukou.

A nahoře, na okraji rozeklané skalní stěny kaňonu spatřil jezdce.

Clanton nejdřív stál jako opařený, aby pak láhev hodil stejně překvapenému Rowlandovi.

„Černý lose!“ zvolal. „Černý lose! Kde je ten zatracený Washo? Černý lose, přines pušku!“

Guy viděl, jak se zvěd vynořil mezi koni a chvatně vytahoval pušku ze sedlového pouzdra. Pak s ní přiběhl ke Clantonovi. Skoro ho při tom běhu nebylo slyšet, protože měl obuté mokasíny.

Přinesl dlouhou springfieldku. Její hlaveň byla skoro jednou tak dlouhá jako hlaveň obyčejné Sharpovy zadovky, které se běžně používaly v armádě.

Clanton ukázal na onoho osamělého jezdce.

„Kdo je to? Arapah?“

„Šošon,“ odpověděl zvěd.

Clanton mu přikázal: „Zastřel ho.“

Rowland a Hanna si vyměnili pohledy. Zvěd nejistě pohlédl Clantonovi do očí a poté pohledem těkal mezi Hannou a Rowlandem. „Sestřel ho dolů, “ žádal ho znovu Clanton. „Ty jsi neslyšel, co říkám? Sestřel ho.“

„Poručíku,“ zvolal Hanna. „Ten chlapík nahoře asi není sám. Nerad bych, aby po nás šla celá horda Šošonů.“

Clanton pohlédl na Hannu, který se na něho díval s přimhouřenýma očima.

Pak se obrátil na Rowlanda.

„Jestli ho necháme utéct, tak po nás půjde celá ta horda úplně stoprocentně,“ řekl. „Vy jste neviděl to, co já, seržante. A já velím patrole!“

Hanna pohlédl na Rowlanda a zavrtěl hlavou.

Clanton dal znamení Washovi.

„Sejmi ho,“ sykl. „Musíš ho dostat první ranou, jinak nám zmizí.“

Guy Rowland si všiml, že Clantonův zvěd z kmene Washů náhle obrátil koně a zalícil pušku.

V tom okamžiku padl výstřel.

Kaňonem se rozlehla mnohonásobná ozvěna. Guy viděl, jak se Šošonovi rozletěl náhrdelník z paroží a skleněných perel. Indián pustil svou sharpku na zem, ještě se stačil zachytit hřívy svého koně, ale to bylo všechno. O okamžik později se totiž skácel z koně a spadl do propasti.

Jeho bezvládné tělo se kutálelo po strmých stěnách kaňonu, aby se pak zachytilo o trnité keře mesquity. Šošonův pony zmizel mezi skalami.

„Dobrá trefa,“ pochválil svého zvěda Clanton. „Za to tě budu muset povýšit na kaprála.“

Washo vyndal prázdnou nábojnici z komory a nabil novou.

„Vrátit my se do Fort Lee, Nantan?“ zeptal se. „Šošoni možná být blízko.“

„Ano,“ prohodil Clanton. „Vsadím se, že ten chlapík patřil k hordě, která přepadla ten vůz. Možná se chtěl podívat, jestli by se tu ještě něco nedalo ukrást.“

„Řekl bych, že Černý los má pravdu a že by bylo lepší odsud zmizet,“ řekl Hanna. „Pane, podle stop tu muselo být takových dvacet, třicet jezdců. Těm bychom se radši měli vyhnout, co myslíte?“

Clanton se obrátil na kysele se tvářícího Guye Rowlanda. Byl bledý, přestože měl opálenou pleť. V očích se mu objevil jakýsi podivný, nepřítomný výraz.

„Myslím, že bych si teď měl dát hlt whisky,“ poznamenal. „Dáte mi?“

Guy mu beze slova hodil láhev a vylezl na kozlík. Vozka si sedl z druhé strany.

Clanton se napil a pak flašku Rowlandovi vrátil. Když po ní Guy sáhl, Clanton ji chvíli podržel.

„Až tu budete delší dobu,“ hlesl a pohlédl mu do očí, „mnohé pochopíte. A jednou budete proklínat ten den, kdy jste se rozhodl jet do Nevady. Tady je totiž peklo, Rowlande, pravé, nefalšované peklo.“

Poté se otočil a s cinkáním ostruh odkráčel ke svému koni. Vojáci a zvědové jeho patroly už mezitím nasedali na koně.

Guy pohlédl na seržanta Hannu a zeptal se ho: „Jak daleko je to ještě do pevnosti?“

„Kdybychom byli na rovině, jako u nás v Kansasu,“ přemýšlel nahlas Hanna, „dorazili bychom do Fort Lee asi tak za hodinu. V horách to ale může trvat klidně i tři hodiny. Nebo i víc. Butte Mountains jsou plné nebezpečných strží a kaňonů. Už jednou jsem zažil, jak tu patrola padla do léčky. Přihodilo se to loni v létě, docela nedaleko odsud. Do pevnosti se tehdy z celé patroly vrátili jen tři muži. Já jsem byl jeden z nich…“

V ústí kaňonu se objevil jezdec. Byl to zvěd. Na hlavě měl modrou seržantskou čepici a na krku mu visel stříbrný řetízek.

Přijel blíž k formující se patrole a přidušeným hlasem zvolal několik slov.

„Tvrdí, že sem míří Šošoni,“ zamumlal Hanna a pozorně sledoval rozčilenou zvědovu gestikulaci.

Guy viděl, jak Washo, který stál vedle poručíka Clantona, ukazuje hlavní pušky na sever.

„Ale proč nechával Clanton zastřelit toho Šošona?“ ptal se Guy. „Nemohu to pochopit. Vždyť přece nemohl vědět, jestli se právě on toho přepadení zúčastnil nebo ne.“

Hanna přimhouřil oči a odpověděl: „Počkejte, až tu budete žít déle, poručíku. Fort Lee je peklem ztracenců. Pojeďme, musíme si pospíšit, jestli se nechceme s Šošony setkat.“

Fort Lee ležel několik mil východně od Little Ruby Creeku na temeni mohutného kopce. V paprscích zapadajícího slunce jeho neomítnuté stěny zářily, jako by byly ze stříbra. Fort Lee kdysi býval mexickou pevností, která byla později přebudována, ale přesto si zachovala původní styl. Ve středu nádvoří se tyčil stožár se schlíple visící americkou vlajkou. Před otevřenou branou patrolovali dva strážní a celou scénu dokreslovala děla.

Guy, když jeho vůz projel branou do pevnosti, se zvídavě rozhlédl po nádvoří. Viděl stáje a ubytovny důstojníků a mužstva skryté ve stínu zdí. Jedna část opevnění pevnosti se skládala pouze z pět metrů vysoké kolové palisády, v níž se černaly úzké střílny. Polonazí vojáci nosili do stájí vědra s vodou.

„Tak, a teď už víte, co je to Fort Lee,“ řekl Clanton a seskočil ze sedla. „Ztracená varta Unie, smradlavá díra, kde v zimě napadne jeden yard sněhu a v létě slunce praží tak, že si tu na skalách můžete klidně osmažit vajíčka.“

Dal uzdu svého koně jednomu z vojáků a zeptal se: „Kde je plukovník Caine?“

„Má nějaký rozhovor s kapitánem O’Connorem a poručíkem Gillespiem. Jsou v jeho bytě, pane.“

Clanton vzhlédl na Rowlanda.

„Pojďme. Půjdeme za ním.“

„A moje zavazadla?“

„O ta už se postará seržant Hanna. Nenechávejme Cainea čekat.“

„Dejte mi pozor na pušku,“ upozornil Guy Hannu.

Clanton na ni mrkl. „To je nová winchestrovka, že? My máme jenom sharpky a springfieldky.“

Přešli nádvoří. Clanton si sundal z hlavy stetson a utřel si čelo.

„Tudy se jde dovnitř. To je Caineův byt.“

Zaklepal na dveře.

„Ano?“

Clanton otevřel dveře a nechal jít Rowlanda jako prvního.

Pokoj nebyl příliš velký a byl jen velmi střídmě zařízen.

Kolem stolu stáli nad rozloženou mapou tři muži. Nejmladší z nich měl na ramenou výložky poručíka. Nebyl vysoký a měl poněkud rozpláclý obličej. Vedle stál kapitán. Byl to mohutný, šedovlasý muž s tmavýma, blízko sebe položenýma očima. Na opačné straně stolu stál přikrčený muž, kterému nebylo vidět na výložky, ale kterého Guy Rowland okamžitě otipoval jako Cainea. Ano, to musí být on.

Byl vysoký asi tak jako Guy, měl široká ramena a byl bezvadně oblečený. Přes mohutně klenuté čelo mu přepadávaly šedivé vlasy. Měl jaksi propadlé, světlé oči, jeho obličeji však zcela jednoznačně dominoval orlí nos. Guy tak velký nos ještě neviděl.

Caine měl kupodivu velmi světlou pleť. Ani nemilosrdné nevadské slunce ji nestačilo opálit.

Rowland smekl klobouk, dal si ho pod rameno a zasalutoval.

„Poručík Guy Rowland, přeložený do Fort Lee, se hlásí, pane!“

Caine si jej pozorně změřil pohledem. Poté obešel stůl. Guy si všiml, že kulhá na pravou nohu.

„Těší mě, že vás tu mám, poručíku,“ řekl. „Nechal jste se do Fort Lee přeložit dobrovolně?“

Rowlandovi neuniklo, že mu Caine nepodal ruku.

„Dávám přednost službě tady, než střílení do vlastních lidí, pane.“

Caine nehnul ani brvou.

„Ach tak, rozumím. Vy jste tak trochu idealista, že ano? Pojďte se podívat na mapu, poručíku. Budu váš idealismus muset trošku zmírnit. Musím vám něco ukázat.“

Guy pomalu přikročil ke stolu.

Caine zapíchl prst do mapy.

„Banda Šošonů a Arapahů přepadla na druhé straně Huntington Creeku osadníky mířící do Kalifornie. Podle svědectví, která máme, se mezi Butte Mountains, Huntington Creekem a Greens pohybuje zhruba tři sta indiánů. Pravděpodobně je vede náčelník Bílý oblak, Ten, který se vrací a jeden Arapah, který si říká Vlk Charly. Rudoši přepadli konvoj těsně poté, co přebrodil Huntington Creek a zničili dva poslední vozy.“

Clanton, který hleděl Rowlandovi přes rameno, poznamenal: „Vypadá to, že je to ta samá horda, která přepadla vůz v kaňonu Murry. Ten, který jsme později našli.“

Caine se na Rowlanda ani nepodíval a pokračoval: „Od zimy, kdy přešla epidemie neštovic, to tu s indiány naprosto nezvládáme. Co navrhujete, poručíku Rowlande?“

„Nikdy jsem proti indiánům nebojoval,“ odpověděl po pravdě Guy. „Byl jsem na východě…“

Caine sroloval mapu a řekl: „Vím, že na východě se bojuje na bitevním poli,“ řekl. „Jenže tady nebojujete proti armádě Konfederace, poručíku, tady jsou indiáni. Zrádná cháska, která nejradši útočí ze zálohy.“

„A co chcete udělat vy, pane?“ zeptal se Guy.

Caine přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

„Existuje jedna velice osvědčená metoda, jak se s indiány vypořádat,“ řekl. „Ale na to tady mám příliš málo lidí.“

Obrátil se a změřil si Rowlanda pohledem.

„Co si myslíte, jak dlouho ještě může trvat občanská válka? Ne, neodpovídejte, vím, že může jít o léta. Zítra uvidíme, jestli budou stopy Šošonů ještě viditelné. Dokud se tu budou nerušeně promenovat, nebudeme mít klid.“ Vrátil se ke stolu a teprve nyní Guy Rowland viděl, jak moc kulhá.

„Na starost si vás vezme poručík Clanton, Rowlande. Zítra odsud vyrazí rota pod velením kapitána O’Connora, která se pokusí tu hordu vystopovat.“

„Co mám dělat já, pane?“ zeptal se Guy.

„Vy převezmete rotu A,“ řekl Caine. „Poručík McIntosh, který vedl rotu doposud, padl. Vy ho nahradíte, Rowlande. Seznamte se s těmi muži. Potřebují tu všechno, jen ne to, na co jste si zvykl ve West Pointu. V rotě A jsou výjimeční lidé.“

Guy zasalutoval.

„Ano, pane! Máte pro mě ještě něco?“

Caine zavrtěl hlavou. „Můžete jít do svého bytu. Poručík Clanton vám ukáže, kde to je. Clantone, zavedete Rowlanda do jeho bytu.“

Guy Rowland zasalutoval, obrátil se na podpatku a opustil plukovníkův byt. Slyšel, jak Caine ještě volá zpátky Clantona, který chtěl jít hned s ním.

Vyšel na nádvoří ozářené paprsky zapadajícího slunce, které zbarvovaly opevnění a palisády pevnosti do ruda. Vydal se napříč nádvořím.

Po chvíli ho dohonil Clanton.

„Co kdybychom ten váš příjezd do pevnosti zapili? V té vaší láhvince přece ještě muselo něco zbýt, ne?“

Vešli do Rowlandova bytu – malé, vápnem vymalované místnosti. Byla zřízena opravdu vojensky skromně, jen to nejnutnější – polní lůžko, stůl, židle, umyvadlo a zrcadlo.

„McIntoshův kvartýr,“ řekl Clanton a chvíli zůstal stát ve dveřích. „Vedl rotu A před vámi.“

„Co se mu stalo?“ zeptal se Guy a vytahoval whisky.

Clanton si sundal stetson a hodil jej na postel.

„Chcete vědět, co se s ním stalo? Co se mu tak asi mohlo stát? Prostě se nevrátil z patroly.“

Když sledoval, jak Guy bere z umyvadla dvě skleničky a jak vytahuje korkový špunt, vyrazily mu na čele krůpěje potu.

„Já jsem tehdy McIntoshe i jeho muže našel. Bylo to na břehu jezera Ruby Lake. Lépe řečeno, našel jsem to, co z nich zbylo… Podáte my skleničku?“

Whisky vypil na ex, jako by mu to moc chybělo. Pak sklenku položil na stůl.

„Chtěl bych odsud pryč,“ řekl pevným hlasem a pohlédl na Rowlanda. „Teď už vím, jak je myši, když se dostane do pasti. Jestli tu zůstanu, udusím se.“

Guy mu nalil další skleničku.

„Tak proč se prostě nenecháte přeložit na východ?“

Clanton si prohlížel sklenku.

„Zpátky se vrátit nemůžu,“ řekl. „Kdo jednou přijde do Fort Lee, ten už se odsud nedostane. Jste ženatý, Rowlande? Ne? Samozřejmě, že ne. Já jsem ženatý. Už jsem tu třetím rokem. Moje žena žije v Kansasu. Musím se odsud dostat pryč, nebo mě dostanou, tak jako tu dřív nebo později dostanou každého.“

„Chápu, že se tu necítíte dobře,“ odpověděl Guy.

Clanton se trpce zasmál. „Tady se necítí dobře ani krysy.“

Napil se whisky a dodal: „Tuhle hroznou zem má rád jenom Caine.“

Dopil a vstal ze stolu, na kterém doposud seděl.

„Pojďte se mnou do našeho saloonu. Whisky, co tam mají, není sice zrovna moc extra, ale aspoň něco.“

Rowland měl pocit, jako by vstoupil do nějakého sklepa. Bylo zde velmi chladno a po zděných stěnách tohoto podivného saloonu se míhaly modré stíny.

Clanton ukázal na stůl vedle dveří. Tam se také poté posadili. Guy si všiml dívky, která stála za výčepním pultem. Dívala se na něho.

„Pojď sem, Rhino,“ zvolal Clanton. „To je poručík Rowland.“

Děvče pomalu přišlo k jejich stolu. Rhina byla drobná a v bílé blůzce a červené bavlněné sukni vypadala velmi půvabně. Byla bosa a v ruce držela šátek.

Guy se instinktivně chtěl postavit, ale Clanton ho zarazil.

„Hej, Fort Lee není West Point. Ona vůbec nepochopí, co to znamená, když před ní vstanete.“

Guy pohlédl na drobnou dívku.

Měla úzkou tvář s jemnými rysy a zelené, jiskřící oči. Černé vlasy jí splývaly až po ramena.

Clanton prohodil: „Přines láhev whisky, Rhino, ale aspoň čtrnáct dnů starou. Rozumíš?“

Děvče se vrátilo zpátky k výčepu. Při chůzi ladně pohybovalo boky.

Clanton se opřel o zeď a s ironickým úsměvem pohlédl na Rowlanda.

„Líbí se vám?“ zeptal se. „Jestli jo, tak vám radši hned něco poradím. Nezkoušejte si s ní něco začít. Patří Caineovi.“

Guy zavrtěl hlavou.

„Tak moc mě zase nezajímá.“

Clanton přikývl.

„Teď ne. Vy jste přišel z východu a jste zvyklý na lepší. Ale počkejte, až tu budete půl roku. Když se jí někdo dotkne, tak se Caine postará o to, aby to už nikdy neudělal. Berte to jako varování, Guyi. McIntosh, který velel rotě A, se o to pokusil, a Caine ho poslal na patrolu, o které všichni v pevnosti věděli, že se z ní nevrátí.“

Děvče jim přineslo láhev bez etikety a dvě sklenice na víno.

„Zatanči nám, Rhino,“ řekl Clanton, když odzátkovával láhev. „Manuel ti bude hrát na kytaru. Kde je?“

Děvče zůstalo u jejich stolu. Guy cítil, že si ho prohlíží. Pohlédl jí do očí. Neuhnula pohledem, naopak – smyslně se usmála.

„Běž zpátky k pultu,“ nevrle přerušil její laškování Clanton. „Dělej, dělej, ať už jseš pryč. Vamonos, pronto!“

Zvenku se ozval zvuk signální trubky, který se rozléhal po celé pevnosti.

„Teď se zavře brána,“ podotkl Clanton.

Uchopil láhev do levé ruky a pravou dlaní udeřil do jejího dna tak silně, až korkový špunt vyletěl ven.

Rozlil whisky do sklenic.

Postavil láhev zpátky na stůl a podal Rowlandovi jednu skleničku.

„Napijte se, Guyi. Nedívejte se tolik po té holce. Tohle je vaše štamprle.“

Guy si vzal nabízenou sklenku a přičichl k moku v ní.

„Co to je? Petrolej?“

„Whisky z Fort Lee,“ odpověděl Clanton. „Jen počkejte, za rok nad ní budete mlaskat a budete se rozplývat nad tím, jak dovede chutnat čtrnáct dnů stará whisky. Co si myslíte, že tak budeme mít tady v takové pustině?“

Rowland kývl směrem k dívce.

„Kdo to je?“

Clanton pokrčil rameny.

„Nějaká míšenka,“ řekl. „Do Fort Lee přišla před rokem. Patrola ji zachránila z trosek jednoho povozu. Je to pozoruhodné děvče. Když ji McIntosh vzal do pevnosti, byla tak trochu mimo. Nebylo divu, když Šošoni odkrouhli všechny její blízké. Potom si zvykla na McIntoshe a už byla zase normální. Když se ale jednou nevrátil z patroly, zas ji to chytlo. Jenže Caine nedovolí nikomu, aby se k ní přiblížil.“

„Ví se, jak se jmenuje?“ zeptal se Guy.

„V pevnosti jí říkáme Rhina. Doktor si myslí, že ztratila paměť.“

„A je to pravda?“

„To teda nevím.“

Clanton ji pozoroval přes okraj skleničky.

„Když se na ni dívám, připomíná mi Chris.“

„Chris?“

„To je moje žena.“

Clanton vypil další štamprli a zahleděl se o prázdné skleničky.

Po chvíli prohodil: „No, teď, když už jste Cainea viděl, řekněte mi, co si o něm myslíte?“

Guy Rowland se přestal kochat pohledem na míšenku.

„Nevypadá jako důstojník.“

„Však také ani není důstojník. Je to renegát, odpadlý kněz. Rozumíte?“ Položil skleničku na stůl a dodal: „Četl jste Starý zákon? Kain tam zabil svého bratra.“

Opatrně si nalil další sklenici. Chvěla se mu při tom ruka.

„Caine má na svědomí McIntoshe. Ale nejen jeho. Nevěří už ničemu, jenom holému násilí. Znáte to přísloví: Jenom ať mě nenávidí, hlavně, když se mě bojí? To je přesně to, co on vyznává.“

Hodil do sebe whisky a vstal.

„Musím jít. Pojďte, vezmu vás k ubytovně vaší roty. Od McIntoshovy smrti ji vede seržant Hanna. Ten už vám řekne všecko, co byste měl vědět.“

Hodil na stůl půldolarovou minci a odsunul židli stranou. Pak s cinkotem ostruh odešel.

Guy ještě hledal pohledem dívku, ale nikde ji nenašel. Následoval tedy Clantona.

Když se Guy Rowland zase vrátil do svého polního bytu, už se stmívalo. Měsíc osvětloval černé vrcholky Butte Mountains a dodával roztrhaným, vysokým mrakům zvláštní bílou barvu.

Guy nejdřív otevřel okno, pak se svlékl. Holínky postavil vedle lůžka, opasek s revolverem zavěsil na nohu postele. Potom si stáhl i košili a kalhoty a hodil je na postel. Oknem do místnosti foukal studený vítr. Zazněl poslední signál tohoto dne.

Tóny trubky se rozléhaly po ztichlé pevnosti.

Guy si dal ruce pod hlavu a uvolnil se. Hleděl na zeď, na níž se díky měsíčnímu svitu vytvořil kříž – stín okenního rámu.

Že by znamení krutého konce v téhle pustině?

Náhle zaslechl jakýsi šelest od dveří. Zadržel dech a pohlédl na dveře. Viděl, jak se hýbe dveřní zástrčka. Tiše se posadil. Levou rukou sáhl po revolveru zastrčeném v pouzdru na opasku.

Opatrně sáhl dovnitř. V okamžiku, kdy se jeho prsty dotkly chladného kovu, se otevřely dveře.

V měsíčním svitu stála na prahu postava v bílé blůze. Dlouhé, černé vlasy jí splývaly až po ramena. Měla úzký, bledý obličej, do očí jí však neviděl.

Guy zapomněl na kolt a vstal.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

Stála ve dveřích bez hnutí.

Natáhl směrem k ní ruku.

Postava pomalu došla až k němu.

„Co je?“ otázal se.

Opatrně si sedla na kraj postele a uchopila ho za ruku.

„Poslali tě za Hearna?“ zeptala se.

„Kdo je Hearn? Myslíš McIntoshe? Hearna McIntoshe?“

„Ano.“

„Jsem tu místo něho.“

Položil jí ruku na rameno. Ucukla, jako by se vylekala.

„Nic ti neudělám,“ řekl. „Proč jsi sem přišla? Chceš si se mnou promluvit?“

„Ano, promluvit,“ přitakala.

Viděl, jak si sahá do výstřihu. Když pak ruku vytáhla, něco v ní držela.

„Co je to?“ zeptal se, když ji natáhla k němu.

Neodpověděla, jen mlčky seděla na kraji postele.

Podíval se do její otevřené dlaně. Ležel tam obrázek namalovaný na kousku tvrdé lepenky. Vzal si ho, natáhl se pro sirky a škrtl jednou z nich o cihlovou zeď. Teď si mohl obrázek prohlédnout pozorněji.

Byl na něm pohublý mužský obličej, pod nímž se rýsoval límec uniformy.

Potom mu sirka zhasla.

Guy obrázek vrátil dívce.

„To je Hearn McIntosh?“

Mlčky přikývla.

„Slyšel jsem, že se nevrátil z jedné patroly? To on tě tehdy našel?“

Opět jen mlčky kývla.

„A proč jsi přišla za mnou?“

Náhle se k němu nahnula, až mu její dlouhé vlasy spadly do obličeje. Cítil, jak se zlehka ústy dotýká jeho rtů. Potom se zase narovnala.

„Čekala jsem, až přijdeš,“ zašeptala mu do ucha. „Čekala jsem na ten den, věděla jsem, že musíš přijít.“

„Ty jsi věděla, že přijdu?“

„Ano, čekala jsem na tebe. Že mě nepošleš pryč?“

„Řekni mi, kdo jsi?“

„Já, já nevím…“

„Ty to nevíš?“

„Ne, nevím. Nevím to. Ale to přece nevadí, když jsi tu ty.“

„Poslouchej,“ řekl. „Já jsem přijel z daleka, z východu… a vůbec jsem nevěděl, že tě tu najdu.“

„Ale já jsem to věděla,“ zašeptala. Chvěl se jí při tom hlas. Opřela se mu obličejem o ramena. „Já vím, že jsi sám, že nemáš ženu.“

„Odkud to víš? Kdo ti to řekl? S kým jsi o tom mluvila?“

„Já nevím.“

„S kým? S Vicem Clantonem?“

„Ano.“

„A s Cainem?“

Náhle ztuhla. Zdálo se, že jen vyslovení toho jména stačilo k tomu, aby zaujala obranný postoj.

„Ne,“ špitla. „Prosím, už nemluv. Musíme pořád mluvit?“

„Možná by bylo lepší, kdybychom spolu mluvili. Chceš mi něco říct?“

Nakvašeně se posadila.

„Vy musíte pořád jenom mluvit. Pořád. I on furt mluvil, bez ustání a…“

„Rhino. Ví Caine, kde jsi? Bude tě hledat.“

„Proč z něho máte všichni takový strach?“

„Já z něho nemám strach,“ odpověděl tónem, který i jeho samotného překvapil. „Však víš, že…“ chtěl mluvit o McIntoshovi, ale raději se odmlčel.

Nahnula se nad ním. Její vlasy mu padaly do obličeje. V šerém měsíčním svitu jí stále neviděl do očí, byl si však jistý, že jsou zelené. Zelené jako jarní louky.

Náhle mu byl Caine lhostejný. Proč by se o něho měl starat. V životě jsou přece důležitější věci. Tak proč myslet zrovna na nějakého Cainea?

Cítil její mladé, hebké tělo, navenek sice chladné, ale vevnitř jistě spalované žárem vášně.

Laskala jej rty na krku.

„Řekni, že mě miluješ. Řekni mi to. Slib mi, že mě neopustíš, že si zůstaneme věrní, ať se děje, co se děje. Ty ho zabiješ, zabiješ ho, ne?“

Náhle se v něm cosi vzpříčilo, jako by se dotkl něčeho ledového a s odporem se stáhl. Prudce ji od sebe odstrčil a vstal. Padla obličejem do přikrývky. Přistoupil k oknu a otevřel jej. Ani studený noční vítr ho však nedokázal uklidnit.

Všude kolem panovalo naprosté ticho, takže bylo slyšet skučení větru.

„Běž!“ zavrčel. Zůstal k ní otočen zády a dodal: „Běž, než tě tu někdo najde. Běž a už se nevracej! Nechci tě tu už nikdy vidět!“

Z neklidného spánku vzbudil Rowlanda zvuk trubky. V první chvíli byl zmatený, nevěděl, kde je a co se děje. Posadil se na postel a promnul si oči. Oknem dovnitř pronikaly první paprsky vycházejícího slunce. Bylo tak chladno, že mu naskočila husí kůže. Vstal a protáhl se.

Všiml si, že dveře do jeho bytu jsou otevřené. Stál v nich Clanton a zvídavě ho pozoroval. Tentokrát už byl hladce oholený a předpisově oblečený. Holínky měl nablýskané a za opaskem mu visely důstojnické rukavice. Mlčky sledoval Guye Rowlanda. Pořád ještě si mnul oči a rozespale zíval.

„Nachystejte se, Guyi,“ řekl Clanton. „A pospěšte si. O’Connor vyrazí s rotou C za půl hodiny.“

Přistoupil k oknu a vyhlédl ven. V pevnosti již panoval čilý ruch. Bylo slyšet ržání koní, klapot podpatků i vzrušený hovor.

Guy Rowland seděl předkloněn na kraji postele a upřeně hleděl na Clantona. Jeho postava se rýsovala na pozadí zamračené ranní oblohy.

„Já vím, že O’Connor má odjet pryč,“ prohodil unaveně. „Ale co to má co společného se mnou? Je mi, jako by mi po zádech proběhlo stádo býků. Jsem celý rozmlácený. Ta zatracená cesta po Cherry Creek.“

Clanton se otočil a zkřížil si ruce na prsou.

„Co to má společného s vámi? Hodně. Pojedete s ním.“

Guy, který se zrovna chtěl obout, se zarazil.

„Cože?“

„Pojedete s ním,“ řekl Clanton. „Mluvil jste ještě včera večer s Cainem?“

„Ne?“

Clanton vytáhl z kapsy sirku, ulomil jí hlavičku a strčil si ji mezi zuby.

„Mě se nemusíte bát zeptat, Guyi. O to, abyste jel s O’Connorem, se postaral Caine. Dobře mě poslouchejte: Dávejte si na O’Connora pozor. Udělá všecko, co po něm Caine chce. Takže… Bylo by mně prostě líto, kdybyste se nevrátil zpátky.“

Otočil se a vyplivl sirku z okna.

„Vydal jsem rozkaz, aby vám osedlali koně. Seržant Hanna vám ho přivede. Hodně štěstí, Guyi.“

„Zatraceně,“ hlesl Rowland. „To přece…“

Clanton však beze slova odešel.

Guy přistoupil ke dveřím. Clanton zmizel mezi muži O’Connorovy roty, kteří se na nádvoří připravovali k odjezdu. Po chvíli spatřil seržanta Hannu, který mu přiváděl osedlaného ryzáka.

Guy nabral porcelánovým džbánem z mísy vodu a umyl si obličej a horní polovinu těla. Pak se oblékl. Když si zapnul opasek a ze zavazadel vytáhl šavli, aby si ji připevnil na řemení, vkročil do místnosti Hanna a zasalutoval.

„Váš kůň stojí venku, pane,“ hlásil. „Kapitán O’Connor vám vzkazuje, že byste si měl pospíšit. Rota už čeká jenom na vás, pane.“

Guy Rowland postavil jednu svou jezdeckou holínku na postel a připnul k ní ostruhu.

„Vy jistě víte lépe než já, jak to tady chodí,“ řekl. „Jak jsem přišel k tomu, že mám doprovázet kapitána O’Connora? Proč mi to včera nikdo neřekl?“

„Nemám tušení, pane,“ odpověděl Hanna. „Když dovolíte…“

„Ano?“

„Pane, dávejte na sebe pozor. Oblast kolem White Pine je nadmíru nebezpečná. Jenom se to tam hemží vzpurnými Šošony.“

Guy Rowland vyzkoušel pevnost ostruh, z věšáku si vzal kavaleristický stetson.

„Díky, seržante!“

Když vyšel na nádvoří, spatřil Clantona. Stál před saloonem a pozoroval ho. S rukama na prsou se opíral o neomítnutou cihlovou zeď.

Před důstojnickou ubytovnou hovořil s O’Connorem velitel pevnosti Caine. Kapitán již seděl na koni.

Caine na okamžik pohlédl na Rowlanda. Jeho oči byly chladné, neživé, poněkud připomínaly oči ještěrky nebo hada.

Když se Guy vyšvihl do sedla, přijel k němu O’Connor a postavil se v třmenech.

„Roto, do sedel!“

Guy s O’Connorem pak v čele roty projeli branou pevnosti.

Ještě v bráně se Guy ohlédl. Vedle Cainea stála štíhlá dívčina v široké, rudé sukni. Ranní vítr si pohrával s jejími tmavými vlasy. V následujícím okamžiku mu zmizela ze zorného pole.

Kolem poledne panovalo vedro až k zalknutí. Vojákům se zdálo, že v kotlinách vidí jezírka. Jednalo se však pouze o fatu morgánu. Nad plochými hřebeny White Pine Range visely tmavé, šedožluté mraky. Bylo naprosté bezvětří. Bouřková mračna vypadala stejně neskutečně jako neexistující jezírka.

Guy se obrátil v sedle a rukou se opřel o zadek sedla. Zaprášená kolona modrokabátníků se pohybovala vyprahlou pustinou pomalým, monotónním tempem. Indiánští armádní zvědové, kteří dosud jeli jako ochrana křídel po boku obou důstojníků, teď vyjeli o kus dopředu.

„Kam jedeme, kapitáne? Myslíte, že v téhle pustině narazíme na nějakého Šošona?“

O’Connor si stáhl z úst šátek, kterým se chránil proti všudypřítomnému prachu.

„Ta oblast se Šošony jen hemží. Musí být někde mezi Long Valley a průsmykem.“

„Proč jste s sebou vzal mě?“

„To nebylo z mé iniciativy,“ odpověděl po pravdě O’Connor a zahleděl se do dáli. „Vy jste mi prostě byl přidělen. Jestli chcete slyšet můj názor, tak bych byl radši, kdybych jel sám,“ dodal upřímně a utáhl si plandající šavli.

„Existuje nějaký důvod, proč mě k vám přidělili?“

Guy si všiml, že O’Connor sebou nervózně trhl.

„Myslím, že vám to jen prospěje, když získáte nějaké zkušenosti s Šošony.“

Guy si odsunul stetson z čela a utřel si rukávem pot.

„Už jste ve Fort Lee dlouho?“ otázal se.

„Ano.“

„Tak to jste jistě znal poručíka McIntoshe.“

O’Connor chvíli mlčel, než přikývl.

„Co se mu vlastně stalo?“

„Nevrátil se z patroly,“ odpověděl kapitán. „Řekl vám snad o něm někdo něco?“

„Jenom pár slov,“ řekl Guy. „Zabili ho Šošoni, ne?“

O’Connor přikývl. „Jo, stalo se to v létě. Dodnes se šošonské kmeny ještě neuklidnily a řádí v okolí. Ale až přijde zima a hlad…“

O’Connora přerušilo čísi přidušené volání.

Guy přijel těsně ke kapitánovi a pohlédl na hřeben, na jehož temeni se objevil jezdec a mával na ně kloboukem.

O’Connor obrátil koně.

„Pojedeme za ním,“ řekl. „Kupředu!“

Guy Rowland pobodl svého ryzáka do slabin a vyrazil za kapitánem.

Vyjet až na hřeben znamenalo pro armádní koně značnou námahu. Guy Rowland musel seskočit a jít vedle svého koně pěšky. A takto to bylo i s ostatními. Nahoře, na hřebeni povíval lehký vánek. Guy si sundal stetson. Potřeboval si trochu zchladit zpocenou hlavu.

Na malém, chundelatém poníkovi k nim přijel armádní zvěd.

„Šošoni jít,“ prohlásil a hlavní pušky mávl směrem k sluncem zalitým horám. Rozkládal se před nimi kaňon Long Valley. Na temném pozadí stěn kaňonu byly vidět obláčky rozvířeného prachu.

O’Connor vytáhl ze sedlové kapsy dalekohled, cípem šátku ho utřel a pohlédl do dáli. Pak ho podal Rowlandovi.

„To jsou Šošoni,“ řekl. „Asi táhnou ke Gibson Valley.“

Guy Rowland si přiložil dalekohled k oku a zaostřil. Rozeznal obláčky prachu i drobné postavy jezdců mířících na jihozápad. Nedokázal je spočítat, ale musela jich být skoro stovka. Pomalu táhli kaňonem.

Odložil dalekohled a vrátil ho O’Connorovi, který ho strčil zpátky do sedlové tašky.

„To vypadá jako celý kmen,“ podotkl.

Kapitán přikývl. „O tom se brzy přesvědčíme. Vpřed, odřízneme jim cestu!“

Šošony dostihli v nevelkém údolí plném sutě a balvanů.

Guy poprvé v životě spatřil zblízka indiány. Rota obsadila výjezd z údolí, do kterého Šošoni pomalu vjížděli. Nebyli to pouze muži, ale i ženy a děti. Mohlo se jednat o asi padesát dospělých Šošonů a dvakrát nebo třikrát tolik žen a dětí. Pomalu se blížili k rozestavené rotě C.

Jak se blížili, odepnul Guy mimoděk klopu pouzdra svého revolveru. Na čele stěhujícího se kmene jelo asi deset mužů. Většinou byli ozbrojeni puškami. Guy Rowland mezi nimi poznal úplně nové winchestrovky. Jednu z nich měl malý, podsaditý Šošon, oblečený do kostkované košile, hnědých manšestrových kalhot a perlami osázené zástěry, kolem níž se mu skvěl nábojový pás. Na nohou měl mokasíny. Dlouhé, černé vlasy měl svázány čelenkou ozdobenou péry. Na krku se mu blýskal stříbrný náhrdelník.

„Kdo je to?“ zeptal se Guy a naklonil se k O’Connorovi.

Ten však jen pokrčil rameny.

„Říká si Vidoucí sklo, “ odpověděl. „Je to jeden z nižších šošonských náčelníků. Tento rok vyrazil do Gibson Valley zatraceně brzo.“

O’Connor se vydal indiánovi naproti. Guy jel za ním. Šošoni zastavili a Vidoucí sklo na oba důstojníky zacílil svou winchestrovku. Měl široký, ostře řezaný indiánský obličej s šikmýma očima a širokými, odulými rty. Podle výrazu jeho tváře se dalo jen těžko odhadnout, na co myslí. Jeho kůň neměl sedlo, pouze přikrývku.

O’Connor zastavil vedle něho a oběma rukama se opřel o hrušku sedla.

„Kam vedete svůj kmen, Vidoucí sklo?“

Šošon mávl rukou. „Hohahe. Vidoucí sklo táhne do Gibson Valley, Nantane.“

„Tak brzo? Hledáme Šošony a Arapahy, kteří přepadli vozy bílých mužů. Víš o nich něco?“

Guy koutkem oka pozoroval blížící se indiány.

Vidoucí sklo přivřeným očima pohlédl na O’Connora, chvíli jako by přemýšlel, potom však pomalu zavrtěl hlavou.

„Vidoucí sklo nic neví,“ řekl.

„Pak jistě nebudeš mít nic proti tomu, když tvé lidi prohlídneme,“ řekl O’Connor.

Guy si všiml, jak Šošonovi cuklo ve tváři.

Obrátil se a řekl několik slov gutturalským jazykem, který se podobal uto-aztéckému dialektu komančského jazyka. V řadách Šošonů se ozval přidušený šepot. Pomalu kráčeli k vojákům, s puškami v rukou. Jeden z nich vytáhl z toulce šíp a přiložil jej na tětivu. Koně nervózně odfrkávali.

Šošonský náčelník hleděl na O’Connora s výrazem triumfu v očích. O’Connor si toho nevšímal, otočil se v sedle a zvedl ruku. Jeho muži na toto znamení vytáhli ze sedlových pouzder sharpky a natáhli kohoutky. Zatím ještě mířili do vzduchu.

O’Connor se předklonil v sedle a řekl:

„Dobře poslouchej, Vidoucí sklo. Jestli tvoji lidé nemají co skrývat, tak se nemusíte ničeho bát. Mám čtyřicet mužů se zbraněmi, které střílejí rychleji, než ty vaše. Teď jednoho z nich pošlu, aby vás prohlédl. Pokud bude všechno v pořádku, můžete jet dál. Pokud ne…“

Šošon vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a nabil ji.

„Proč nenecháš jet Vidoucí sklo dál, Nantane? Nebudeš mezi nás nikoho posílat!“

„Seržante!“ zvolal O’Connor, aniž by spouštěl oči z náčelníka. „Ať se rota rozestaví do palebného postavení!“

„Pět kroků vpřed!“ zvolal seržant. „Obě řady k líci zbraň!“

„Pomyslete na svoje ženy a děti,“ řekl O’Connor. „Jestli dojde k boji, mnoho z nich zemře.“

Guy si všiml, že toto mělo jistý účinek. Náčelník váhal. Stále však pevně držel v rukou winchestrovku, kterou mířil přímo na O’Connora. Prostředníček měl přiložený na spoušti.

Náhle se kapitán otočil k Rowlandovi a řekl: „Rowlande, jeďte teď mezi ně a prohlédněte je.“

Guy cítil, jak se mu náhle stáhlo hrdlo. Tak teď už věděl, proč se Caine postaral o to, aby byl zařazen do této patroly. Obrátil se na O’Connora a pohlédl na něho. Šošoni je mlčky pozorovali. Zdálo se, že jen čekají na znamení svého náčelníka.

„Řekl jsem, že je máte jet prohlédnout!“ opakoval O’Connor svůj rozkaz. „Na co ještě čekáte?“

Guy sevřel rty a povolil uzdu. Pomalu se vydal přímo směrem k indiánům. Zastavil a z pouzdra vytáhl těžký revolver značky Navy. Pomalu natáhl úderník a pokračoval dál.

Bylo mu jasné, že jestli se začne střílet, odnese to jako první. Šošoni před ním stáli jako zeď a pozorovali ho bez hnutí brvou. Aby se vůbec mohl dostat dál, musel se prodrat mezi jejich poníky. Nikdo z nich však na něho nezaútočil.

Aspoň zatím.

Vůbec si ho nevšímali. Všichni hleděli na Vidoucí sklo. Guy cítil, jak se mu potí čelo, ruce, záda, krk…

Jeden nenápadný pohyb Vidoucího skla a šíp nebo kulka ho smetou ze sedla. Pomalu projížděl mezi indiány a prohlížel si je. Panovalo naprosté ticho, bylo slyšet jen odfrkávání koní a cinkot postrojů.

Náhle si všiml, že na prsou jednoho Šošona se cosi zalesklo. Vydal se tedy k němu. Když u něho zastavil, sklonil se ze sedla a sáhl po té věci. Byly to dámské hodinky. Měly řetízek, aby se mohly zavěsit na krk – to bylo teď na východě v módě. Otevřel víčko ozdobené barevnými sklíčky. Na jeho vnitřní straně byl vyryt nápis:

PRO MARY OD FLOYDA

15. dubna 1862, Sedalia, MIS.

Pustil je a pohlédl na sousedního Šošona.

Indián seděl ve vojenském sedle. Na sedlové hrušce visela panenka oblečená do pestrobarevných šatiček.

Guy si vzpomněl na obě mohyly v kaňonu Murray. Sáhl po panence a strhl ji Šošonovi ze sedla.

Pak se vydal zpátky. Svrběl ho zátylek, měl pocit, jako by ho v dalším okamžiku měla trefit kulka do zad.

Podal O’Connorovi panenku. Ten se na ni jen krátce, zběžně podíval a pak pohlédl na Vidoucí sklo.

„Ví Vidoucí sklo, co dělají jeho muži?“ zeptal se. „Rowlande, co ten druhý indián?“ dodal.

„Měl dámské hodinky.“

„Ty asi těžko mohl někde vyměnit,“ řekl O’Connor, přitom však nespouštěl šošonského náčelníka z očí. „Ještě jsem neviděl indiánského obchodníka, který by prodával hodinky a panenky na hraní. Vezmeme je do Fort Lee, Vidoucí sklo. Řekni jim, že je vezmeme s sebou, ale beze zbraní.“

Náčelník ještě stále na O’Connora mířil winchestrovkou a nevypadalo to, že by si to chtěl rozmyslet.

„Co s nimi chceš dělat, Nantane?“ zeptal se. „Řekni, co uděláš mým mužům?“

„Můžeš někoho poslat do pevnosti, ať to zjistí. Plukovník Caine ho jistě…“

„Kulhavý démon? Já dobře vím, co udělá s mými muži, Nantane.“

Rowlanda, který se zaposlouchal do tohoto rozhovoru, náhle vytrhl ze zadumání ostrý jekot. Opět vytáhl kolt z pouzdra a rozhlédl se. Uvědomil si, že mezi Šošony chybí dva jezdci. Právě ti dva, co měli ty věci! Projeli na svých malých ponících údolím kolem svých pokrevních bratří a sester a poté zamířili do suťového svahu.

O’Connor otočil svého koně a vytáhl revolver.

„Seržante!“ zvolal. „Vezměte si šest mužů a vydejte se za nimi! Nesmí nám uniknout. Zbytek roty zůstane pod velením poručíka Rowlanda v palebném postavení.“

Seržant a šest mužů seskočilo ze sedel a pěšky se pustilo do pronásledování.

Šošoni hnali své poníky stále výš a výš. Několikrát se jim pod nohama uvolnil kámen, který pak strhl menší lavinu.

Guy jen s vypětím všech sil udržel svého koně. Díky nastálému zmatku se totiž plašil.

Tu padly výstřely. Dunivá ozvěna ohlušila údolí.

Guy viděl, jak se jeden z prchajících Šošonů kutálí ze svahu. Kterýsi ze stojících indiánů vykřikl.

Někteří Rowlandovi a O’Connorovi hrozili zbraněmi. Chtěli je tak zahnat. Indiánští zvědové, kteří stáli za oběma muži, se opatrně stáhli. Guy zvedl revolver. Jeden ze Šošonů se proti němu rozjel s oštěpem v ruce.

Vidoucí sklo náhle mávl rukou a řekl cosi, čemu Guy nerozuměl. Pomalu pak ruku zase položil na hrušku. Guy dokázal svého koně udržet na místě jen železným stiskem nohou.

„No tak co, necháš nás jet dál, Nantane?“ zeptal se Šošon. „Nechceme bojovat, chceme se jen dostat do Údolí horkých pramenů. Pustíš nás?“

Guy snad ještě nikdy v životě neviděl v něčích očích tolik nenávisti jako u šošonského náčelníka, který hleděl na O’Connora.

O’Connor sklonil revolver.

„Ano, můžete jet dál,“ řekl. „Ale pamatujte si, že každého, kdo zavraždí bílého muže, najdeme.“

Šošon položil winchestrovku na hřbet svého ponyho a přivřel oči.

„Ještě se uvidíme, Nantane,“ poznamenal. „Vyřiď Kulhavému démonovi, že jsme nezapomněli.“

O’Connor pustil úderník svého koltu. Zbraň však stále držel v ruce. „Ty dva tam nahoře si vezmeme,“ řekl. „Teď můžete jet dál.“

Šošon pobídl ponyho bodnutím do slabin a vyrazil. Muži roty C se rozestoupili, aby indiánskému kmeni udělali místo.

Proud Šošonů s naloženými koni a smyky pomalu táhl dál. Vedle koní šly pěšky squaw a děti. Když procházely kolem vojáků, ani jedno dítě na ně nepohlédlo. Indiáni mlčky táhli dál, až nakonec vojákům zmizeli v oblacích prachu.

Guy zastrčil kolt zpátky do pouzdra.

Všude kolem panovalo ticho.

Zdálo se, že vedro pohlcuje jakýkoli zvuk jako nějaký polštář.

Washové zamířili k úpatí svahu, kde v kamení leželi oba Šošoni. Jejich poníci je neopouštěli – věrně stáli opodál. Guy pozoroval, jak je Washové svazují a nakládají na koně. Poté se s nimi zvědové připojili k rotě.

Spoutaní Šošoni se houpali na hřbetech koní.

„Proč jste vybral zrovna mě?“ zeptal se Guy O’Connora. „Také jsem se nemusel vrátit. Na to jste nepomyslel?“

„Tady toho ještě zažijete hodně,“ odpověděl kapitán. „Vidoucí sklo nemohl nic dělat. Kdyby vám jen vlas zkřivili, nepřežil by z jeho kmene jediný člověk. Toho si byl velice dobře vědom.“

Guy mlčel. Odvázal bandasku ze sedlové hrušky a napil se. Po takovém vypětí to potřeboval.

„Příště už s vámi asi nepojedu, pane, „ řekl a opět zazátkoval láhev. „Nebo se mýlím?“

O’Connor obrátil svého koně a vrhl na Rowlanda ironický pohled plný pohrdání. Guy takový pohled znal. Patřil tomu, o kom všichni kolem dokola vědí, že je synem smrti, a jediný, kdo to neví, je on sám.

A také že to tak bylo.

„Převezmete místo McIntoshe rotu A,“ zmrazil ho O’Connor. „Jestli jste chytrý, Rowlande, tak to uděláte. Já nevím, jestli jste chytrý. Ale předpokládám, že ještě budu mít příležitost to zjistit. Vy jste idealista, Rowlande, a přišel jste do Nevady proto, abyste nemusel střílet na rebely, protože je považujete za své krajany. Ale moc to s tím svým idealismem nepřehánějte, Rowlande. Předpokládám, že jste dost chytrý na to, abyste pochopil, co tím myslím.“

Guy kapitánovu pichlavému pohledu neuhnul.

„Myslíte, že jsem inteligentnější než Hearn McIntosh? Ten nebyl tak chytrý, aby pochopil?“

„Dejme tomu,“ opáčil O’Connor, „nebyl to sice žádný hlupák, ale nedával si pozor. Sledujte, Rowlande…“

Guy obrátil koně a vydal se zpátky k rotě. Cítil, jak ho O’Connor propichuje pohledem.

Náhle si vybavil Caineovu tvář. Hleděl na Rowlanda svýma světlýma, pronikavýma očima. Zdálo se mu, jako by ho chtěl zastavit.

Otřásl se a vrátil se do reality. Přijel k němu kapitán O’Connor, jel chvíli vedle něho a pak zavolal na seržanta: „Vrátíme se zpátky do pevnosti. Jestli tam nedorazíme do večera, budeme muset oba Šošony někde po cestě zabít a zahrabat. Dejte mi ty hodinky, co měl jeden z nich na krku. Seržante, musíme být opatrní. Tady ostražitosti není nikdy dost. Zpátky tedy radši pojedeme s dvojnásobně silnějšími křídly. Možná že po cestě narazíme na nějaké bojovníky. Nerad bych vjel do léčky.“

Slunce se už sklánělo k obzoru, když patrola vjížděla do brány Fort Lee. Muži z roty C zavedli své koně do stájí.

Guy předal svého ryzáka seržantovi a zamířil ke studni. Chtěl si opláchnout zpocený a zaprášený obličej.

„No, tak co, jaké to bylo?“ zeptal se kdosi vedle něho.

Guy se otočil a spatřil Clantona, který si právě nabral vodu do dlaní a napil se.

Guy si promnul oči.

„Bylo to varování,“ řekl. „Narazili jsme na skupinu Šošonů. Kdyby se něco semlelo, byl bych první na řadě. Viděl jste ty dva indiány, které jsme přivezli, Vicu?“

„Jo, viděl jsem je,“ odpověděl Vic Clanton. „Ale O’Connor by to neudělal, kdyby neměl Caineův výslovný rozkaz. Jak se to stalo?“

Guy mu o všem ve zkratce povykládal a přitom si osušoval obličej šátkem.

„To je špatné,“ zamumlal Clanton. „Ti dva Šošoni ale mlčeli, nic neprozradili. Mluvil jsem s indiánským zvědem z mé roty. I Washové si myslí, že v horách se něco chystá. Nebude to dlouho trvat a vypukne tu pravé peklo.“

„Šošoni mluvili o Caineovi,“ řekl Guy a uvázal si zase šátek kolem krku.

„Nenávidí ho víc než neštovice,“ prohodil Clanton. Jeho obličej byl ozářen rudými paprsky zapadajícího slunce. Získal tak přímo ďábelský výraz.

„Musím odsud vypadnout,“ zamumlal. „Dřív než tu vypukne válka. Zatím je ještě čas. Ale až začne válka s Šošony a Arapahy, potáhne se zas až do zimy. A když napadne sníh, nebude možné přejít přes hory. Možná že už zbývají jen dny.“

Přišel seržant a zasalutoval.

„Plukovník Caine prosí poručíka Rowlanda, aby se dostavil do jeho bytu.“

„Už jdu,“ odpověděl Guy a pohlédl na Clantona. Ten seděl na roubení studny a zamyšleně se díval před sebe.

„Radši tam běžte hned, “ radil mu Clanton, když zase osaměli. „Nemá rád, když ho lidé nechávají čekat. Počkám na vás v kantýně.“

Guy mlčky přikývl, zastrčil si do pochvy šavli a vydal se směrem k Caineovu bytu.

Když vstoupil dovnitř, seděl Caine právě za stolem a prohlížel si mapu. Rowlandovy přítomnosti si nijak nevšímal.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane?“ otázal se Guy.

Caine pomalu zvedl hlavu a zadíval se na Rowlanda svýma chladnýma, světlýma očima.

„Slyšel jsem od kapitána O’Connora, že jste se dnes zachoval velmi statečně. Cením si toho, když moji důstojníci prokazují odvahu, poručíku. A odvaha je zcela nepostradatelná vlastnost, když jste jedním ze tři sta mužů ztracených v pustině.“ Odsunul židli a vstal. „Jestli chcete, zapalte si, poručíku,“ vybídl ho. „V krabici jsou doutníky. Prý jsou dobré. Já sám jsem je ale nikdy nezkusil.“

Šel ke dveřím, vyhlédl ven a zase se otočil.

„Kapitán O’Connor říkal, že jste se ho ptal, proč jste ho doprovázel právě vy. Je to tak?“

„Ano, pane.“

Caine přikývl. „Od začátku jsem se snažil, aby tu panovaly férové vztahy, “ prohodil polohlasně. Poté se vrátil ke svému stolu. „Moc je drahý prostředek. Ale když se dlouho nepoužívá, může zrezivět. Sám přece musíte vědět, poručíku, že vždycky má někdo moc nad druhými. A v některých případech je to moc nad životem a smrtí. Byl jste tu sotva čtyřiadvacet hodin, Rowlande, a už jste poznal, kde leží hranice vaší vlastní moci a kde začíná moc druhých. Jste inteligentní člověk. Myslím, že máte o čem přemýšlet. Tak běžte a přemýšlejte. Jsem si jist, že si budeme rozumět. Zítra si snad budeme moci promluvit znovu. Dobrou noc, poručíku.“

Guy Rowland zasalutoval, otočil se na podpatku a opustil plukovníkův byt.

Nezamířil však k sobě, ale do kantýny. Byla plná vojáků a tabákového kouře.

Zůstal stát u dveří. Díval se po Clantonovi. Uviděl ho v rohu.

Přišel k němu a posadil se. Na stole stála z půli vypitá láhev whisky. Clanton měl červený nos a podlité oči. Bezpochyby byl už opilý.

„Udělal mi přednášku o moci a jejím použití,“ řekl Guy a chopil se skleničky, kterou před něho Clanton přisunul.

„Jo, moc, na to on myslí pořád,“ poznamenal Clanton. „To je to jediné, čemu on ve skutečnosti věří. A používá ji naprosto všude a naprosto bez skrupulí.“

Guy do sebe hodil whisky. Byla hodně špatná, do očí se mu nahrnuly slzy. Hořce se usmál. „Věří tomu, že může rozhodovat o životě a smrti.“

„On tomu nevěří, on to ví, “ opravil ho Clanton. „Na McIntoshovi předvedl, jak se dá použít moc, když člověk ví, co chce.“

„Zdá se, že ho nemáte moc rád,“ řekl Guy a nalil si další sklenku whisky.

„Ne, myslím, že na světě není nikdo, kdo by ho měl rád. Ani jeho matka ho nemohla mít ráda. Všecko, co mu překáží, odstraní. Všecko!“

„Rád bych věděl, jaký vlastně je,“ prohodil Guy. „Víte, proč se stal vojákem?“

„Nemám tušení. Kdo ví, co všecko musí proběhnout hlavou někomu, kdo vymění kolárek a bibli za vojenskou uniformu? Šošoni se ho bojí a nenávidí ho. Zatraceně, já chci pryč. Zpátky do Kansasu… nebo klidně i někam jinam, ale hlavně pryč. Už to tu nevydržím.“

„Proč se nenecháte přeložit?“ zeptal se Guy.

„Asi budu muset dezertovat,“ vyhnul se Clanton odpovědi. „Ale musím odsud vypadnout. Dneska přijede zásobovací transport z Greensu. Kdybych mohl, přidám se k nim, až pojedou zpátky, a pak sednu na dostavník.“

Náhle kdosi zabrnkal na kytaru. Guy pohlédl k pultu, na němž seděl mladý Mexičan a držel v rukou sladké dřevo.

„Teď bude to děvče tancovat, „ řekl Clanton. „Tancuje každý večer a chodí se na to dívat i sám Caine.“

Zpoza pultu vyšla Rhina. Opět měla na sobě červenou sukni a bílou blůzu. Kolem boků měla uvázanou pestrobarevnou mexickou šálu.

„Dejte si ještě jednu,“ ponoukal ho Clanton. Poté Rowlandovi nalil další skleničku.

Rhina chvíli zůstala stát vedle pultu. Pak začala tancovat v rytmu kytary, nejprve pomalu, poté rychleji. Kroutila se a svůdně se svíjela v divokém rytmu kastanět.

Červená sukně se kolem ní točila jak kolo, vlasy jí vlály jak hříva.

Tempo se zvyšovalo. Kytarista hrál jak ďábel a kastaněty Rhinu poháněly k ještě zběsilejšímu tanci. Guy se naklonil nad stůl, aby lépe viděl. Cítil, jak mu buší srdce. Potily se mu ruce.

Rhina se během tance pomalu blížila k jeho stolu. Všiml si, že se na něho dívá. Náhle kytarista přestal hrát. Dívka padla před Rowlandem na kolena a hlavu sklonila k zemi, takže obnažila šíji.

Poté na něho prudce vzhlédla. Leskly se jí oči.

Chvíli tam tak klečela, až se Guy naklonil, aby jí pomohl vstát. Jenže tu ho zadržela Clantonova ruka.

Pohlédl na Clantona, který však hleděl ke dveřím. Podíval se tedy tím směrem také. Petrolejové lampy kantýnu moc dobře neosvětlovaly, přesto Guy dobře věděl, kdo to tam v otevřených dveřích stojí.

Byl to Caine.

Děvče si ho také muselo všimnout, protože vstalo a s ladným vlněním boků dotančilo zpátky k pultu. Pak zmizelo ve dveřích.

„Běžte do svého bytu,“ radil Rowlandovi Clanton. „Jestli tu zůstanete, bude vás provokovat, a to může být váš konec. Běžte k sobě a nevracejte se sem, Guy.“

Rowland vstal, nasadil si klobouk, připásal šavli a šel ke dveřím.

V nich však stál Caine. Měl ruce zkříženy na prsou a nezdálo se, že by chtěl ustoupit.

Chvíli na sebe upřeně hleděli. Guy si všiml, že zavládlo naprosté ticho. Pak mu Caine konečně udělal místo. Guy vyšel kolem něho ven. Noční vítr přivanul z hor vůni nevadských květin.

Do svého bytu zamířil až po půlhodinové procházce po pevnosti. Potřeboval se totiž uklidnit. Do noci tiše cinkaly ostruhy na jeho holínkách.

Otevřel dveře a hodil klobouk na stůl. Potom si odepnul opasek a zavěsil ho na věšák vedle dveří. Teprve pak zapálil petrolejku, která stála na stole.

Když škrtal sirkou, uslyšel za sebou nějaký šelest.

Otočil se.

Na ten pohled už nikdy nezapomněl. V plápolavém světle hořící sirky viděl, že na jeho posteli leží dívka. Měla lehce roztažené nohy. Černé vlasy se jí modravě leskly.

Guy se nejprve zarazil, aby pak přece jen zapálil knot lampy.

Sirku nechal dohořet na stole.

„Co tu chceš?“ zeptal se nepříliš přívětivě. „Řekl jsem ti přece, že tě tu už nechci vidět. Vstaň a běž pryč. Nerozuměla jsi?“

Zůstala ležet. Přikročil tedy k nohám postele.

„Proč mě nenecháš na pokoji?“ zeptal se. „Tak mně nijak nepomůžeš. Nechci mít kvůli tobě problémy.“

Uchopila ho za ruku a přitáhla ho k sobě na postel.

„Asi ho musíš nenávidět,“ řekl. „Ale já ti v tom nepomůžu. Proč to nezkusíš s někým jiným?“

„Miluju tě,“ zašeptala smutně.

„Hm, a jak dlouho to bude trvat? Dokud neudělám to, co chceš? Dokud ho nezabiju?“

Posadil se vedle ní na postel.

„Nejradši bych byl, kdybys sem nikdy nepřišla, “ řekl. „Kéž bych tě tak nikdy neviděl. Proč jsme se jenom museli potkat?“

„Miluju tě,“ zašeptala. „A i když ty mě milovat nebudeš, já budu tebe milovat tolik, že to bude stačit pro nás oba. Ale ty mě miluješ. Já to vím. Viděla jsem to, když jsem tancovala. Jenže ty se ho bojíš.“

„Proč mě pořád chceš vyprovokovat k tomu, abych s ním bojoval? Mám ho zabít, protože poslal na smrt Hearna McIntoshe?“

Upřeně na něho hleděla svýma zelenýma očima.

„Předtím, než ses vrátil,“ řekla, „jsem s ním o tobě mluvila. Řekla jsem mu: Proč jsi ho nechal se vrátit? A on se zeptal: A proč ne? Věří na ideály. Mám ho proto nechat umřít? Myslím, že bych si s ním mohl pohovořit o mnoha věcech. Je mladý. Nic na něho nezkoušej, nebo se jednoho dne nevrátí. Takto to řekl.“

„A proč mi to všecko vykládáš? Proč to na mne zkoušíš?“ zeptal se Guy.

„Půjdu s tebou, kam budeš chtít, budu se o tebe starat a pečovat o tebe.“

„U nás není zvykem, aby ženy pracovaly.“

„Tak pro tebe udělám všecko, co budeš chtít. Proč bychom nemohli utéct?“

„Nikam s tebou nebudu utíkat, ani kvůli tobě nebudu bojovat s Cainem. Rozumíš?“

Naklonila se k němu, objala ho kolem krku a políbila ho.

Pak zašeptala: „Já si na nic nevzpomínám. Když zůstaneme spolu, konečně se zbavím té samoty. Ale jestli mě opustíš, ztratí můj život smysl.“

„Ty si nevzpomínáš vůbec na nic?“ zeptal se. „Vůbec nic si nepamatuješ?“

„Nevím, jak se jmenuju a kdo vlastně jsem,“ řekla. „Vzpomínám si akorát na tvář, která se nade mnou skláněla, když jsem se zase probrala. Byla to Hearnova tvář. Měl takové vlídné oči. Celou tu dobu potom mě hrozně přitahoval, tu tvář jsem měla pořád před očima. Řekl mi, že mě vytáhl z hořícího vozu a že kromě mne byli všichni mrtví. Nevím, jestli mluvil pravdu. Věděla jsem jen to, že mám jen jeho. Když jsem ho pak ztratila, všecko se změnilo a já zkusila zapomenout. Ale na něho nezapomenu nikdy.“

„A teď chceš, aby někdo zabil Cainea, že je to tak? A mám to být já. Jenomže já ti v tom nepomůžu. Některé věci v životě člověk musí udělat sám.“

Se zavřenýma očima ležela vedle něho a šeptala mu do ucha: „Já to ale nedokážu. Jednou, když spal, jsem mu vzala revolver a přiložila mu ho na spánek. Říkala jsem si, že stačí jen zmáčknout spoušť. A chtěla jsem ji zmáčknout. Jenže jsem to nedokázala. Moje ruka mě neposlechla.“

„Proč odsud neodejdeš?“ zeptal se. „Ještě dneska v noci přijedou dva zásobovací vozy. Mohly by tě vzít do Greensu. Odtamud už se lehko dostaneš ke karavanám, které míří do Kalifornie nebo do Mexika. Peníze ti na to klidně dám.“

Chtěl sáhnout po torny, která ležela vedle postele, ale Rhina ho chytila za ruku.

„Já nevím, kam mám jít,“ řekla. „Když myslím na minulost, vidím jen temnotu.“

Otevřel ústa, aby něco odpověděl, když zvenčí uslyšel nějaký šramot.

„Tiše!“

Vstal a přišel k oknu.

U mohutné strážní věže poblíž brány volal jeden z hlídkujících vojáků: „Otevřete bránu! Otevřete bránu, máme návštěvu!“

U brány někdo zapálil pochodeň.

Slyšel, jak se se skřípáním otevírají velká vrata. Pak vojáci uhnuli stranou a na nádvoří vjel jezdec.

Vedle studny se jeho kůň zhroutil a shodil svého jezdce. Ze všech stran k němu přibíhali vojáci, aby mu pomohli na nohy.

Guy mezi nimi viděl i Cainea a Clantona. Oba přiběhli z kantýny. Caine se přesto, že kulhal, pohyboval velmi rychle.

„Něco se děje,“ řekl Guy a vyšel z bytu ven. Zavřel za sebou dveře a pohlédl směrem ke shromážděným vojákům.

Nádvoří bylo osvětleno desítkami pochodní a luceren, které si vojáci vzali s sebou.

Viděl, jak se Caine sklání k jezdci. Poté se narovnal a pohlédl směrem k Rowlandovi. I na tu dálku a bylo vidět, jak Caine okamžitě zbledl.

Teprve teď si Guy uvědomil, že Rhina stojí vedle něho.

V následujícím okamžiku mu výhled na Cainea zakryli dva vojáci. Rozběhl se ke studni a prodral se až k jezdci. Vedle něho stál Clanton.

Caine a posádkový lékař se skláněli nad ním. Muž měl tvář zkřivenou bolestí a byl úplně propocený.

„Co se stalo?“ zeptal se tiše Rowland.

Clanton se k němu přitočil a řekl: „To je jeden z mužů, kteří doprovázeli zásobovací vozy z Greensu. Asi je někde po cestě přepadli.“ Clanton měl červené oči, byl cítit alkoholem, ale jeho hlas zněl jasně.

Caine tiše hovořil s jezdcem. Poté dal několika svým mužům znamení. Vojáci jezdce zvedli ze země a odnesli pryč. Teprve nyní Guy poznal, že jezdec je zraněný. Na místě, kde ležel, se černala skvrna velká jako dlaň.

„Zastřelte toho koně,“ řekl Caine. „Seržante Hanne, vy běžte k lékaři, ať vám dá podrobnou zprávu. Jestli se to s ním zhorší, okamžitě mě zavolejte.“

Hanna zasalutoval a zmizel mezi vojáky. Caine si vytáhl kapesník a utřel si ruce. Přitom krátce pohlédl na Rowlanda – ale jen krátce, pak jeho pohled sklouzl jinam.

„Zásobovací transport byl přepaden. Asi deset mil odsud,“ prohodil. „Poručíku Clantone, znáte Eagle Head Rock na západní straně kaňonu Murray? Má se prý jednat pouze o malou bandu Šošonů. Ty povozy tam teď asi trčí. Vysvětlete poručíku Rowlandovi, kde Eagle Head Rock je. Poručík Rowland tam do pěti minut vyrazí s deseti muži, aby vozy dopravil do pevnosti.“

Guy mrkl na Clantona.

„Pane, to je nesmysl,“ namítl Clanton. „Jestli má poručík Rowland na sebe vzít to riziko a vyjet v noci ven, tak mu aspoň přidělte celou rotu A.“

Caine si složil kapesník a strčil si ho do kapsy.

„Děkuji vám za radu, poručíku Clantone,“ řekl, „ale pravděpodobně se jedná pouze o nevelkou hordu.“

„A co když Rowland padne do léčky?“ opáčil Clanton. „Možná, že to přepadení těch vozů má být pro nás jenom návnada.“

Caine si Rowlanda dlouze měřil pohledem. Z očí mu přímo čišela nenávist. Nic než nenávist. Tehdy Guy Rowland poznal, že má před sebou nesmiřitelného nepřítele.

Položil Clantonovi ruku na rameno a prohodil: „Ale já pojedu, Vicu. Nechcete mi pomoct osedlat koně?“ Nato oba zasalutovali a odešli ke stájím.

„Varoval jsem vás, Guyi, „ řekl Clanton. „Udělá všechno, aby vás zničil. Jak jste jenom mohl být tak bláhový a vzít si tu ženskou až do bytu?“

„Jenže ona přišla sama,“ odpověděl Guy a vzal si ze stojanu sedlo. „Hledá pořád někoho, kdo se Caineovi pomstí za Hearna McIntoshe. Ví ale, že já to nikdy neudělám. Jenže, když bude v této hře dál pokračovat, tak mi Caine nedá jinou možnost. A ona to ví. Dělá všecko pro to, aby Cainea vyprovokovala a aby mi pak nic jiného nezbývalo.“

„Musíme odsud vypadnout,“ prohodil Clanton a hodil koni na záda přikrývku. „Celou tu dobu nemyslím na nic jiného, než na to, jak odsud vypadnout. Ale teď…“

Odmlčel se a pátravě pohlédl na Rowlanda, jako by chtěl z jeho tváře vyčíst jeho názor. Jenže Guy se právě sklonil, aby koni zapnul podbřišník.

„Vezměte si s sebou seržanta Hannu,“ řekl Clanton, „a ještě osm vojáků a dva zvědy. Ti indiáni vám pomohou víc než dvacet kavaleristů, když na ty šošonské bastardy narazíte. A nenechejte se zatáhnout do boje. Radši volte ústup. Po těch vozech už stejně nebude ani vidu ani slechu. Ty zásoby mělo dovézt šest mužů. Jeden je v pevnosti. Ale těch pět…“

„Chcete jet se mnou?“ zeptal se Guy a pohlédl na Clantona.

Ten však jen zavrtěl hlavou. „Pro přátele toho udělám hodně,“ hlesl. „Ale mám v Kansasu ženu. Čeká tam na mě. Často se stává, že ti, kdo vyjedou z pevnosti ven, už se nevrátí. Můžu vám jen popřát hodně štěstí, nic víc, Guyi. Rozumíte mi?“

„Ano,“ přisvědčil Rowland. „Jestli se nevrátím, tak prosím napište mé rodině, Vicu,“ dodal ještě a vyhoupl se do sedla.

Clanton mu podal ruku.

„Jestli se ale vrátíte, tak se jednoho dne ještě s Cainem vypořádáte. Má pravdu. Vy jste idealista. Ale mějte na paměti, že mrtvý hrdina je k nerozeznání od mrtvého zbabělce… hlavně když ho dostanou do rukou Šošoni. Hodně štěstí.“

Guy vyjel na nádvoří. Celá pevnost byla na nohou. Deset mužů, kteří měli jet s ním, již na něho čekalo.

O pár minut později vyjeli z pevnosti.

Ve svitu měsíce se nad nimi černaly rozeklané stěny kaňonu Murray. Guy zastavil svého ryzáka a pohlédl na obláček rozvířeného prachu vznášejícího se nad úpatím nedalekého kopce. Jezdce neviděl, ale slyšel dusot kopyt. Sáhl si za opasek, ale Hanna mu rychle položil ruku na rameno.

„To je jenom jeden z našich zvědů,“ řekl. „Asi objevil zbytky vozů.“

Guy se otočil na seržanta. „Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Jestli je těch Šošonů méně než dvacet, tak to uděláme tak, jak by to udělal i poručík Clanton,“ odpověděl Hanna. „Vyjedeme proti nim a postaráme se o to, aby nám nikdo z nich neunikl.“

Guy přivřel oči. „Jak dlouho znáte poručíka Clantona?“

„Od té doby, co přijel do Fort Lee,“ odvětil Hanna a přitáhl uzdu svému neklidnému koni.

„Jaký je?“ vyzvídal Guy.

„Proč se ptáte?“

„Protože věřím, že ho tu něco drží,“ řekl Guy. „Chce odsud vypadnout, ale přesto tu stále zůstává.“

„Většina z nás chce pryč,“ podotkl seržant, „ale málokomu se to podařilo.“

„Jak je to s ním?“

Hanna pokrčil rameny. „Nevím, pane. Říká se, že do Kansasu nemůže kvůli jistým záležitostem.“

Chvatně k nim na zpoceném poníkovi přijel armádní zvěd.

V bledém svitu měsíce mu skoro nebylo vidět do tváře. Guy jen slyšel, jak hovoří se seržantem Hannou.

„Co říkal?“ zeptal se.

Hanna si odplivl a prstem ukázal na měsíc.

„Říká, že na druhé straně kopce jsou ty vozy. Prý tam hoří oheň. A mají tam být i Šošoni.“

„Zeptejte se ho, kolik jich tam je,“ řekl Guy.

Seržant opět promluvil s Washem, který třikrát nebo čtyřikrát zvedl ruku a cosi ukazoval prsty.

„Tvrdí, že jich není víc než dvacet,“ řekl Hanna. „Ale v té tmě se to počítá těžko. Musíte se rozhodnout vy, pane. Když proti nim vyrazíme, nemusíme se vrátit. Ale jestli se teď někde po cestě zpátky před námi objeví stovka Šošonů, tak také ne.“

Guy vyjel na kopec. Zastavil ryzáka mezi vysokými saguary a pohlédl do údolí pod sebou. Spatřil oheň, který dodával scéně ďábelský nádech. Oba vozy byly převráceny a kolem ohně se pohybovaly nějaké postavy. Kousek od ohně stály dva tucty přivázaných koní.

Guy pocítil, že mu Hanna položil ruku na rameno.

„Vidíte, co to tam leží na kole?“ tiše se ho zeptal seržant.

Guy pohlédl na ono místo. Na ležícím kole vozu bylo přivázáno polonahé tělo. Hrůzou se mu stáhlo hrdlo.

„Tak jako před dvěma dny v kaňonu Murry,“ zašeptal Hanna. „Možná je to ta samá banda, která s Arapahy přepadla ty vozy v kaňonu.“

Guy byl jakoby hypnotizován tím pohledem.

„Jsou opilí namol,“ zašeptal Hanna. „Museli vychlastat kořalku, co nám vezli z Greensu. Když na ně teď vletíme, těžko se nám postaví.“

Guy otevřel pouzdro a vytáhl svůj těžký jednočinný armádní kolt s kulatou hlavní. Zkontroloval ho.

„A co když je to jen šikovně nastřažená léčka? Co když jsou to jenom volavky?“

„Jedno je jisté,“ poznamenal Hanna. „Žádný Šošon nebude jen tak někde nečinně přihlížet, jak se jeho pokrevní bratři zpíjejí do němoty. Dejte znamení k útoku, pane!“

Tu se z údolí ozval hrozný, husí kůži nahánějící výkřik. Guy cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

„Co to bylo?“ zeptal se Hanny.

„Někdo z eskorty ještě musí být naživu,“ procedil seržant mezi zuby. „Dejte povel k útoku, než toho chudáka zabijí!“

Další výkřik.

Guy se postavil ve třmenech a zvolal: „Patrolo, vpřed!“

S revolverem v ruce pak vyrazil.

Rozjeli se k ohni. Za Rowlandem jel Hanna a za ním cválala celá patrola. Těsně před napadením indiánského tábora se měli rozvinout do vějíře. Poté co tak skutečně učinili, zvolal Guy: „Vpřed!“

Řítili se ze svahu k ohni, kolem kterého se pohybovaly nezřetelné postavy. Oči jim slzely kvůli dýmu. To je však nezastavilo. Od kopyt jejich koní odlétaly jiskry.

Přijeli až k vozům.

Z kouře se vynořil Šošon pomalovaný válečnými barvami a přiložil k líci sharpku.

Na několik vteřin Guy před sebou viděl tmavý obličej. Poté začal úřadovat jeho Single Action Army Colt.

Guy prudce zastavil svého koně. Všude kolem zuřil boj jeho mužů s indiány. Scéna byla osvětlena ohněm, takže se podobala výjevu z předpeklí. Všude řev, jekot, výkřiky a ržání koní.

Šošoni se pokusili nasednout na koně a uprchnout. Mnozí z nich však byli tak opilí, že se jen stěží vysoukali na koně a navíc bez toho, že by je odvázali.

Ozbrojena byla sotva polovina z nich.

Guy zahlédl Hannu, jak řádí svou kavaleristickou šavlí. Jednoho z prchajících Šošonů poslal k zemi jednou ranou.

Náhle si Guy povšiml, že se na Hannova koně pokouší vyšvihnout další Šošon s nožem v ruce. Zamířil a jedním výstřelem ho poslal do věčných lovišť. Indián padl mrtev k zemi.

Ještě chvíli hvízdaly vojákům kolem hlav kulky, aby poté veškerý odpor náhle utichl. Poslední z Šošonů, kteří ještě zůstali na živu, prchali do temnoty noci.

„Za nimi!“ zvolal Hanna. „Za každý skalp vám vyplatím cent! Jen za nimi!“

Guy ještě jednou vypálil, ale pak už mu došly náboje. Padlo několik výstřelů a bylo po boji. Za prchajícími indiány se do tmy vydali pronásledovatelé.

Guy zastrčil svůj revolver zpátky do pouzdra a rozhlédl se kolem sebe. Na zemi ležela těla pobitých indiánů. Po místě přestřelky běhalo několik splašených poníků – běhali pořád dokola, jako by se jim nechtěl to místo opustit. Krom dusotu jejich kopyt pak byla slyšet vzdálená střelba.

Náhle Guy skrze chuchvalce dýmu spatřil Hannu, který k němu přijížděl. Zrovna si zasunoval šavli zpátky do pochvy. Byl celý zpocený. Vypadalo to, že měl za sebou ostrou jízdu. Zastavil vedle Rowlanda, sundal si klobouk a rukávem košile si utřel mokré čelo. Chvíli se vydýchával.

Pak kývl k jednomu z vozů a řekl: „Ještě žije. Měli bychom se po něm podívat, poručíku.“ Poté pomalu sesedl. Únavu nezastíral, už na to neměl dost sil.

Guy sledoval, jak se Hanna sklání nad mužem přivázaným ke kolu. Po chvíli sám seskočil z koně a šel se na něho podívat. Muž hleděl na Hannu očima plnýma hrůzy. Pohyboval vyschlými rty, jako by chtěl něco říct.

Guy se vrátil ke svému koni a vzal si bandasku s vodou. Podal ji pak Hannovi, který si umyl zpocený obličej.

Muž na kole zasténal. Guy mu chtěl rozvázat řemínky, kterými byl přivázán ke kolu, ale Hanna ho zarazil a nesouhlasně zavrtěl hlavou.

Muž na kole se vzpínal bolestí, celý se chvěl. Otevíral ústa jako kapr na suchu. Pak se opět zhroutil.

„Proboha živého, vás prosím, zastřelte mě!“ zasténal. „Zastřelte mě už konečně, proboha!“

Hannovi se třásly ruce, když podával Rowlandovi bandasku zpátky. Pohledem neklidně těkal z místa na místo.

Chvíli si hleděli do očí, pak Hanna sklopil zrak.

„Za pět minut,“ prohodil, „tu budou chlapi z patroly. Poručíku, chcete se – chcete se podívat na kopec, jestli je ještě někdo z Šošonů naživu?“

„Seržante?“

Voják na kole se opět vzepjal. Začal naříkat, až mu po chvíli selhal hlas.

Guy viděl, jak prosí pohledem, aby jeho muka jednou pro vždy ukončili. Aby ho zastřelili.

Otočil se a šel ke koním. V sedle se houpal revolver s nataženým úderníkem. Muž na kole opět sténal. Guy se opřel o svého ryzáka a zacpal si uši. Vteřiny ubíhaly neskutečně pomalu, jako by trvaly celou věčnost. A potom padl výstřel. Údolím zazněla ozvěna. Pak se rozhostilo ticho, přerušené jen něčími kroky.

Guy se obrátil a spatřil Hannu, jak sedí na prázdné bedně od fazolí a nabíjí si bubínek revolveru. Vypadalo to, že ví, že se na něho Guy dívá, ale přesto raději zarytě hleděl do země.

„Tomu, co jsem právě udělal, se říká vražda,“ prohodil. „Jestli se to dozví někdo z pevnosti, pověsí mě. Říká se tomu vražda, že ano?“

Guy mu podal bandasku s vodou.

Hanna zastrčil revolver do pouzdra a pohlédl na Rowlanda. Chvíli si upřeně hleděli do očí. Pak si seržant přiložil láhev k ústům a napil se.

„Nebyla tu jiná možnost, co?“ zeptal se, zatímco Hanna ještě pil.

Když se Hanna dostatečně osvěžil, promnul si oči a řekl: „Běžte se na něho pro jistotu podívat. Viděl jsem lidi, kteří poté, co na ně někdo zblízka střelil, ještě pár dní žili.“

Odsunul bandasku stranou a zabořil obličej do dlaní. „Vím, že mě teď máte v hrsti,“ hlesl. „Ale já už jsem se na to prostě nemohl dívat. To jste neslyšel, jak mě o to prosil?“

„A ti ostatní?“

„Mrtví.“

„Všichni?“

„Všichni.“

Guy pověsil bandasku na hrušku sedla a opřel se o koně. Zvířecí teplo mu dělalo dobře. Měl pocit, že to je jediné živé stvoření v nemilosrdném, chladném světě, který ho obklopoval.

Pohlédl na Hannu a řekl: „Už jste asi u armády déle, co, seržante? Jak dlouho jste v armádě?“

„Už ani nevím,“ zamumlal Hanna. „A ani to vědět nechci. Nenávidím armádu jako snad nic na tomhle prašivým světě.“

Guy si dřepl vedle něho a zvedl ze země prázdnou nábojnici. Byla to ta z Hannova revolveru. Ta, kterou…

„Ale z armády asi neodejdete, co?“

„Ne. Nenávidím ji, ale neodejdu. Možná už jsem tu příliš dlouho. Už jsem toho viděl tolik, že je mi z toho špatně, ale… Ale do armády jsem šel kvůli jedné ženě. A uniforma je jako žena. Člověk jí může nenávidět, ale neunikne jí. Takto všichni děláme to, co nechceme, zatraceně! Když tu vidím takové věci, tak se člověku ani nechce věřit, že je, že na světě existuje něco takového jako svobodná vůle, že člověk může dělat, to co chce.“

Guy mu položil ruku na rameno.

„Patrola už se vrací,“ prohodil a vstal.

Ze svahu sjížděla řada jezdců.

Guy slyšel, jak si vykládají.

Jezdci se rozestavili v půlkruhu kolem vozů. Guy je mlčky obhlédl.

Jeden z nich se zeptal: „Dělo se tu ještě něco, pane? Slyšeli jsme výstřel.“

Rowland si všiml, že se Hanna na něho dívá a lehce vrtí hlavou.

„V jednom voze se schovával Šošon,“ zamumlal. „Seržant Hanna ho dostal.“

Mezitím na místo dorazili oba zvědové. Dali se do prohledávání mrtvých Šošonů. Válečnická horda, která přepadla oba vozy, musela být původně mnohem větší. Zásoby totiž dočista zmizely a Šošoni, které napadli, rozhodně nemohli mít čas ty potraviny někam schovat. Po zemi se válely akorát střepy z rozvitých láhví od whisky a sud provrtaný kulkami.

„Seržante, vyberte čtyři muže, kteří pohřbí eskortu,“ řekl Guy. „Měli byste si pospíšit. Rád bych byl v pevnosti zpátky ještě před rozbřeskem.“

Hanna vstal a prstem ukázal na čtyři kavaleristy.

„Jolsone, Harrisone, McDivere, Warde, podívejte se po vozech, jestli tam náhodou nejsou rýče. Pohřběte ty chudáky jako řádné křesťany. A pospěšte si.“

Mlčky a zamyšleně sledoval, jak oni čtyři určení muži seskakují ze sedel a jdou k troskám vozů. Guy si všiml, že Hannovi na čele vytanuly krůpěje potu. Seržant však opět zarytě hleděl do země. Mlčky pokrčil rameny.

„Vy dva běžte na kopec a dávejte pozor, aby nás nepřepadli jejich pokrevní bratři,“ přikázal oběma Washům. Ti nechali stát své koně u vozů a vydali se na kopec pěšky. Guy musel jen obdivovat jejich mrštnost.

Hanna přistoupil k Rowlandovi a poznamenal: „Kdybychom přišli jen o půl hodiny dřív, narazili bychom na nejméně padesát Šošonů. To by se asi těžko kdo z nás vrátil.“

Guy zamyšleně hleděl do uhasínajícího ohně. „Co tím chcete naznačit, seržante?“

Hanna si povzdychl. Už jen s vypětím všech sil přemáhal únavu, která se ho pozvolna zmocňovala.

„Nevím,“ zamumlal. „Možná je to jen moje domněnka, ale už jednou byla vyslána tak slabá patrola. Příliš slabá patrola. A nikdo se z ní nevrátil.“

Guy zamyšleně sklopil zrak.

„To myslíte patrolu poručíka McIntoshe, že? McIntosh vedl rotu A a vy jste byl jeho první seržant.“

„Už se nevrátil,“ hlesl Hanna. „Našel ho poručík Clanton, pane. Do pevnosti ho už vzít nemohl. Našel ho tři dny poté, co jeho patrolu přepadli Šošoni nebo Arapahové. Vzpomínám si, že tehdy vyjel s šesti muži. Všichni jsme věděli, že už se nevrátí. Byla to hrozná doba. Dostal jste buď jen rotu, nebo ani to ne.“

Guy spatřil oba zvědy. I na temeni kopce je ještě ozařoval oheň. Třásně na kalhotách jim vlály ve větru.

„Vy věříte, že i my jsme se neměli vrátit?“ zeptal se ho Guy a vrhl na Hannu pronikavý pohled.

„Já nevěřím ničemu,“ odsekl seržant. „Věřit znamená nevědět. Ale jsem toho mínění, že bychom odsud měli co nejrychleji vypadnout. Ty výstřely musely být v noci slyšet na míle daleko. A cesta z kaňonu Murry do pevnosti je nepřehledná i tak víc než dost. Možná by bylo lepší, kdybychom vyjeli ve větších odstupech, sire.“

Guy vrhl na seržanta pátravý pohled.

Snědý Hanna, který svým vzezřením připomínal indiána, však nehnul ani brvou. Narovnal se a protáhl si ramena.

„Jo, máte pravdu. Asi by opravdu bylo nejlepší, kdybychom co nejrychleji zmizeli. Nemá smysl něco odsud brát do pevnosti. Hned jak chlapi pohřbí ty chudáky, vyrazíme.“

Z ranního oparu se před nimi vynořil Fort Lee.

Guy již zdaleka slyšel trubku ohlašující ranní nástup.

„Kdo je to?“ ptal se strážný na bráně, když se před ním objevili jezdci.

„Patrola poručíka Rowlanda!“ odpověděl Hanna a zamával na něho.

Kdosi zvolal: „Otevřete bránu, už se vracejí!“

Se skřípáním se vrata otevřela a muži vjeli do pevnosti.

Patrola přiklusala pomalým krokem ve dvojstupu na nádvoří.

Guy seskočil ze sedla a hodil Hannovi uzdu.

„Nechte je sesednout,“ řekl. „Já jdu podat hlášení plukovníkovi.“

Z pochvy si vytáhl šavli a vydal se ke Cainovu bytu na opačném konci nádvoří.

Krátce zaklepal na dveře.

„Ano?“

Guy otevřel dveře. Caine stál zrovna před zrcadlem a holil se.

Caine se neotočil, ale musel Rowlanda vidět v zrcadle, protože ruka, v níž držel břitvu, se mu lehce zachvěla.

„Vy?“ řekl poněkud udiveným hlasem.

Guy měl sto chutí se ho zeptat, jestli ho jeho příchod překvapil, ale řekl jen: „Nalezli jsme oba vozy z Greensu poblíž kaňonu Murry, pane. Byly shořené. Nikdo z eskorty nepřežil. Narazili jsme asi na dvacet Šošonů… Došlo k přestřelce. Zlikvidovali jsme je.“

Konečně se Caine otočil.

„Výborně, nic jiného jsem ostatně ani nečekal.“

Guy cítil, že mu cukají koutky úst.

„Kdybychom tam přijeli o půl hodiny dřív, tak by jich bylo desetkrát víc než nás. To bych tu teď nestál.“

Caine si utřel pěnu z čepele břitvy. „To je riziko, které musí podstoupit každý voják.“

Guy k němu přistoupil blíž a přidušeným hlasem řekl: „Pomyslel jste na to, že jsem tam nebyl sám? Se mnou by zemřelo dalších deset mužů, pane. Pomyslel jste na to?“

Caine se zarazil a upřeně na Rowlanda pohlédl.

„Co tím chcete říct, poručíku?“ otázal se. „Co? Nikam nechoďte. Chci slyšet vaši odpověď, ještě než odejdete.“

„Myslím jen, že pokud mezi námi něco je, mělo by to zůstat jen mezi námi a neměli by do toho být zatahováni i ostatní.“

„Zdá se, že rád mluvíte přímo k věci,“ řekl Caine. „Pochopitelně, však také pocházíte z vlivné a bohaté rodiny. Tam to jinak ani nechodí. Jenže se mnou je to trošku jiné. Já pocházím z tak nízkých poměrů, že byste tomu možná ani sám neuvěřil.“

Guy otevřel ústa, jako by chtěl něco odpovědět. V tom okamžiku ho však zarazil jakýsi šramot.

Otočil se. Ve dveřích vedoucích ke Caineově ložnici stála Rhina. Musela o Rowlandově přítomnosti vědět, protože nehnula ani brvou. Pouze jí podivně plály oči.

Guy pocítil jakousi trpkost na rtech.

Snažil se, aby, nepodlehl léčce, kterou nastražila. Velice dobře věděl, o co jí jde. Věděl, co chce. Chtěla ho ranit. Přesto mu bylo, jakoby ho někdo polil studenou vodou.

„Podal jste mi hlášení, poručíku, takže teď už můžete jít,“ prohodil Caine. „Potřebujete se vyspat. Pobavíme se o tom ještě někdy jindy.“

Guy nemohl odtrhnout pohled od té dívky. Nakonec přivřel oči, zasalutoval a odešel.

Venku, přede dveřmi zůstal na chvíli stát. Zhluboka se nadechl svěžího ranního vzduchu. Pocítil nutkavou potřebu se opít.

„Viděl jste to děvče u něho?“ zeptal se ho Clanton a otáčel pohárkem po stole.

Guy si hrál s pochvou, která ležela na stole.

„To dneska v noci už nebylo žádné varování,“ řekl. „Rád bych si jednou s Cainem pořádně promluvil, abych zjistil, co má vlastně za lubem.“

„Jinými slovy, to děvče vás zmanipulovalo tak, že už v Caineovi vidíte svého osobního nepřítele?“

„To nemá s tou holkou co dělat,“ odpověděl prudce Guy. „Dneska v noci mě do kaňonu Murry poslal úplně záměrně. Chtěl, abych se už nevrátil. A skoro se mu to přání vyplnilo.“

Vyhlédl z okna. Nad nádvořím se trhala ranní mlha. V ranním slunci připomínala spíš kouř.

„Jestli se odsud chcete dostat živý,“ řekl Clanton, „tak se nesnažte jít přímo proti Caineovi. Ta ženská za o to nestojí, věřte mi.“

Guy odsunul židli a vstal. Pověsil šavli na věšák a zapnul si uniformu.

„Jak bych mohl spát s někým, kdo mě chce dohnat k vraždě?“

Nahnul se nad umyvadlo a chladnou vodou si omyl obličej.

Clanton na něho pohlédl.

„Co vy víte, co vlastně chce?“ prohodil. „Je to žena a ženy myslí jinak než muži.“

Guy natáhl ruku po ručníku. Clanton vstal, vzal jej z postele a podal mu ho.

„Díky,“ řekl Guy a utíral si obličej. „Jak vy jste se vlastně dostal do Fort Lee, Vicu?“ zeptal se. „Mohl jste přece zůstat na východě.“

„Už vám o tom někdo něco vyprávěl?“ opáčil Clanton.

„Ne, nikdo,“ řekl Guy. „Proč?“

Clanton zíral do prázdné skleničky. Pak sebou škubl a hlesl: „Měl byste něco proti tomu, kdybych si dal ještě jednu whisky?“

„Láhev je pod postelí.“

„Přišel jste už na to, že tu whisky kradou i krysy?“ zeptal se Clanton bez známky úsměvu. Sehnul se pro láhev, odšpuntoval ji a nalil do dvou skleniček.

„Zpátky na východ nemůžu,“ řekl a napil se. „Já jsem totiž…“ odmlčel se a pohlédl na Rowlanda. Pak ztěžka polkl a dodal: „Já jsem totiž v Kansasu zabil jednoho muže. Teď už na východ nemůžu.“

„Jestli o tom nechcete mluvit, tak nemusíte, Vicu,“ řekl Guy.

Clanton vrtěl pohárkem po stole. „Zastřelil jsem ho kvůli jedné ženě.“

„Kvůli ženě?“

„Kvůli mé ženě,“ odpověděl Clanton a kysele se usmál.

Postavil pohárek na stůl, sundal si klobouk, otřel si jeho okraj a zase si ho nasadil.

„Nejsme my ale chudáci, Guy? Ženské si s námi dělají, co chtějí a my jsme takoví blbci, že jim na to vždycky skočíme. Když si s nimi člověk jednou začne, tak je konec. Už musím jít.“

„Kam?“ zeptal se Guy. „Můžete klidně zůstat tady. Whisky mám ještě dost.“

„Mám z mé roty dneska po obědě postavit dřevorubecký oddíl. V tomto ročním období se vždycky vyjíždí na dřevo.“

„Buďte opatrný, Vicu. Venku se zřejmě potuluje velice silná banda Šošonů.“

Clanton už stál ve dveřích. „Dřevorubecké oddíly jsou přepadány průměrně jednou za týden,“ prohodil suše. „Radši se vyspěte. Uvidíme se večer.“

Když za sebou Clanton zavřel dveře, vyzul si Guy boty. Potom otevřel okno, aby se mohl nadýchat čerstvého vzduchu.

Z Caineova bytu vyšla Rhina. S vrtícími se boky prošla kolem, bez toho že by se na něho podívala. Guy však dobře věděl, že si ho všimla.

Sledoval ji, dokud nezmizela v kantýně. Pak se posadil na postel a odzátkoval láhev whisky. Zbylo v ní už jen pár loků. Dopil je tedy a zavřel oči. Oddal se spánku, té nejsladší věci na světě.

Pálenka mu nejprve vehnala slzy do očí, aby se teprve posléze projevil její narkotický účinek. Konečně usnul.

Probudily ho paprsky slunce, které mu svítilo přímo do obličeje. Ještě chvíli jen tak bez hnutí ležel. Pak sáhl do kalhot visících na jedné noze postele a z kapsy vytáhl hodinky. Měl pocit, jako by se podlaha pod ním houpala. Podíval se na hodinky. Ukazovaly čtyři hodiny odpoledne. Spal tedy deset hodin.

Pomalu se opřel o lokty a promnul si oči. V hlavě mu dunělo, jako by se mu měla každou chvíli rozletět. Natáhl ruku k umyvadlu, ovlažil se vodou a napil se z porcelánového pohárku. Chtěl zahnat palčivý, trpký pocit, který mu zůstal na jazyku.

Pod oknem nastupovala patrola o síle deseti mužů, která měla prohledat okolí pevnosti. Nádvoří vypadalo chmurně a posmutněle.

Guy si utřel mokrý obličej a oblékl se. Byl celý ztuhlý, dělalo mu problém se rychleji pohybovat. Vyšel na nádvoří. Patrola zrovna nasedala na koně. Pod vedením poručíka Gillespieho pak vyjela z pevnosti. Za důstojníkem cválali dva zvědové a kůň se zásobami.

„Už jste se snad vyspal dost, poručíku,“ ozval se hlas za ním.

Obrátil se.

Byl to Caine. Stál ve stínu baldachýnu, který se klenul nad dveřmi důstojnické ubytovny.

Jako vždy byl vzorově upravený. S rukama schovanýma za zády přikročil blíž.

„Na něco jsem se vás ptal, poručíku,“ řekl. „Už jste se vyspal?“

„Ano, pane,“ řekl Guy Rowland.

Caine si ho pozorně změřil pohledem.

„Vy jste se opil,“ poznamenal.

„Ano, pane.“

„Nemůžete spát?“

„Ne, pane.“

„Je nezvyklé, když žena žije mezi třemi stovkami mužů, že ano?“

„Ano.“

„Jinak mi nic říct nechcete, poručíku?“

„Ne, pane.“

„Nejste první, kdo s ní měl co do činění, poručíku.“

„To nepochybně, pane.“

„Co od vás chce?“

„To nevím, pane.“

„Nevíte? Já vám to řeknu. Hledá někoho, kdo by mě zabil. Proč se divíte? Myslíte si, že to nevím?“

Rozhlédl se po nádvoří. „Lidé jsou přece tak slabí. Sama to udělat nedokáže, takže hledá někoho, kdo by to za ni provedl. Žena může muži zcela propadnout a přesto ho zároveň tak nenávidět, že si přeje jeho smrt a ostatní muže podněcuje, aby to udělali.“

„Podněcuje?“

„Co všecko vám řekla?“ zeptal se Caine, bez toho že by si přestal prohlížet nádvoří. „Mám vám snad její slova připomenout? Myslíte si, že jste první, u koho to zkouší? Nebuďte naivní.“

„Říká se, že jste vinen smrtí Hearna McIntoshe,“ řekl Guy.

Nyní na něho Caine konečně pohlédl. Jeho oči byly studené jako zimní ráno.

„A líbí se vám, když lidem dáváte pocítit svou moc,“ dodal po chvíli Guy.

„Výkon moci nad lidmi, za které jsem zodpovědný, patří k životu.“

Díval se na Rowlanda, aniž by hnul brvou. „Jste velmi inteligentní,“ řekl. „Myslím, že si máme co říct, poručíku. Nevěřte tomu, že neumím nakládat se svou mocí.“

Poté se plukovník vrátil do svého bytu.

Cože mu to vlastně Clanton řekl? Když se zaplete do této hry, bude rozdrcen.

Ne, Caine si nenechá ujít sebemenší příležitost k tomu, aby se ho zbavil.

Mezi ním a tím děvčetem cosi bylo. Guy však nevěděl, co.

Když se obrátil, spatřil Rhinu, jak vychází z kantýny. Měla vlasy spletené do copu, sukni po kolena a vysoké mokasíny s měkkými podrážkami.

K palisádě vedle kantýny byl přivázán pinto. Rhina ho odvázala, sedla si na jeho hřbet, přes který byla přehozena pestrá přikrývka, a vyjela na něm z brány.

Guy na ni upřeně hleděl.

Dlouhé vlasy za ní vlály jako hříva.

Když mu zmizela z dohledu, otočil se a kývl na jednoho vojáka z roty A, který pracoval u studny.

„Osedlejte mi koně,“ řekl. „Ale pospěšte si.“

Vrátil se do svého bytu, vzal si stetson a opasek a překontroloval si revolver. Šavli nechal viset na věšáku. Připnul si ostruhy k holínkám a vyšel ven.

Voják mu ze stáje přivedl osedlaného ryzáka. Guy vyskočil do sedla a vyjel z pevnosti směrem na sever.

Nějakou dobu jel po pintových stopách. Pak dorazil k Little Ruby Creeku a se vydal podél říčky.

O deset minut později spatřil pinta pást se na úpatí mírného svahu ve stínu mohutných sosen. Guy neváhal a zamířil k němu.

Dívka seděla na zemi, opřená o kmen stromu, a slunila se. Když Guy přijel k ní a sesedl z ryzáka, ani se na něho nepodívala.

Chvilku na ni váhavě hleděl… pak prohodil: „Neměla bys ven vyjíždět sama. Víš přece, že se to tu jen hemží indiány. Proč jsi odjela?“

„Jezdím sem každý den,“ opáčila. Její pohled ulpěl na říčce, která se klikatila mezi okolními kopci jako had. Měla přivřené oči, jako by se momentálně s nikým nechtěla bavit.

„Vic Clanton mi vyprávěl, že Hearna našel právě tady. Proto sem jezdím každý den.“

Guy se posadil vedle ní na písčitou zem.

„Zkoušela sis někdy vzpomenout na to, co bylo předtím, než ses dostala do Fort Lee?“

„Na nic si nevzpomínám,“ odpověděla. „Akorát na tu tvář v mlze.“

Sklonila hlavu a opřela se Rowlandovi o rameno. Zdálo se, že tímto gestem mu chce něco naznačit.

„Budeš mi věřit, když ti řeknu, že tě miluju?“ zeptala se. „Budeš mi věřit, když ti řeknu, že mi je jedno, jestli ho zabiješ nebo ne? Jela jsem sem proto, že jsem věděla, že sem přijedeš i ty. Byla jsem si jistá. Proč se mnou nechceš utéct? Mohli bychom…“

„Proč jsi ty už dávno neutekla?“ odsekl. „Nikdo tě tu přece nedrží.“

„On ano,“ špitla. „Ty nevíš, jakou má sílu. Šošoni i mnoho vojáků v pevnosti si myslí, že mu takovou moc nad lidmi dává Satan.“

„To je hloupost.“

„Možná,“ řekla a naklonila se k němu. „Hearn nebyl dost silný. Ale ty bys mohl být.“ Náhle vykřikla: „Já mám strach!“

„Z čeho?“

„Z toho, že mu nikdy neuniknu.“

Dlaněmi jí narovnal skloněnou hlavu. „Ty mu dokážeš uniknout. Musíš ale chtít.“

„A potom? Nenechá mě odejít. Bude mě pronásledovat, všude, kam půjdu…“

„To neudělá,“ řekl. „Byla jsi tu prostě příliš dlouho, to je všechno.“

Opět sklonila hlavu a zašeptala: „Ty ale nevíš, jakou má nad lidmi moc. Je to ďábel, věř mi. Je to ďábel.“

„A i kdyby byl?“ namítl Guy. „Co by to změnilo? Líbila ses mi od prvního momentu, kdy jsem tě viděl.“

Guy cítil, že přestává poslouchat svou vůli. Whisky a dívčina přítomnost ho zbavovaly jeho obvyklé opatrnosti. Vůbec jí totiž nechtěl říct, že je do ní zamilovaný, že po ní touží, ale nějak se mu to vymklo z rukou.

Mohl jí věřit? Mínila svá slova vážně, nebo to vše bylo jen součástí její hry? Ještě stále se ho snažila vyprovokovat k tomu, aby zabil Cainea? Není to všechno jen součástí její pomsty za Hearna McIntoshe?

Pootevřela ústa. Její zelené oči plály jako dvě hvězdy na nevadské noční obloze.

Lehký vánek nad nimi houpal větvemi borovic.

Půda byla měkká a prohřátá paprsky odpoledního slunce, které zalilo naši dvojici svým blahodárným teplem.

„Na východě nejsou pouště a prérie jako tady,“ vysvětloval Guy. „Illinois je překrásná země zelených pahorků, lesů a jezer. V zimě lidé jezdí lovit k Illinois River. Můžeš tudy na sněžnicích chodit celé dny a nepotkáš živou duši. Někdy tam zuří sněhové bouře. To se pak před sruby shromáždí zvěř, protože je tam chráněná před sněhem. Řeky a jezera zamrzají a námraza na jedlích je tak silná, že se kolikrát lámou.“

Dívka ho pomalu vzala za ruku.

„Hrozně ráda bych se do té země dostala,“ hlesla. „Jak ráda bych se tam na sněžnicích toulala lesy. Chci být stále s tebou, Guyi. Jsi tak silný. Chci ti být pořád nablízku, abych od tebe mohla čerpat sílu, abych tak silná byla i já. Možná bych si pak vybavila minulost. Mohli bychom si o tom vyprávět za sněžných bouří, kdy by za oknem skučela meluzína a kdy by se k zápraží slezla zvěř z okolí.“

„Neboj, dočkáš se toho. Naše rodina má dost velký vliv na to, aby mě zase přeložili na východ. Vezmu tě tam s sebou. Nemusí to trvat dlouho, možná je to jen otázka týdnů. Dostanu pak pár týdnů dovolené a budeme se pak moct toulat po horách, hned jak napadne sníh a…“

Ucítil, jak sebou náhle trhla. Stiskla mu ruku.

„Co je?“ zeptal se.

„Tiše.“

Chvíli naslouchal – a skutečně. V dáli se ozval podivný zvuk. Znělo to jako plechové cvaknutí. Byl to zvuk důvěrně známý každému vojákovi.

Zděšeně na sebe pohlédli.

„To jsou výstřely,“ prohodil. „Někdo na východ odsud střílel.“

„Dřevorubecký oddíl,“ zašeptala.

Guy naslouchal. Opět – peng, peng.

„Clanton a jeho oddíl,“ řekl. Vstal a zapnul si opasek.

Rhina ho chytila za ruku.

„Co chceš dělat?“

„Jestli Clanton padl do léčky, tak mu musím pomoct,“ řekl a hodil na sebe kabát. Ani si ho nezapínal.

Klekl si ke Rhině a stiskl jí dlaň.

„Rhino, poslouchej mě. Teď se zase vrátíš do pevnosti.“

Zavrtěla hlavou. „Chci jet s tebou!“

„Rhino!“

„Pojedu s tebou,“ zvolala. „Nemůžeš mě nutit k tomu, abych do pevnosti jezdila sama.“

Pohlédl jí do očí a pochopil, že jakékoliv přesvědčování je zbytečné.

„Dobrá, co už s tebou,“ povzdechl si. „Ale drž se těsně za mnou.“

Byla u koní rychleji než on a mrštně jako indiánka se vyhoupla na hřbet ponyho. Pak se vydali ze svahu směrem na východ.

Guy již žádné další podezřelé zvuky neslyšel. Buďto střelba utichla, nebo ji přehlušil dusot kopyt.

Rhina se na svém pintovi držela těsně za ním.

Když dorazili k táhlému hřebenu, Guy uslyšel výkřik. Seskočil ze sedla. Pinto za ním se zmítal na zemi v křečích. Rhina se o kousek dál sbírala ze země.

Tu si Guy všiml, že poníkovi trčí z krku zlomený šíp. Z hřebene k nim sjížděli tři jezdci. Nevěděl, jestli jsou to Šošoni. Rychle se k nim blížili. Jeden z nich držel v rukou krátký válečnický luk.

Guy poslal svého valacha pryč a tasil kolt. Vypálil, indiánův poník se svalil k zemi a jezdec z něho sletěl velkým obloukem na zem. Druhý se zavěsil svému koni na bok, aby se tak kryl, a pod jeho krkem vypálil winchestrovkou na Rowlanda.

V následujícím okamžiku ho však zasáhla kulka z Rowlandova koltu ráže 44. Rudoch rozhodil ruce a vykřikl. Bezvládně visícího za třmeny ho pak jeho kůň smýkal křovisky, až Rowlandovi zmizel z dohledu.

Třetí jezdec svého poníka zastavil a obrátil. Poté se vydal zpátky zjevně s úmyslem ujet za hřeben. Guy počkal, až bude jezdce vidět proti obzoru, a vypálil. Indián pustil pušku a křečovitě se chytil hřívy. Tak zmizel za hřebenem.

Guy se sklonil a pomohl Rhině na nohy. Zapískal a přiběhl jeho ryzák. Vysadil dívku do sedla a poté se do něj vyšvihl sám. Ryzák to zvládal. Chytla se ho oběma rukama kolem boků. Pobodl ryzáka do slabin a vyrazil do svahu. Chtěl mít toto nebezpečné místo co nejdřív za sebou. Valach s námahou šplhal do svahu.

Dostali se až na temeno hřebene. Pod nimi se rozkládala zalesněná dolina, v níž stály dva povozy s naloženými kmeny. Mnohem víc se jich však povalovalo kolem.

Mezi vozy se pohybovali modrokabátníci. Guy sjel až k vozům. Jeden z vojáků pomohl Rhině ze sedla.

Náhle se objevil Clanton v oranžovém spodním prádle. V jedné ruce držel revolver, v druhé sekeru. Tričko měl úplně propocené.

Zaťal sekeru do jedné klády, revolver si zastrčil za opasek a zamířil k Rowlandovi.

„Co se to tu dělo?“ ptal se Guy a sesedal z koně.

„Ále, jeden z našich Washů se opil,“ odpověděl Clanton. „Šošoni se pak dostali na dostřel a sejmuli dva mé lidi. Jeden stál přímo vedle mě, když to koupil. Mohl jsem to klidně dostat i já. Slyšeli jsme výstřely za kopcem. Narazil jste na ty indiány, Guyi?“

„Na tři,“ odpověděl Rowland. „Nevím, jestli to byli Šošoni nebo Arapahové. Jeden mi utekl.“

„Musíme odsud pryč,“ zamumlal Clanton. „Ale nejdřív bych chtěl vědět, jestli jsou ještě v okolí nějací Šošoni.“ Obrátil se na jednoho z vojáků a zabručel: „Přiveďte mi toho opilého Washa.“

„Co chcete dělat, Vicu?“ zeptal se Guy.

„Dostane to, co si zaslouží,“ zavrčel Clanton. „Uvidíte.“

Dva kavaleristé přivedli onoho nešťastného zvěda. Byl viditelně tak namol, že se sotva dokázal udržet na nohou. Oba vojáci ho museli podpírat.

„Vyžeňte ho ven,“ řekl Clanton. „Vyžeňte ho před vozy. Chci vědět, jestli se venku ještě skrývají nějací Šošoni. Rozuměli jste? Vyžeňte ho!“

„To nevíte, co se s ním stane, jestli tam nějaký Šošon doopravdy číhá?“ namítl Guy. „Jestli vyjde před vozy, zastřelí ho!“

Clanton na něho vrhl krátký pohled, načež se opět otočil k oběma vojákům.

„Dělejte!“

Guy se ohlédl po Rhině. Stála skryta za vozem, Rowlanda si nevšímala. Oba kavaleristé zatím vystrčili zvěda před vozy.

Washo se skutečně na nohou udržet nedokázal. Padl na kolena a doplazil se zpátky k vozům. Guy čekal, že se každou chvíli ozve výstřel, ale kupodivu se nic nestalo.

Pohlédl na Clantona, který se opíral o vůz, a pozoroval indiána. Byl bledý jak stěna.

„Co se děje, Vicu?“ zeptal se.

Clanton stále hleděl na Washa.

„Kdyby ta kulka mířila jen o stopu vedle, tak je po mně,“ řekl. „Vy nevíte, jaké to je, když člověk, se kterým mluvíte, znenadání padne mrtvý k zemi. Jedna stopa vedle a už bych tu nestál. Každý den to tu je nebezpečnější, Guyi. Jestli odsud zavčasu nezmizím, tak mě dostanou.“

Zvěd se podplazil pod vozy a pak se zase postavil. Měl kalné oči a po bradě mu tekly sliny.

O kousek dál stáli zbylí dva Washové a hleděli na něho. Z jejich pohledů nebylo možné nic vyčíst.

Clanton kývl na vojáky a zvolal: „Posaďte ho na koně. Jestli se neudrží v sedle, tak ho k němu přivažte. A pevně. Potom zapřáhněte koně do vozů. Měli bychom zmizet, než se Šošoni vrátí. Pospěšte si.“

Vzal si z vozu košili, kabát a klobouk a oblékl se.

„Deset mil na severovýchod odsud, na Grove River leží smíšené území Šošonů a Arapahů. Přijeli včera. Chtěli vyjednávat. Zítra by měl přijet Caine se skupinou důstojníků, aby vedl vyjednávání. Ty válečnické hordy, které nám dělají takové problémy, pocházejí právě odtud. Cítí, že přichází zima a chtějí si na nějakou dobu zabezpečit mír. Zjara ale zase vykopou válečnou sekeru.“

„Řekl jste, že chcete pryč, Vicu,“ poznamenal Guy. „Myslíte to vážně?“

Clanton, který si zrovna zapínal opasek, se zarazil.

„Podívejte, jsme přece cosi jako přátelé. Co byste asi tak chtěl dělat, kdyby vedle vás někoho sejmuli? Co?“

„Kam máte namířeno?“ zeptal se Guy a pohlédl na Clantona.

Ten však jen zavrtěl hlavou. „Pro přátele toho udělám hodně,“ hlesl. „Ale mám v Kansasu ženu. Čeká tam na mě. Často se stává, že ti, kdo vyjedou z pevnosti ven, už se nevrátí. Můžu vám jen popřát hodně štěstí, nic víc, Guyi. Rozumíte mi?“

„Ano,“ přisvědčil Rowland. „Jestli se nevrátím, tak prosím napište mé rodině, Vicu,“ dodal ještě a vyhoupl se do sedla.

Clanton mu podal ruku.

„Jestli se ale vrátíte, tak se jednoho dne ještě s Cainem vypořádáte. Má pravdu. Vy jste idealista. Ale mějte na paměti, že mrtvý hrdina je k nerozeznání od mrtvého zbabělce… hlavně když ho dostanou do rukou Šošoni. Hodně štěstí.“

Guy vyjel na nádvoří. Celá pevnost byla na nohou. Deset mužů, kteří měli jet s ním, již na něho čekalo.

O pár minut později vyjeli z pevnosti.

Ve svitu měsíce se nad nimi černaly rozeklané stěny kaňonu Murray. Guy zastavil svého ryzáka a pohlédl na obláček rozvířeného prachu vznášejícího se nad úpatím nedalekého kopce. Jezdce neviděl, ale slyšel dusot kopyt. Sáhl si za opasek, ale Hanna mu rychle položil ruku na rameno.

„To je jenom jeden z našich zvědů,“ řekl. „Asi objevil zbytky vozů.“

Guy se otočil na seržanta. „Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Jestli je těch Šošonů méně než dvacet, tak to uděláme tak, jak by to udělal i poručík Clanton,“ odpověděl Hanna. „Vyjedeme proti nim a postaráme se o to, aby nám nikdo z nich neunikl.“

Guy přivřel oči. „Jak dlouho znáte poručíka Clantona?“

„Od té doby, co přijel do Fort Lee,“ odvětil Hanna a přitáhl uzdu svému neklidnému koni.

„Jaký je?“ vyzvídal Guy.

„Proč se ptáte?“

„Protože věřím, že ho tu něco drží,“ řekl Guy. „Chce odsud vypadnout, ale přesto tu stále zůstává.“

„Většina z nás chce pryč,“ podotkl seržant, „ale málokomu se to podařilo.“

„Jak je to s ním?“

Hanna pokrčil rameny. „Nevím, pane. Říká se, že do Kansasu nemůže kvůli jistým záležitostem.“

Chvatně k nim na zpoceném poníkovi přijel armádní zvěd.

V bledém svitu měsíce mu skoro nebylo vidět do tváře. Guy jen slyšel, jak hovoří se seržantem Hannou.

„Co říkal?“ zeptal se.

Hanna si odplivl a prstem ukázal na měsíc.

„Říká, že na druhé straně kopce jsou ty vozy. Prý tam hoří oheň. A mají tam být i Šošoni.“

„Zeptejte se ho, kolik jich tam je,“ řekl Guy.

Seržant opět promluvil s Washem, který třikrát nebo čtyřikrát zvedl ruku a cosi ukazoval prsty.

„Tvrdí, že jich není víc než dvacet,“ řekl Hanna. „Ale v té tmě se to počítá těžko. Musíte se rozhodnout vy, pane. Když proti nim vyrazíme, nemusíme se vrátit. Ale jestli se teď někde po cestě zpátky před námi objeví stovka Šošonů, tak také ne.“

Guy vyjel na kopec. Zastavil ryzáka mezi vysokými saguary a pohlédl do údolí pod sebou. Spatřil oheň, který dodával scéně ďábelský nádech. Oba vozy byly převráceny a kolem ohně se pohybovaly nějaké postavy. Kousek od ohně stály dva tucty přivázaných koní.

Guy pocítil, že mu Hanna položil ruku na rameno.

„Vidíte, co to tam leží na kole?“ tiše se ho zeptal seržant.

Guy pohlédl na ono místo. Na ležícím kole vozu bylo přivázáno polonahé tělo. Hrůzou se mu stáhlo hrdlo.

„Tak jako před dvěma dny v kaňonu Murry,“ zašeptal Hanna. „Možná je to ta samá banda, která s Arapahy přepadla ty vozy v kaňonu.“

Guy byl jakoby hypnotizován tím pohledem.

„Jsou opilí namol,“ zašeptal Hanna. „Museli vychlastat kořalku, co nám vezli z Greensu. Když na ně teď vletíme, těžko se nám postaví.“

Guy otevřel pouzdro a vytáhl svůj těžký jednočinný armádní kolt s kulatou hlavní. Zkontroloval ho.

„A co když je to jen šikovně nastřažená léčka? Co když jsou to jenom volavky?“

„Jedno je jisté,“ poznamenal Hanna. „Žádný Šošon nebude jen tak někde nečinně přihlížet, jak se jeho pokrevní bratři zpíjejí do němoty. Dejte znamení k útoku, pane!“

Tu se z údolí ozval hrozný, husí kůži nahánějící výkřik. Guy cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

„Co to bylo?“ zeptal se Hanny.

„Někdo z eskorty ještě musí být naživu,“ procedil seržant mezi zuby. „Dejte povel k útoku, než toho chudáka zabijí!“

Další výkřik.

Guy se postavil ve třmenech a zvolal: „Patrolo, vpřed!“

S revolverem v ruce pak vyrazil.

Rozjeli se k ohni. Za Rowlandem jel Hanna a za ním cválala celá patrola. Těsně před napadením indiánského tábora se měli rozvinout do vějíře. Poté co tak skutečně učinili, zvolal Guy: „Vpřed!“

Řítili se ze svahu k ohni, kolem kterého se pohybovaly nezřetelné postavy. Oči jim slzely kvůli dýmu. To je však nezastavilo. Od kopyt jejich koní odlétaly jiskry.

Přijeli až k vozům.

Z kouře se vynořil Šošon pomalovaný válečnými barvami a přiložil k líci sharpku.

Na několik vteřin Guy před sebou viděl tmavý obličej. Poté začal úřadovat jeho Single Action Army Colt.

Guy prudce zastavil svého koně. Všude kolem zuřil boj jeho mužů s indiány. Scéna byla osvětlena ohněm, takže se podobala výjevu z předpeklí. Všude řev, jekot, výkřiky a ržání koní.

Šošoni se pokusili nasednout na koně a uprchnout. Mnozí z nich však byli tak opilí, že se jen stěží vysoukali na koně a navíc bez toho, že by je odvázali.

Ozbrojena byla sotva polovina z nich.

Guy zahlédl Hannu, jak řádí svou kavaleristickou šavlí. Jednoho z prchajících Šošonů poslal k zemi jednou ranou.

Náhle si Guy povšiml, že se na Hannova koně pokouší vyšvihnout další Šošon s nožem v ruce. Zamířil a jedním výstřelem ho poslal do věčných lovišť. Indián padl mrtev k zemi.

Ještě chvíli hvízdaly vojákům kolem hlav kulky, aby poté veškerý odpor náhle utichl. Poslední z Šošonů, kteří ještě zůstali na živu, prchali do temnoty noci.

„Za nimi!“ zvolal Hanna. „Za každý skalp vám vyplatím cent! Jen za nimi!“

Guy ještě jednou vypálil, ale pak už mu došly náboje. Padlo několik výstřelů a bylo po boji. Za prchajícími indiány se do tmy vydali pronásledovatelé.

Guy zastrčil svůj revolver zpátky do pouzdra a rozhlédl se kolem sebe. Na zemi ležela těla pobitých indiánů. Po místě přestřelky běhalo několik splašených poníků – běhali pořád dokola, jako by se jim nechtěl to místo opustit. Krom dusotu jejich kopyt pak byla slyšet vzdálená střelba.

Náhle Guy skrze chuchvalce dýmu spatřil Hannu, který k němu přijížděl. Zrovna si zasunoval šavli zpátky do pochvy. Byl celý zpocený. Vypadalo to, že měl za sebou ostrou jízdu. Zastavil vedle Rowlanda, sundal si klobouk a rukávem košile si utřel mokré čelo. Chvíli se vydýchával.

Pak kývl k jednomu z vozů a řekl: „Ještě žije. Měli bychom se po něm podívat, poručíku.“ Poté pomalu sesedl. Únavu nezastíral, už na to neměl dost sil.

Guy sledoval, jak se Hanna sklání nad mužem přivázaným ke kolu. Po chvíli sám seskočil z koně a šel se na něho podívat. Muž hleděl na Hannu očima plnýma hrůzy. Pohyboval vyschlými rty, jako by chtěl něco říct.

Guy se vrátil ke svému koni a vzal si bandasku s vodou. Podal ji pak Hannovi, který si umyl zpocený obličej.

Muž na kole zasténal. Guy mu chtěl rozvázat řemínky, kterými byl přivázán ke kolu, ale Hanna ho zarazil a nesouhlasně zavrtěl hlavou.

Muž na kole se vzpínal bolestí, celý se chvěl. Otevíral ústa jako kapr na suchu. Pak se opět zhroutil.

„Proboha živého, vás prosím, zastřelte mě!“ zasténal. „Zastřelte mě už konečně, proboha!“

Hannovi se třásly ruce, když podával Rowlandovi bandasku zpátky. Pohledem neklidně těkal z místa na místo.

Chvíli si hleděli do očí, pak Hanna sklopil zrak.

„Za pět minut,“ prohodil, „tu budou chlapi z patroly. Poručíku, chcete se – chcete se podívat na kopec, jestli je ještě někdo z Šošonů naživu?“

„Seržante?“

Voják na kole se opět vzepjal. Začal naříkat, až mu po chvíli selhal hlas.

Guy viděl, jak prosí pohledem, aby jeho muka jednou pro vždy ukončili. Aby ho zastřelili.

Otočil se a šel ke koním. V sedle se houpal revolver s nataženým úderníkem. Muž na kole opět sténal. Guy se opřel o svého ryzáka a zacpal si uši. Vteřiny ubíhaly neskutečně pomalu, jako by trvaly celou věčnost. A potom padl výstřel. Údolím zazněla ozvěna. Pak se rozhostilo ticho, přerušené jen něčími kroky.

Guy se obrátil a spatřil Hannu, jak sedí na prázdné bedně od fazolí a nabíjí si bubínek revolveru. Vypadalo to, že ví, že se na něho Guy dívá, ale přesto raději zarytě hleděl do země.

„Tomu, co jsem právě udělal, se říká vražda,“ prohodil. „Jestli se to dozví někdo z pevnosti, pověsí mě. Říká se tomu vražda, že ano?“

Guy mu podal bandasku s vodou.

Hanna zastrčil revolver do pouzdra a pohlédl na Rowlanda. Chvíli si upřeně hleděli do očí. Pak si seržant přiložil láhev k ústům a napil se.

„Nebyla tu jiná možnost, co?“ zeptal se, zatímco Hanna ještě pil.

Když se Hanna dostatečně osvěžil, promnul si oči a řekl: „Běžte se na něho pro jistotu podívat. Viděl jsem lidi, kteří poté, co na ně někdo zblízka střelil, ještě pár dní žili.“

Odsunul bandasku stranou a zabořil obličej do dlaní. „Vím, že mě teď máte v hrsti,“ hlesl. „Ale já už jsem se na to prostě nemohl dívat. To jste neslyšel, jak mě o to prosil?“

„A ti ostatní?“

„Mrtví.“

„Všichni?“

„Všichni.“

Guy pověsil bandasku na hrušku sedla a opřel se o koně. Zvířecí teplo mu dělalo dobře. Měl pocit, že to je jediné živé stvoření v nemilosrdném, chladném světě, který ho obklopoval.

Pohlédl na Hannu a řekl: „Už jste asi u armády déle, co, seržante? Jak dlouho jste v armádě?“

„Už ani nevím,“ zamumlal Hanna. „A ani to vědět nechci. Nenávidím armádu jako snad nic na tomhle prašivým světě.“

Guy si dřepl vedle něho a zvedl ze země prázdnou nábojnici. Byla to ta z Hannova revolveru. Ta, kterou…

„Ale z armády asi neodejdete, co?“

„Ne. Nenávidím ji, ale neodejdu. Možná už jsem tu příliš dlouho. Už jsem toho viděl tolik, že je mi z toho špatně, ale… Ale do armády jsem šel kvůli jedné ženě. A uniforma je jako žena. Člověk jí může nenávidět, ale neunikne jí. Takto všichni děláme to, co nechceme, zatraceně! Když tu vidím takové věci, tak se člověku ani nechce věřit, že je, že na světě existuje něco takového jako svobodná vůle, že člověk může dělat, to co chce.“

Guy mu položil ruku na rameno.

„Patrola už se vrací,“ prohodil a vstal.

Ze svahu sjížděla řada jezdců.

Guy slyšel, jak si vykládají.

Jezdci se rozestavili v půlkruhu kolem vozů. Guy je mlčky obhlédl.

Jeden z nich se zeptal: „Dělo se tu ještě něco, pane? Slyšeli jsme výstřel.“

Rowland si všiml, že se Hanna na něho dívá a lehce vrtí hlavou.

„V jednom voze se schovával Šošon,“ zamumlal. „Seržant Hanna ho dostal.“

Mezitím na místo dorazili oba zvědové. Dali se do prohledávání mrtvých Šošonů. Válečnická horda, která přepadla oba vozy, musela být původně mnohem větší. Zásoby totiž dočista zmizely a Šošoni, které napadli, rozhodně nemohli mít čas ty potraviny někam schovat. Po zemi se válely akorát střepy z rozvitých láhví od whisky a sud provrtaný kulkami.

„Seržante, vyberte čtyři muže, kteří pohřbí eskortu,“ řekl Guy. „Měli byste si pospíšit. Rád bych byl v pevnosti zpátky ještě před rozbřeskem.“

Hanna vstal a prstem ukázal na čtyři kavaleristy.

„Jolsone, Harrisone, McDivere, Warde, podívejte se po vozech, jestli tam náhodou nejsou rýče. Pohřběte ty chudáky jako řádné křesťany. A pospěšte si.“

Mlčky a zamyšleně sledoval, jak oni čtyři určení muži seskakují ze sedel a jdou k troskám vozů. Guy si všiml, že Hannovi na čele vytanuly krůpěje potu. Seržant však opět zarytě hleděl do země. Mlčky pokrčil rameny.

„Vy dva běžte na kopec a dávejte pozor, aby nás nepřepadli jejich pokrevní bratři,“ přikázal oběma Washům. Ti nechali stát své koně u vozů a vydali se na kopec pěšky. Guy musel jen obdivovat jejich mrštnost.

Hanna přistoupil k Rowlandovi a poznamenal: „Kdybychom přišli jen o půl hodiny dřív, narazili bychom na nejméně padesát Šošonů. To by se asi těžko kdo z nás vrátil.“

Guy zamyšleně hleděl do uhasínajícího ohně. „Co tím chcete naznačit, seržante?“

Hanna si povzdychl. Už jen s vypětím všech sil přemáhal únavu, která se ho pozvolna zmocňovala.

„Nevím,“ zamumlal. „Možná je to jen moje domněnka, ale už jednou byla vyslána tak slabá patrola. Příliš slabá patrola. A nikdo se z ní nevrátil.“

Guy zamyšleně sklopil zrak.

„To myslíte patrolu poručíka McIntoshe, že? McIntosh vedl rotu A a vy jste byl jeho první seržant.“

„Už se nevrátil,“ hlesl Hanna. „Našel ho poručík Clanton, pane. Do pevnosti ho už vzít nemohl. Našel ho tři dny poté, co jeho patrolu přepadli Šošoni nebo Arapahové. Vzpomínám si, že tehdy vyjel s šesti muži. Všichni jsme věděli, že už se nevrátí. Byla to hrozná doba. Dostal jste buď jen rotu, nebo ani to ne.“

Guy spatřil oba zvědy. I na temeni kopce je ještě ozařoval oheň. Třásně na kalhotách jim vlály ve větru.

„Vy věříte, že i my jsme se neměli vrátit?“ zeptal se ho Guy a vrhl na Hannu pronikavý pohled.

„Já nevěřím ničemu,“ odsekl seržant. „Věřit znamená nevědět. Ale jsem toho mínění, že bychom odsud měli co nejrychleji vypadnout. Ty výstřely musely být v noci slyšet na míle daleko. A cesta z kaňonu Murry do pevnosti je nepřehledná i tak víc než dost. Možná by bylo lepší, kdybychom vyjeli ve větších odstupech, sire.“

Guy vrhl na seržanta pátravý pohled.

Snědý Hanna, který svým vzezřením připomínal indiána, však nehnul ani brvou. Narovnal se a protáhl si ramena.

„Jo, máte pravdu. Asi by opravdu bylo nejlepší, kdybychom co nejrychleji zmizeli. Nemá smysl něco odsud brát do pevnosti. Hned jak chlapi pohřbí ty chudáky, vyrazíme.“

Z ranního oparu se před nimi vynořil Fort Lee.

Guy již zdaleka slyšel trubku ohlašující ranní nástup.

„Kdo je to?“ ptal se strážný na bráně, když se před ním objevili jezdci.

„Patrola poručíka Rowlanda!“ odpověděl Hanna a zamával na něho.

Kdosi zvolal: „Otevřete bránu, už se vracejí!“

Se skřípáním se vrata otevřela a muži vjeli do pevnosti.

Patrola přiklusala pomalým krokem ve dvojstupu na nádvoří.

Guy seskočil ze sedla a hodil Hannovi uzdu.

„Nechte je sesednout,“ řekl. „Já jdu podat hlášení plukovníkovi.“

Z pochvy si vytáhl šavli a vydal se ke Cainovu bytu na opačném konci nádvoří.

Krátce zaklepal na dveře.

„Ano?“

Guy otevřel dveře. Caine stál zrovna před zrcadlem a holil se.

Caine se neotočil, ale musel Rowlanda vidět v zrcadle, protože ruka, v níž držel břitvu, se mu lehce zachvěla.

„Vy?“ řekl poněkud udiveným hlasem.

Guy měl sto chutí se ho zeptat, jestli ho jeho příchod překvapil, ale řekl jen: „Nalezli jsme oba vozy z Greensu poblíž kaňonu Murry, pane. Byly shořené. Nikdo z eskorty nepřežil. Narazili jsme asi na dvacet Šošonů… Došlo k přestřelce. Zlikvidovali jsme je.“

Konečně se Caine otočil.

„Výborně, nic jiného jsem ostatně ani nečekal.“

Guy cítil, že mu cukají koutky úst.

„Kdybychom tam přijeli o půl hodiny dřív, tak by jich bylo desetkrát víc než nás. To bych tu teď nestál.“

Caine si utřel pěnu z čepele břitvy. „To je riziko, které musí podstoupit každý voják.“

Guy k němu přistoupil blíž a přidušeným hlasem řekl: „Pomyslel jste na to, že jsem tam nebyl sám? Se mnou by zemřelo dalších deset mužů, pane. Pomyslel jste na to?“

Caine se zarazil a upřeně na Rowlanda pohlédl.

„Co tím chcete říct, poručíku?“ otázal se. „Co? Nikam nechoďte. Chci slyšet vaši odpověď, ještě než odejdete.“

„Myslím jen, že pokud mezi námi něco je, mělo by to zůstat jen mezi námi a neměli by do toho být zatahováni i ostatní.“

„Zdá se, že rád mluvíte přímo k věci,“ řekl Caine. „Pochopitelně, však také pocházíte z vlivné a bohaté rodiny. Tam to jinak ani nechodí. Jenže se mnou je to trošku jiné. Já pocházím z tak nízkých poměrů, že byste tomu možná ani sám neuvěřil.“

Guy otevřel ústa, jako by chtěl něco odpovědět. V tom okamžiku ho však zarazil jakýsi šramot.

Otočil se. Ve dveřích vedoucích ke Caineově ložnici stála Rhina. Musela o Rowlandově přítomnosti vědět, protože nehnula ani brvou. Pouze jí podivně plály oči.

Guy pocítil jakousi trpkost na rtech.

Snažil se, aby, nepodlehl léčce, kterou nastražila. Velice dobře věděl, o co jí jde. Věděl, co chce. Chtěla ho ranit. Přesto mu bylo, jakoby ho někdo polil studenou vodou.

„Podal jste mi hlášení, poručíku, takže teď už můžete jít,“ prohodil Caine. „Potřebujete se vyspat. Pobavíme se o tom ještě někdy jindy.“

Guy nemohl odtrhnout pohled od té dívky. Nakonec přivřel oči, zasalutoval a odešel.

Venku, přede dveřmi zůstal na chvíli stát. Zhluboka se nadechl svěžího ranního vzduchu. Pocítil nutkavou potřebu se opít.

„Viděl jste to děvče u něho?“ zeptal se ho Clanton a otáčel pohárkem po stole.

Guy si hrál s pochvou, která ležela na stole.

„To dneska v noci už nebylo žádné varování,“ řekl. „Rád bych si jednou s Cainem pořádně promluvil, abych zjistil, co má vlastně za lubem.“

„Jinými slovy, to děvče vás zmanipulovalo tak, že už v Caineovi vidíte svého osobního nepřítele?“

„To nemá s tou holkou co dělat,“ odpověděl prudce Guy. „Dneska v noci mě do kaňonu Murry poslal úplně záměrně. Chtěl, abych se už nevrátil. A skoro se mu to přání vyplnilo.“

Vyhlédl z okna. Nad nádvořím se trhala ranní mlha. V ranním slunci připomínala spíš kouř.

„Jestli se odsud chcete dostat živý,“ řekl Clanton, „tak se nesnažte jít přímo proti Caineovi. Ta ženská za o to nestojí, věřte mi.“

Guy odsunul židli a vstal. Pověsil šavli na věšák a zapnul si uniformu.

„Jak bych mohl spát s někým, kdo mě chce dohnat k vraždě?“

Nahnul se nad umyvadlo a chladnou vodou si omyl obličej.

Clanton na něho pohlédl.

„Co vy víte, co vlastně chce?“ prohodil. „Je to žena a ženy myslí jinak než muži.“

Guy natáhl ruku po ručníku. Clanton vstal, vzal jej z postele a podal mu ho.

„Díky,“ řekl Guy a utíral si obličej. „Jak vy jste se vlastně dostal do Fort Lee, Vicu?“ zeptal se. „Mohl jste přece zůstat na východě.“

„Už vám o tom někdo něco vyprávěl?“ opáčil Clanton.

„Ne, nikdo,“ řekl Guy. „Proč?“

Clanton zíral do prázdné skleničky. Pak sebou škubl a hlesl: „Měl byste něco proti tomu, kdybych si dal ještě jednu whisky?“

„Láhev je pod postelí.“

„Přišel jste už na to, že tu whisky kradou i krysy?“ zeptal se Clanton bez známky úsměvu. Sehnul se pro láhev, odšpuntoval ji a nalil do dvou skleniček.

„Zpátky na východ nemůžu,“ řekl a napil se. „Já jsem totiž…“ odmlčel se a pohlédl na Rowlanda. Pak ztěžka polkl a dodal: „Já jsem totiž v Kansasu zabil jednoho muže. Teď už na východ nemůžu.“

„Jestli o tom nechcete mluvit, tak nemusíte, Vicu,“ řekl Guy.

Clanton vrtěl pohárkem po stole. „Zastřelil jsem ho kvůli jedné ženě.“

„Kvůli ženě?“

„Kvůli mé ženě,“ odpověděl Clanton a kysele se usmál.

Postavil pohárek na stůl, sundal si klobouk, otřel si jeho okraj a zase si ho nasadil.

„Nejsme my ale chudáci, Guy? Ženské si s námi dělají, co chtějí a my jsme takoví blbci, že jim na to vždycky skočíme. Když si s nimi člověk jednou začne, tak je konec. Už musím jít.“

„Kam?“ zeptal se Guy. „Můžete klidně zůstat tady. Whisky mám ještě dost.“

„Mám z mé roty dneska po obědě postavit dřevorubecký oddíl. V tomto ročním období se vždycky vyjíždí na dřevo.“

„Buďte opatrný, Vicu. Venku se zřejmě potuluje velice silná banda Šošonů.“

Clanton už stál ve dveřích. „Dřevorubecké oddíly jsou přepadány průměrně jednou za týden,“ prohodil suše. „Radši se vyspěte. Uvidíme se večer.“

Když za sebou Clanton zavřel dveře, vyzul si Guy boty. Potom otevřel okno, aby se mohl nadýchat čerstvého vzduchu.

Z Caineova bytu vyšla Rhina. S vrtícími se boky prošla kolem, bez toho že by se na něho podívala. Guy však dobře věděl, že si ho všimla.

Sledoval ji, dokud nezmizela v kantýně. Pak se posadil na postel a odzátkoval láhev whisky. Zbylo v ní už jen pár loků. Dopil je tedy a zavřel oči. Oddal se spánku, té nejsladší věci na světě.

Pálenka mu nejprve vehnala slzy do očí, aby se teprve posléze projevil její narkotický účinek. Konečně usnul.

Probudily ho paprsky slunce, které mu svítilo přímo do obličeje. Ještě chvíli jen tak bez hnutí ležel. Pak sáhl do kalhot visících na jedné noze postele a z kapsy vytáhl hodinky. Měl pocit, jako by se podlaha pod ním houpala. Podíval se na hodinky. Ukazovaly čtyři hodiny odpoledne. Spal tedy deset hodin.

Pomalu se opřel o lokty a promnul si oči. V hlavě mu dunělo, jako by se mu měla každou chvíli rozletět. Natáhl ruku k umyvadlu, ovlažil se vodou a napil se z porcelánového pohárku. Chtěl zahnat palčivý, trpký pocit, který mu zůstal na jazyku.

Pod oknem nastupovala patrola o síle deseti mužů, která měla prohledat okolí pevnosti. Nádvoří vypadalo chmurně a posmutněle.

Guy si utřel mokrý obličej a oblékl se. Byl celý ztuhlý, dělalo mu problém se rychleji pohybovat. Vyšel na nádvoří. Patrola zrovna nasedala na koně. Pod vedením poručíka Gillespieho pak vyjela z pevnosti. Za důstojníkem cválali dva zvědové a kůň se zásobami.

„Už jste se snad vyspal dost, poručíku,“ ozval se hlas za ním.

Obrátil se.

Byl to Caine. Stál ve stínu baldachýnu, který se klenul nad dveřmi důstojnické ubytovny.

Jako vždy byl vzorově upravený. S rukama schovanýma za zády přikročil blíž.

„Na něco jsem se vás ptal, poručíku,“ řekl. „Už jste se vyspal?“

„Ano, pane,“ řekl Guy Rowland.

Caine si ho pozorně změřil pohledem.

„Vy jste se opil,“ poznamenal.

„Ano, pane.“

„Nemůžete spát?“

„Ne, pane.“

„Je nezvyklé, když žena žije mezi třemi stovkami mužů, že ano?“

„Ano.“

„Jinak mi nic říct nechcete, poručíku?“

„Ne, pane.“

„Nejste první, kdo s ní měl co do činění, poručíku.“

„To nepochybně, pane.“

„Co od vás chce?“

„To nevím, pane.“

„Nevíte? Já vám to řeknu. Hledá někoho, kdo by mě zabil. Proč se divíte? Myslíte si, že to nevím?“

Rozhlédl se po nádvoří. „Lidé jsou přece tak slabí. Sama to udělat nedokáže, takže hledá někoho, kdo by to za ni provedl. Žena může muži zcela propadnout a přesto ho zároveň tak nenávidět, že si přeje jeho smrt a ostatní muže podněcuje, aby to udělali.“

„Podněcuje?“

„Co všecko vám řekla?“ zeptal se Caine, bez toho že by si přestal prohlížet nádvoří. „Mám vám snad její slova připomenout? Myslíte si, že jste první, u koho to zkouší? Nebuďte naivní.“

„Říká se, že jste vinen smrtí Hearna McIntoshe,“ řekl Guy.

Nyní na něho Caine konečně pohlédl. Jeho oči byly studené jako zimní ráno.

„A líbí se vám, když lidem dáváte pocítit svou moc,“ dodal po chvíli Guy.

„Výkon moci nad lidmi, za které jsem zodpovědný, patří k životu.“

Díval se na Rowlanda, aniž by hnul brvou. „Jste velmi inteligentní,“ řekl. „Myslím, že si máme co říct, poručíku. Nevěřte tomu, že neumím nakládat se svou mocí.“

Poté se plukovník vrátil do svého bytu.

Cože mu to vlastně Clanton řekl? Když se zaplete do této hry, bude rozdrcen.

Ne, Caine si nenechá ujít sebemenší příležitost k tomu, aby se ho zbavil.

Mezi ním a tím děvčetem cosi bylo. Guy však nevěděl, co.

Když se obrátil, spatřil Rhinu, jak vychází z kantýny. Měla vlasy spletené do copu, sukni po kolena a vysoké mokasíny s měkkými podrážkami.

K palisádě vedle kantýny byl přivázán pinto. Rhina ho odvázala, sedla si na jeho hřbet, přes který byla přehozena pestrá přikrývka, a vyjela na něm z brány.

Guy na ni upřeně hleděl.

Dlouhé vlasy za ní vlály jako hříva.

Když mu zmizela z dohledu, otočil se a kývl na jednoho vojáka z roty A, který pracoval u studny.

„Osedlejte mi koně,“ řekl. „Ale pospěšte si.“

Vrátil se do svého bytu, vzal si stetson a opasek a překontroloval si revolver. Šavli nechal viset na věšáku. Připnul si ostruhy k holínkám a vyšel ven.

Voják mu ze stáje přivedl osedlaného ryzáka. Guy vyskočil do sedla a vyjel z pevnosti směrem na sever.

Nějakou dobu jel po pintových stopách. Pak dorazil k Little Ruby Creeku a se vydal podél říčky.

O deset minut později spatřil pinta pást se na úpatí mírného svahu ve stínu mohutných sosen. Guy neváhal a zamířil k němu.

Dívka seděla na zemi, opřená o kmen stromu, a slunila se. Když Guy přijel k ní a sesedl z ryzáka, ani se na něho nepodívala.

Chvilku na ni váhavě hleděl… pak prohodil: „Neměla bys ven vyjíždět sama. Víš přece, že se to tu jen hemží indiány. Proč jsi odjela?“

„Jezdím sem každý den,“ opáčila. Její pohled ulpěl na říčce, která se klikatila mezi okolními kopci jako had. Měla přivřené oči, jako by se momentálně s nikým nechtěla bavit.

„Vic Clanton mi vyprávěl, že Hearna našel právě tady. Proto sem jezdím každý den.“

Guy se posadil vedle ní na písčitou zem.

„Zkoušela sis někdy vzpomenout na to, co bylo předtím, než ses dostala do Fort Lee?“

„Na nic si nevzpomínám,“ odpověděla. „Akorát na tu tvář v mlze.“

Sklonila hlavu a opřela se Rowlandovi o rameno. Zdálo se, že tímto gestem mu chce něco naznačit.

„Budeš mi věřit, když ti řeknu, že tě miluju?“ zeptala se. „Budeš mi věřit, když ti řeknu, že mi je jedno, jestli ho zabiješ nebo ne? Jela jsem sem proto, že jsem věděla, že sem přijedeš i ty. Byla jsem si jistá. Proč se mnou nechceš utéct? Mohli bychom…“

„Proč jsi ty už dávno neutekla?“ odsekl. „Nikdo tě tu přece nedrží.“

„On ano,“ špitla. „Ty nevíš, jakou má sílu. Šošoni i mnoho vojáků v pevnosti si myslí, že mu takovou moc nad lidmi dává Satan.“

„To je hloupost.“

„Možná,“ řekla a naklonila se k němu. „Hearn nebyl dost silný. Ale ty bys mohl být.“ Náhle vykřikla: „Já mám strach!“

„Z čeho?“

„Z toho, že mu nikdy neuniknu.“

Dlaněmi jí narovnal skloněnou hlavu. „Ty mu dokážeš uniknout. Musíš ale chtít.“

„A potom? Nenechá mě odejít. Bude mě pronásledovat, všude, kam půjdu…“

„To neudělá,“ řekl. „Byla jsi tu prostě příliš dlouho, to je všechno.“

Opět sklonila hlavu a zašeptala: „Ty ale nevíš, jakou má nad lidmi moc. Je to ďábel, věř mi. Je to ďábel.“

„A i kdyby byl?“ namítl Guy. „Co by to změnilo? Líbila ses mi od prvního momentu, kdy jsem tě viděl.“

Guy cítil, že přestává poslouchat svou vůli. Whisky a dívčina přítomnost ho zbavovaly jeho obvyklé opatrnosti. Vůbec jí totiž nechtěl říct, že je do ní zamilovaný, že po ní touží, ale nějak se mu to vymklo z rukou.

Mohl jí věřit? Mínila svá slova vážně, nebo to vše bylo jen součástí její hry? Ještě stále se ho snažila vyprovokovat k tomu, aby zabil Cainea? Není to všechno jen součástí její pomsty za Hearna McIntoshe?

Pootevřela ústa. Její zelené oči plály jako dvě hvězdy na nevadské noční obloze.

Lehký vánek nad nimi houpal větvemi borovic.

Půda byla měkká a prohřátá paprsky odpoledního slunce, které zalilo naši dvojici svým blahodárným teplem.

„Na východě nejsou pouště a prérie jako tady,“ vysvětloval Guy. „Illinois je překrásná země zelených pahorků, lesů a jezer. V zimě lidé jezdí lovit k Illinois River. Můžeš tudy na sněžnicích chodit celé dny a nepotkáš živou duši. Někdy tam zuří sněhové bouře. To se pak před sruby shromáždí zvěř, protože je tam chráněná před sněhem. Řeky a jezera zamrzají a námraza na jedlích je tak silná, že se kolikrát lámou.“

Dívka ho pomalu vzala za ruku.

„Hrozně ráda bych se do té země dostala,“ hlesla. „Jak ráda bych se tam na sněžnicích toulala lesy. Chci být stále s tebou, Guyi. Jsi tak silný. Chci ti být pořád nablízku, abych od tebe mohla čerpat sílu, abych tak silná byla i já. Možná bych si pak vybavila minulost. Mohli bychom si o tom vyprávět za sněžných bouří, kdy by za oknem skučela meluzína a kdy by se k zápraží slezla zvěř z okolí.“

„Neboj, dočkáš se toho. Naše rodina má dost velký vliv na to, aby mě zase přeložili na východ. Vezmu tě tam s sebou. Nemusí to trvat dlouho, možná je to jen otázka týdnů. Dostanu pak pár týdnů dovolené a budeme se pak moct toulat po horách, hned jak napadne sníh a…“

Ucítil, jak sebou náhle trhla. Stiskla mu ruku.

„Co je?“ zeptal se.

„Tiše.“

Chvíli naslouchal – a skutečně. V dáli se ozval podivný zvuk. Znělo to jako plechové cvaknutí. Byl to zvuk důvěrně známý každému vojákovi.

Zděšeně na sebe pohlédli.

„To jsou výstřely,“ prohodil. „Někdo na východ odsud střílel.“

„Dřevorubecký oddíl,“ zašeptala.

Guy naslouchal. Opět – peng, peng.

„Clanton a jeho oddíl,“ řekl. Vstal a zapnul si opasek.

Rhina ho chytila za ruku.

„Co chceš dělat?“

„Jestli Clanton padl do léčky, tak mu musím pomoct,“ řekl a hodil na sebe kabát. Ani si ho nezapínal.

Klekl si ke Rhině a stiskl jí dlaň.

„Rhino, poslouchej mě. Teď se zase vrátíš do pevnosti.“

Zavrtěla hlavou. „Chci jet s tebou!“

„Rhino!“

„Pojedu s tebou,“ zvolala. „Nemůžeš mě nutit k tomu, abych do pevnosti jezdila sama.“

Pohlédl jí do očí a pochopil, že jakékoliv přesvědčování je zbytečné.

„Dobrá, co už s tebou,“ povzdechl si. „Ale drž se těsně za mnou.“

Byla u koní rychleji než on a mrštně jako indiánka se vyhoupla na hřbet ponyho. Pak se vydali ze svahu směrem na východ.

Guy již žádné další podezřelé zvuky neslyšel. Buďto střelba utichla, nebo ji přehlušil dusot kopyt.

Rhina se na svém pintovi držela těsně za ním.

Když dorazili k táhlému hřebenu, Guy uslyšel výkřik. Seskočil ze sedla. Pinto za ním se zmítal na zemi v křečích. Rhina se o kousek dál sbírala ze země.

Tu si Guy všiml, že poníkovi trčí z krku zlomený šíp. Z hřebene k nim sjížděli tři jezdci. Nevěděl, jestli jsou to Šošoni. Rychle se k nim blížili. Jeden z nich držel v rukou krátký válečnický luk.

Guy poslal svého valacha pryč a tasil kolt. Vypálil, indiánův poník se svalil k zemi a jezdec z něho sletěl velkým obloukem na zem. Druhý se zavěsil svému koni na bok, aby se tak kryl, a pod jeho krkem vypálil winchestrovkou na Rowlanda.

V následujícím okamžiku ho však zasáhla kulka z Rowlandova koltu ráže 44. Rudoch rozhodil ruce a vykřikl. Bezvládně visícího za třmeny ho pak jeho kůň smýkal křovisky, až Rowlandovi zmizel z dohledu.

Třetí jezdec svého poníka zastavil a obrátil. Poté se vydal zpátky zjevně s úmyslem ujet za hřeben. Guy počkal, až bude jezdce vidět proti obzoru, a vypálil. Indián pustil pušku a křečovitě se chytil hřívy. Tak zmizel za hřebenem.

Guy se sklonil a pomohl Rhině na nohy. Zapískal a přiběhl jeho ryzák. Vysadil dívku do sedla a poté se do něj vyšvihl sám. Ryzák to zvládal. Chytla se ho oběma rukama kolem boků. Pobodl ryzáka do slabin a vyrazil do svahu. Chtěl mít toto nebezpečné místo co nejdřív za sebou. Valach s námahou šplhal do svahu.

Dostali se až na temeno hřebene. Pod nimi se rozkládala zalesněná dolina, v níž stály dva povozy s naloženými kmeny. Mnohem víc se jich však povalovalo kolem.

Mezi vozy se pohybovali modrokabátníci. Guy sjel až k vozům. Jeden z vojáků pomohl Rhině ze sedla.

Náhle se objevil Clanton v oranžovém spodním prádle. V jedné ruce držel revolver, v druhé sekeru. Tričko měl úplně propocené.

Zaťal sekeru do jedné klády, revolver si zastrčil za opasek a zamířil k Rowlandovi.

„Co se to tu dělo?“ ptal se Guy a sesedal z koně.

„Ále, jeden z našich Washů se opil,“ odpověděl Clanton. „Šošoni se pak dostali na dostřel a sejmuli dva mé lidi. Jeden stál přímo vedle mě, když to koupil. Mohl jsem to klidně dostat i já. Slyšeli jsme výstřely za kopcem. Narazil jste na ty indiány, Guyi?“

„Na tři,“ odpověděl Rowland. „Nevím, jestli to byli Šošoni nebo Arapahové. Jeden mi utekl.“

„Musíme odsud pryč,“ zamumlal Clanton. „Ale nejdřív bych chtěl vědět, jestli jsou ještě v okolí nějací Šošoni.“ Obrátil se na jednoho z vojáků a zabručel: „Přiveďte mi toho opilého Washa.“

„Co chcete dělat, Vicu?“ zeptal se Guy.

„Dostane to, co si zaslouží,“ zavrčel Clanton. „Uvidíte.“

Dva kavaleristé přivedli onoho nešťastného zvěda. Byl viditelně tak namol, že se sotva dokázal udržet na nohou. Oba vojáci ho museli podpírat.

„Vyžeňte ho ven,“ řekl Clanton. „Vyžeňte ho před vozy. Chci vědět, jestli se venku ještě skrývají nějací Šošoni. Rozuměli jste? Vyžeňte ho!“

„To nevíte, co se s ním stane, jestli tam nějaký Šošon doopravdy číhá?“ namítl Guy. „Jestli vyjde před vozy, zastřelí ho!“

Clanton na něho vrhl krátký pohled, načež se opět otočil k oběma vojákům.

„Dělejte!“

Guy se ohlédl po Rhině. Stála skryta za vozem, Rowlanda si nevšímala. Oba kavaleristé zatím vystrčili zvěda před vozy.

Washo se skutečně na nohou udržet nedokázal. Padl na kolena a doplazil se zpátky k vozům. Guy čekal, že se každou chvíli ozve výstřel, ale kupodivu se nic nestalo.

Pohlédl na Clantona, který se opíral o vůz, a pozoroval indiána. Byl bledý jak stěna.

„Co se děje, Vicu?“ zeptal se.

Clanton stále hleděl na Washa.

„Kdyby ta kulka mířila jen o stopu vedle, tak je po mně,“ řekl. „Vy nevíte, jaké to je, když člověk, se kterým mluvíte, znenadání padne mrtvý k zemi. Jedna stopa vedle a už bych tu nestál. Každý den to tu je nebezpečnější, Guyi. Jestli odsud zavčasu nezmizím, tak mě dostanou.“

Zvěd se podplazil pod vozy a pak se zase postavil. Měl kalné oči a po bradě mu tekly sliny.

O kousek dál stáli zbylí dva Washové a hleděli na něho. Z jejich pohledů nebylo možné nic vyčíst.

Clanton kývl na vojáky a zvolal: „Posaďte ho na koně. Jestli se neudrží v sedle, tak ho k němu přivažte. A pevně. Potom zapřáhněte koně do vozů. Měli bychom zmizet, než se Šošoni vrátí. Pospěšte si.“

Vzal si z vozu košili, kabát a klobouk a oblékl se.

„Deset mil na severovýchod odsud, na Grove River leží smíšené území Šošonů a Arapahů. Přijeli včera. Chtěli vyjednávat. Zítra by měl přijet Caine se skupinou důstojníků, aby vedl vyjednávání. Ty válečnické hordy, které nám dělají takové problémy, pocházejí právě odtud. Cítí, že přichází zima a chtějí si na nějakou dobu zabezpečit mír. Zjara ale zase vykopou válečnou sekeru.“

„Řekl jste, že chcete pryč, Vicu,“ poznamenal Guy. „Myslíte to vážně?“

Clanton, který si zrovna zapínal opasek, se zarazil.

„Podívejte, jsme přece cosi jako přátelé. Co byste asi tak chtěl dělat, kdyby vedle vás někoho sejmuli? Co?“

„Kam máte namířeno?“ zeptal se Guy. „Do velkých měst nemůžete, tam by vás chytili jako dezertéra. A zpátky do Kansasu, co vím, také nemůžete. No?“

„Nevím,“ řekl Clanton. „Neřekl bych vám to, ani kdybych to věděl.“

Nabil revolver a dodal: „Vyskočte do sedla. Musíme zpátky do pevnosti. Přijet sem s tou dívkou, hm, to nebylo moc chytré. Caine se to určitě dozví.“

Guy a Rhina si vyměnili pohledy, načež Rowland odpověděl: „My stejně ve Fort Lee nevydržíme o moc déle než vy, Vicu. Vezmu ji s sebou na východ.“

Clanton na něho pátravě pohlédl. „To už jste tak daleko? To si myslíte, že Caine vás s ní nechá jen tak odejít? Co vám vlastně nakukala?“

Jeden z vojáků mu přivedl koně. Clanton se vyšvihl do sedla a poznamenal: „Myslete na moje slova, Guyi. To děvče je studené jako kus ledu. Znamenáte pro ni tak málo jako všichni ostatní. V celém svém životě milovala pouze jednoho muže – McIntoshe. A teď dělá všechno pro to, aby se za něho pomstila. Před nenávistí muže se chránit dá. Ale před nenávistí ženy? Jste jenom nástrojem její pomsty vůči Cainovi. Klidně vás obětuje. Pravda, McIntoshe milovala. Sám jsem to mohl vidět. Ale nikoho po něm. Možná ani sama neví, jak Cainea nenávidí. On má nad ní vyloženě démonickou moc a to si Rhina uvědomuje. Musí najít někoho, kdo ho zabije, protože sama to nedokáže.“

Guy s úžasem v očích hleděl na Clantona.

„Nevěříte tomu, protože tomu nechcete věřit, Guyi. Myslel jsem si, že jste prozíravější.“

Poté Clanton vyjel do čela kolony s naloženými vozy. Táhnout je měli koně a muly. Na jeho pokyn se celá kolona dala do pohybu.

Rhina se posadila na kmen na druhém voze. Guy jel za ním a kochal se pohledem na Rhininy poodhalené nohy.

Z jejího obličeje vůbec nedokázal odhadnout, co si myslí. V tom se podobala indiánům. Usmívala se, ale měl pocit, že za tím úsměvem se skrývá cosi temného. Že by měl Clanton pravdu? Byl jen nástrojem její pomsty na Caineovi? Byl jen součástí její velké hry?

Nádvoří pevnosti bylo slabě osvětleno pochodněmi. Guy stál vedle Clantona ve dveřích kantýny a oba pozorovali bičování nešťastného zvěda.

„Vidíte, jak je Caine mazaný,“ řekl Clanton. „Mokassin Charly by si zasloužil oběsit. Zemřeli kvůli němu dva muži z mé roty. Jenže Caine dobře ví, že takový hrdelní trest by mu moc nepomohl. Kdyby nechal Mokassin Charlyho pověsit nebo zastřelit, vzbouřili by se proti němu ostatní zvědové. A pomoc Washů potřebujeme.“

Otočil se a přistoupil ke stolu, na němž stály dvě skleničky. Guy si přisedl.

„Už jste si to rozvážil?“ zeptal se Clanton. „Půjdete se mnou? Dneska nebo zítra večer, potom už by to nešlo.“

„Já ale nemíním dezertovat. A vy byste to také neměl dělat, Vicu. Stane se z vás štvanec a to není zrovna příjemné. Nebudete mít klid.“

Clanton zavrtěl hlavou. „Moje žena je v Kansasu. Musím za ní. Dneska odpoledne, když přepadli náš oddíl, jsem si pomyslel: Jak lehce se mohlo stát, že už bych ji nikdy v životě neviděl?“

„A potom?“ zeptal se Guy.

„Potom zdrhnem z Kansasu do Kalifornie nebo do Oregonu.“

Guy se napil a vstal: „Jestli to tedy uděláte, tak hodně štěstí!“

„Pohrdáte mnou, protože chci dezertovat?“ zeptal se Clanton.

„Kdybych vámi pohrdal, tak bych vám ten útěk zmařil. To přece víte.“

„Ale vy nakonec také dezertujete. Caine vám nedá jinou volbu.“

„Uvidíme,“ prohodil Guy. „Je zbytečné teď o tom mluvit. Dobrou noc, Vicu.“

„Dobrou noc,“ řekl Clanton. „Jste dobrý chlap, Guyi. Škoda, že nechcete jet se mnou.“

Guy si vzal z věšáku klobouk a vyšel ven. V záři pochodní viděl, jak se zvěd přivázaný ke kůlu zhroutil.

Když zamířil k důstojnické ubytovně, všiml si, že ve tmě se rýsuje nějaký stín. Spatřil rudý bod – špičku zapáleného doutník a uslyšel cinkání ostruh.

„Poručíku Rowlande,“ řekl onen neznámý. Potáhl si z doutníku, čímž se rozhořela jeho špička a Guy mu tak mohl na chvíli vidět do tváře.

Byl to Caine.

Přistoupil k němu.

„Pane?“

„Byl jste venku s dřevorubeckým oddílem?“

„Ano, pane.“

„Sám?“

Guy zůstal stát na schodech dřevěného chodníku.

„Pokud vím, tak osobní život důstojníka v žádném případě nepodléhá dohledu armády, pane.“

„Zapomínate rychle,“ poznamenal Caine chvějícím se hlasem.

Guy viděl, jak odhazuje doutník na chodník a šlape na něj podpatkem.

„Zvedněte to,“ řekl Caine.

Guy nehnul ani brvou.

„Zvedněte to,“ tiše opakoval Caine.

Guy stále nereagoval.

Mlčky na sebe hleděli.

„Opustil jste pevnost bez mého dovolení,“ řekl Caine. „Dávám vám deset vteřin na to, abyste ten nedopalek zvedl a hodil jej na nádvoří. Pokud to neuděláte, uvězním vás. A nebudu váhat vás postavit před válečný soud. Takže?“

Guy cítil, jak se mu do tváře nahrnula krev. Pohlédl na Cainea, na nedopalek a pak zase na Cainea. Sevřel rty, přikročil k nedopalku a shýbl se, aby jej mohl odhodit.

Caine přikývl. „Teď můžete jít, poručíku. Nyní už víte, co je to moc. Zničím vás. Než s vámi budu hotov, budete takových nedopalků muset zvednout ještě tucty. Ještě poznáte, že jste svou osobní sílu poněkud přecenil.“

Guy na něho beze slova pohlédl, otočil se na podpatku a odkráčel ke svému bytu. Cítil, jak zrudl.

Když otevřel dveře, spatřil v okně temnou siluetu.

Škrtl sirkou. Byla to Rhina. Tvářila se zadumaně. Přikročil k lampě a zapálil ji. Poté hodil stetson na postel a odepnul si opasek.

„Co tu chceš?“ zeptal se.

„Ale…“

Mrskl s opaskem na stůl. „A já blbec jsem ti věřil,“ zavrčel. „Nemůžeš si vymyslet nic jiného, než to, že všechno Caineovi vyslepičíš. Nikdy jsi mě nemilovala, vždycky ti šlo jen o jedno. Chceš vidět Cainea mrtvého. A je ti úplně jedno, kdo to udělá. Když jsem přijel, tak sis všimla, že po tobě pokukuju a bylo ti hned jasné, že pro tebe budu mít slabost.“

Přistoupil k ní a chytil ji za ruce. Pokusila se mu vytrhnout.

„To bolí!“

„Bolí? No to doufám!“

Náhle ji pustil, takže sebou praštila o zeď.

„Co jsi mu všecko řekla? Řekla jsi mu o tom, co se stalo u řeky? Řekla jsi mu to?! Ano nebo ne? Teď už za tebe bojovat nebudu. Teď už se budu muset bít sám za sebe, protože mi jde o život. A já blbec jsem si myslel, že to myslíš doopravdy. Teď jsem se dostal tam, kde jsi mě chtěla mít. Čekám už jen na Caineovu výzvu. Jeden z nás dvou tuto zimu nepřežije. A mám takový pocit, jako bych to měl být já.“

„Takže mezi námi je konec?“ špitla. „Ty už mi nevěříš?“

Přistoupil k posteli a sedl si na ni.

„Buď tak laskavá a odejdi.“

„Ale…“

„Prosím odejdi. Nestačí ti, že jsi mě do toho zatáhla?“

„Ty mi nevěříš, když ti říkám, že tě miluju? Ty už mi nevěříš?“

„Ne. Nevěřím. Clanton měl pravdu, ty jsi milovala akorát Hearna McIntoshe. Dal bych nevím co za to, kdybych mohl být McIntoshem. Odejdi!“

Hlavu měl schovanou v dlaních, lokty se opíral o kolena. Vypadal jako hromádka neštěstí. Cítil se jakoby vyhořele, jako by v něm už nic nezůstalo.

Nechal se tou ženou zatáhnout do její hry. Úplně si ho omotala kolem prstu. Teď už mu nezbývá než bojovat s Cainem.

Vstal a vyšel ven.

Zastavil se před Caineovým bytem. Oknem viděl, že Caine s O’Connorem se sklání nad mapou. O deset minut později vyšel kapitán O’Connor ven.

Guy stál ve stínu a kouřil doutník. Když se O’Connor vzdálil, vklouzl Guy do dveří, které O’Connor nechal pootevřené.

Caine stál nad svým velkým pracovním stolem. Poté, co spatřil Rowlanda, sáhl po revolveru, který ležel vedle petrolejové lampy na stole. Nakonec se však zbraně nechopil a nechal ji na stole. Guy vkročil dovnitř a zavřel za sebou dveře. Caine tentokrát svůj Dragoner vytáhl. Prostředníček držel na spoušti. Mířil však jen podlahy.

„Nejsem ozbrojený,“ řekl Guy. „Přišel jsem, abych si s vámi promluvil, plukovníku Caine. Jsem vám kdykoli k dispozici. Mohli bychom se střetnout například za svítání, před pevností. Moji sekundanti vás…“

Caine bouchl s revolverem do stolu. „Vy jste se snad zbláznil. Řekněte mi jediný důvod, proč bych se s vámi měl bít?“

„Pro to existuje víc než jeden důvod. Zatím jsem vás ale za zbabělce nepovažoval.“

Caine přivřel oči a tiše se zasmál. „Tak za zbabělce? Ale, ale? To snad nemyslíte vážně, poručíku? Já jsem dobrý střelec a protože jste mě vyzval, tak mi náleží první rána. To si opravdu myslíte, že minu?“

„Proč tedy potom váháte?“ otázal se Guy. „Čeho se bojíte?“

Caine pokrčil rameny. „Co bych měl z toho, kdybych vás zabil v souboji? Vzal jste mi cosi, co mi bylo cennější než život. A to znamená hodně, protože já mám život rád. Zničím vás, poručíku. Dneska odpoledne, když jste se vrátil s dřevorubeckým oddílem, jsem měl stejnou myšlenku jako vy teď. Chtěl jsem vás vyzvat na souboj. Vzal jste mi cosi, co jsem nesmírně miloval, takže…“

Náhle někdo zaklepal na dveře. „Plukovníku!“ zvolal kdosi. „Mohu s vámi mluvit?“

Caine vstal.

„Kdo je to?“

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil poručík Gillespie.

„Co se děje?“ zeptal se nevrlý Caine, „proč mě rušíte?“

Gillespie krátce pohlédl na Rowlanda a řekl: „Poručík Clanton zmizel, pane.“

„No a?“

„Není tu ani jeho kůň. Otevřel jsem jeho skříň – a je prázdná. Ve svém pokoji nenechal nic.“

„Co tím chcete naznačit?“ zeptal se Caine. „Chcete snad říct, že dezertoval?“

„Pane,“ dodal Gillespie. „Opustil Fort Lee před hodinou. Strážní na bráně tvrdili, že poručík Clanton odjel směrem na jih.“

Caine zaraženě hleděl do petrolejky.

„Clanton a dezertoval? Proč? Nechť jeho rotu převezme první seržant Greerson.“

„A Clanton?“ zeptal se Gillespie.

„Nemůže být daleko. Vzal si s sebou jen jednoho koně.“

Caine se poškrábal na čele.

„Pošlete za ním skupinu našich zvědů,“ řekl posléze.

Když chtěl Gillespie již otevřít dveře a odejít, zastavil ho Caine slovy: „Ještě moment, poručíku. Washům nijak zvlášť nedůvěřuji. Ze strachu ze Šošonů ho pravděpodobně vůbec pronásledovat nebudou a jenom se schovají někde poblíž pevnosti. Ne, tento úkol převezme poručík Rowland. Můžete jít, Gillespie.“

„Co si od toho slibujete?“ zeptal se Guy, když Gillespie odešel.

Caine si ho změřil pohledem.

Jeho chladné oči v sobě měly cosi nelidského.

„Co si od toho slibuju? To, že ho přivedete zpátky. Vždycky jsem věděl, že Clanton jednou dezertuje. Mám se vás zeptat, jestli o tom s vámi mluvil? Ne, nezeptám se na to. Pojedete za Clantonem a přivedete ho zpátky. Živého nebo mrtvého. Zapomeňte na to, že byl vaším přítelem. Jestli se vrátíte bez něho, postavím vás před válečný soud a vznesu proti vám žalobu kvůli napomáhání dezerci.“

„Potěšilo by vás stejně, kdybych byl nucen ho zastřelit?“ zeptal se Guy.

Caine na něho stále upřeně a chladně hleděl.

„Můžete jít, poručíku Rowlande,“ prohodil pouze. „Pospěšte si, jinak bude Clantonův náskok příliš velký. A dávejte si na něho pozor. Ví, že podle stanného práva se dezertéři ve Fort Lee střílejí. Až vyjedete z brány pevnosti, budete mít pouze jednoho nepřítele: Clantona. Jestli zpozoruje, že ho pronásledujete, nebude váhat ani na okamžik a zastřelí vás. Můžete jít.“

Guy Rowland cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Ovládl se však, zasalutoval a mlčky odešel ven.

Zařídil nezbytné věci a brzy vyjel z pevnosti.

Když projížděl branou, zničehonic se náhle vedle něho objevila Rhina.

„Kam jedeš?“

„Caine už na tebe čeká,“ odpověděl.

Její obličej byl osvětlen bledým, mihotavým světlem lucerny.

„Kdy se vrátíš?“

„Má to nějaký význam, kdy se vrátím?“ namítl.

„Ty víš, co to pro mě znamená.“

„Udělal bych pro tebe cokoli, kdybych ti mohl věřit. Jenže…“

„Až se vrátíš, tak tu na tebe budu čekat,“ řekla. „A když jen tak bez povšimnutí kolem mne projedeš, tak tu budu stát tak dlouho, dokud nepřijedeš zpátky.“

Pobodl svého ryzáka do slabin a vyjel do noci. Po chvíli se ohlédl. Stála v bráně. Připadalo mu to, jako by se už nikdy neměli vidět. Zvedl ruku, ale pak se zarazil a zase ji položil na hrušku.

Až se budeš vracet, znělo mu v uších, budu tu stát a čekat. Budu na tebe čekat, dokud se nevrátíš.

Vydal se na cestu. Teď už musel Fort Lee nechat za sebou. Teď už mohl myslet pouze na Clantona.

Pronásledoval muže, který byl jeho přítelem a bude ho muset pronásledovat, dokud ho nedostihne.

Když vyšlo slunce, objevil Guy Clantonovy stopy na jedné písečné duně v kaňonu Murry. Poznal to podle otisků armádních podkov.

Co udělá, až na Vica Clantona narazí? Nedokázal si představit, že by byl schopen na Clantona střílet. Jaký smysl vůbec mělo toto pronásledování? Nebylo by lepší se zavčasu obrátit, než ho někde přepadnou Šošoni? Clanton se zde vyznal lépe než on. Navíc měl v sedlové brašně mapu.

V polovině cesty k Cherry Creeku opět v jedné kotlince porostlé křovím narazil na stopy kopyt. Jenže tentokrát už se jednalo o neokované zvíře. Snad se mohlo jednat o pět jezdců. Projel křovím a následoval stopy, dokud byly vidět.

Kolem poledne, v době, kdy slunce nevrhá prakticky žádný stín, na obzoru objevil černé body. Ze sedlové brašny si vytáhl dalekohled a prohlédl si okolí.

Panovalo stísněné ticho. Schoval dalekohled a pokračoval dál. Pomalu se blížil k místu, nad kterým kroužili supi. Čím blíž přijížděl, tím byl opatrnější. Když překonával poslední hřeben, držel již v rukou winchestrovku.

Jeho tušení bylo správné.

Nejprve nalezl mršinu Clantonova koně. Bez sedla. Od něj vedla stopa ke skále obrostlé křovinami.

Guy se pomalu vydal tím směrem. Clanton ležel za skalou. Guy seskočil z koně a obrátil Clantona na záda. Z prsou mu trčely dva zlomené šípy. Kolem něho se válel tucet nebo i víc nábojnic. To znamenalo, že Clanton bojoval do posledního náboje.

Šošoni ho neskalpovali, což bylo znamením úcty k jeho poslednímu boji.

Guy Rowland smutně pohlédl na mrtvého přítele. Potom se k němu sklonil a prohlédl mu kapsy. Nalezl však jen pár drobností – hodinky, nějaké mince a peněženku s obálkou. Otevřel ji. Byly v ní kousky tvrdého papíru s obrázky mladé ženy.

Guy to schoval do své sedlové brašny, načež se dal do sbírání kamenů na Clantonovu mohylu.

Jelikož panovalo úmorné vedro, musel si vysvléct kabát. Ze dvou větví, které svázal, pak udělal kříž.

„Měl jsi pravdu, Vicu,“ řekl, když kříž zatloukal do mohyly.

„Jsme chudáci. Prodíráme se životem a to všechno jenom kvůli tomu, abychom se dostali na místo, kde umřeme. Aspoň že jsi neudělal Caineovi tu radost, že jsi mu nedal možnost, aby ti ukázal svou moc.“

Smekl stetson a mlčky postál nad přítelovým hrobem. Uvědomil si, že bude muset napsat Clantonově ženě.

„Měj se dobře, Vicu,“ zašeptal. „Možná se brzy setkáme. Myslím, že pro to mám ty nejlepší předpoklady.“

Vzal Clantonův klobouk, strhl z něj kokardu a zkřížené plechové šavličky z číslem pluku a položil je na mohylu.

„Ať vědí, kdo tu leží, Vicu,“ řekl. Potom klobouk odhodil a odvedl svého koně na volné prostranství, kde se vyšvihl do sedla.

Pak se vydal na cestu zpátky.

Kaňon Murry ovšem objel, protože se nechtěl vracet po svých stopách. Věděl, že by tak mohl snadno padnout do léčky. Úkol byl vyřízen, ale žádné ulehčení mu to nepřineslo. Tížil ho svíravý pocit viny. Viny na Clantonově smrti.

Bylo mu jasné, že oblast White Pine se jen hemží indiány, takže se zde nijak nezdržoval. Chtěl se do Fort Lee vrátit co nejdříve. Proto svého koně bez ustání hnal. Někde před ním musel ležet Grove Creek.

Po dvou hodinách spatřil nad kopci kouř. Zastavil ryzáka a dlaní si zastínil oči. Na svahu se pohybovali jezdci. Viděl je jako nepatrné tmavé body, ale nepochyboval o tom, že to skutečně jsou jezdci.

Vytáhl dalekohled. Ano, jednalo se o několik modrokabátníků.

Schoval dalekohled a pobodl ryzáka do slabin. Vydal se k oněm kopcům.

Jezdci zastavili. Nedůvěřivě si ho zprvu prohlíželi. Poté k němu jeden z nich vyjel. Guy ho poznal už na vzdálenost sto yardů. Byl to seržant Hanna, jenž seděl po indiánském způsobu na mohutném hnědákovi.

Byl zrudlý a zpocený. Po levé tváři se mu táhla jizva. Chyběl mu klobouk i kabát, oblečeny měl akorát kalhoty a košili.

„Viděl jsem kouř,“ řekl Guy. „Stalo se něco?“

Seržant se opřel o hrušku sedla.

„Poručík Clanton?“ řekl pouze.

Guy přikývl.

„Šošoni?“

„Ano.“

„Pojďte se mnou!“

Poté oba zamířili k ostatním jezdcům roty A postávajícím na kopci.

„Podívejte se na to,“ řekl Hanna přidušeným hlasem a kývl na údolí, kterým protékalo jedno z ramen Grove River.

Guy se mimoděk postavil ve třmenech. Podél řeky se černalo více než sto spálených, zuhelnatělých šošonských týpí. Ještě se z nich kouřilo. Koně odfrkávali, protože pach spáleného masa nesnášeli. Kolem týpí leželi mrtví poníci. A když vítr odvál kouř, spatřil Guy mezi spálenými týpí i mrtvé muže, ženy a děti. Vládlo naprosté ticho, až na občasné práskání dýmajících zbytků indiánského tábora. Vojáci s šátky nataženými přes nos se rozjeli směrem k onomu ponurému místu.

Guy odtrhl od této hrůzy oči a pohlédl na Hannu. Měl vyschlé rty jako po nějaké dlouhé jízdě. Mlčky pobodli koně a následovali ostatní do údolí.

„Před dvěma hodinami tento tábor napadl pluk kavalerie a zabil na dvě stovky Šošonů a Arapahů. Nepřežil ani jediný,“ řekl Hanna chvějícím se hlasem.

„Byl jsem u toho. Při útoku velel rotě A i Clantonově rotě osobně plukovník Caine. Skoro se ani nebránili. Doufali, že jednání pro ně budou úspěšná a že pro ně bude zřízena rezervace. Vůbec nepomysleli na to, že bychom je mohli napadnout. Nikdo z nich to nepřežil.“

Nad údolím se táhly cáry černého kouře.

„I děti? I děti?!“ hlesl Guy. „Přece nemůžete jen tak zmasakrovat dvě stě indiánů. Co se stalo? Napadli vás?“

Zastavili na kraji tábora.

„Byli to Šošoni vedení náčelníky Srpkem měsíce, Kropenatým orlem a Běžícím býkem a deset arapažských týpí s jejich náčelníkem Deštěm ve tváři. Tyto kmeny ztratily uplynulou zimu skoro půlku lidí kvůli epidemii neštovic. Tuto zimu chtěli strávit v rezervaci. Když jsme je napadli, náčelníci se zrovna radili. Vůbec se nebránili. Tábor napadly čtyři roty a za čtvrt hodiny bylo po všem. V životě jsem neviděl nic strašnějšího.“

Guy cítil, jak se mu začíná chvět ruka, ve které držel uzdu. Připomínalo mu to bitvu u Chickamaugy, kdy viděl, jak řeka odnáší stovky mrtvých těl seveřanských i jižanských vojáků. Tehdy se zhroutil. I nyní jej polil studený pot.

Seržant Hanna pokračoval: „Stalo se něco, pane, s čím nikdo nepočítal. To děvče…“

Guy na něho pohlédl. Hanna už dál nemusel mluvit. Guy mu viděl na očích, co se stalo.

„Někdo zabil to děvče. Nikdo ale neví, kdo to udělal, pane.“

Guy chtěl něco říct, ale nedokázal to. Pouze zavrtěl hlavou.

„Pane,“ dodal seržant naléhavým tónem. „Zvědové nalezli stopu, která údajně vedla do šošonského tábora.“

Guy chytil Hannu za límec a zatřásl s ním.

„To – není – pravda,“ procedil mezi zuby. „To není pravda.“

Seržant se mu pokusil vytrhnout, ale Guy ho držel ocelovým stiskem.

„To není pravda!“

„Pusťte mě, pane. Nevíme, kdo to udělal. Plukovník si myslí, že vrahem byl někdo z tohoto tábora, jiní zas věří, že to udělal Mokassin Charly, který se tak chtěl pomstít za zbičování. A jiní tvrdí…“

Guy ho za límec vytáhl ze sedla.

„Co?“

„No někteří tvrdí, že…“

Guy vycenil zuby. „Seržante, okamžitě mi řekněte, co tvrdí! Jinak z vás stáhnu kůži za živa!“

„Nemůžu to říct, pane. Je to jen fáma. Říká se, že plukovník nikdy nedá z ruky to, co mu jednou patřilo. Že to už nikdy nepustí.“

„Že to už nikdy nepustí?“ řekl Guy a povolil stisk.

„Důstojníci plukovníka zapřísahali, ať na tábor neútočí. Jenže on je neposlechl,“ dodal Hanna a promnul si krk. „Neposlouchá nikoho. S nikým už nemluví. Poslal jednoho Washa do šošonského tábora, aby mu vydali muže, který to děvče zabil. Náčelníci Caineovi vyřídili, že to nikdo z jejich tábora nebyl. O hodinu později jsme se připravili k útoku. Gillespie a O’Connor mu do posledních vteřin útok rozmlouvali. O několik minut později dal trubač signál a za čtvrt hodiny bylo po všem.“

Guy cítil, jak se mu začínají chvět rty. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pobodl ryzáka do slabin a vydal se za seržantem.

Indiáni stáli ve velkém půlkruhu ve vzdálenosti asi půl míle od pevnosti. Když patrola překonala poslední hřeben před Fort Lee, zastavil Guy svého ryzáka. Hanna se k němu naklonil a řekl: „Teď nesmíme ukázat strach. Musíme se přes ně dostat. Ať se děje, co se děje, musíme se dostat do pevnosti.“

Pomalu vjeli do moře indiánských válečníků. Rota byla z obou stran obklopena tisíci Šošonů. Guy slyšel, jak zpívají nějakou bojovou píseň. Nijak mu to na náladě nepřidalo.

Slunce se již sklánělo k obzoru.

Váleční poníci rozviřovali prach a zahalovali tak rotu do načervenalého závoje.

Když se otevřela brána pevnosti, aby mohla rota vjet dovnitř, zavířily stovky bubnů. Na baštách stáli napjatí vojáci. Dělo nad branou mířilo na houf indiánů.

Poručík Gillespie sešel z bašty nad branou dolů a za ním se objevil kapitán O’Connor.

Guy seskočil ze sedla a předal uzdu Hannovi. Pohlédl na Gillespieho a O’Connora a zeptal se: „Kde je plukovník?“

„Nahoře, ve svém bytě,“ odpověděl Gillespie. Vypadalo to, že neví, co má říct. Pak dodal: „Na vašem místě bych tam nechodil.“

Guy se otočil a vydal se napříč nádvořím. Bubnování indiánů zesilovalo. Znělo jako jakási temná hrozba této chmurné pevnosti.

Na baštách hradeb hlídkovali vojáci. Buďto Šošoni a Arapahové nechtěli zaútočit, nebo čekali na nějaké znamení. Poměr sil hovořil jasně v jejich prospěch – zhruba šest ku jedné.

Guy Rowland zůstal stát před Caineovým bytem. Cítil, jak se mu nahrnula krev do tváře. Pak vyšel po schodech nahoru a otevřel dveře, bez toho že by zaklepal.

Caine seděl na stole. Na chvíli pohlédl nejistýma, zrudlýma očima na Rowlanda, poté se k němu otočil zády. Na stole stála láhev s whisky a prázdná sklenice.

Guy se díval na Caineova záda. V modré uniformě vypadala velmi útle. Sáhl po revolveru. Stačilo jen přiložit hlaveň mezi lopatky a vypálit. Jenže Guy revolver nakonec nevytáhl.

Obešel stůl a postavil se čelem proti Caineovi.

„Kde je?“ zeptal se.

Caine mu pohlédl do očí. Jako by na něco čekal. Jeho oči však už každopádně ztratily svůj obvyklý ledový chlad. Byly jakési matné, bez jiskry, jako oči umírajícího. Mlčel, ale Guy si všiml, že jeho pohled na chvíli sklouzl ke dveřím do vedlejší místnosti. Otočil se a šel k nim. V následujícím okamžiku však uslyšel ostré kovové cvaknutí. Zastavil se a obrátil se.

Caine stále seděl na stole, ale v pravé ruce již držel dragoner, kolt s dlouhou hlavní a mířil s ním na Rowlanda.

Caine mlčel a nehýbal se. Ukazováček měl přiložený na spoušti. Pootevřel ústa. Guy mu viděl na očích, že jestli udělá ještě jeden krok, zastřelí ho.

„Jestli se pohnete, je po vás,“ potvrdil jeho domněnku Caine. Jeho hlas zněl pevně a rozhodně, jako by v sobě neměl ani hlt whisky. „Patří mně,“ řekl tiše. „Aspoň mrtvá patří mně a nikomu jinému. Jestli půjdete dál, poručíku, zabiju vás. Jestli půjdete dál, nevyjdete odsud živý.“

„Kdo ji zabil?“ zeptal se Guy. „Caine, zapřísahám vás, kdo to udělal?“

„Jsem snad satan, že mě zapřísaháte? Nevím to. Vím akorát, že vy jste se pokusil mi ji vzít. Teď už mi ji ale nevezmete.“

Guy cítil, jak se ho začíná zmocňovat vztek. „Před hradbami pevnosti stojí dva tisíce Šošonů, Arapahů a Washů. Viděl jsem ten masakr u řeky. Plukovníku Caine, co se stalo s Rhinou? Co se tu stalo?“

„Přišly temné mraky,“ zašeptal plukovník. Byl opilý, ale Guy cítil, že ještě nikdy se neocitl tak blízko smrti jako nyní, když hleděl do ústí hlavně Caineova revolveru.

„Cože? Jaké mraky?“ zeptal se strnule stojící Guy.

„Zatemnily slunce. Všechno bylo temné. Zůstaňte stát, poručíku. Jestli uděláte krok, zabiju vás. Chcete mi vzít to, co pro mě znamenalo nejvíc v mém životě. Proč?“

Caine seděl shrbený na stole a jeho prsty si pohrávaly se spouští revolveru.

Náhle se otevřely dveře. Stál v nich Gillespie. Měl roztržený límec.

„Pojďte, plukovníku Caine. Jsou sice ještě pět set yardů od hradeb, ale pořád se blíží.“

Caine těkal pohledem mezi Gillespiem a Rowlandem.

„Vydal jste munici, poručíku Gillespie? Padesát nábojů na muže?“

V tom okamžiku bubnování ustalo.

Guy, který stál na baště nad branou vedle seržanta Hanny, viděl, jak se nekonečné řady indiánských jezdců dávají do pohybu.

Indiáni pomalu přidávali do kroku. Někteří jezdci už začali cválat. Země se otřásala pod kopyty tisíců koní.

Jeden Šošon s ohnivou rudou přikrývkou kolem ramenou a se springfieldkou v ruce vyjel před ostatní.

„První salvu na padesát yardů, seržante,“ řekl Guy Rowland a sáhl po revolveru.

Hanna přikývl. „První salvu na…“

V tom okamžiku zvedl Šošon s červenou přikrývkou zbraň nad hlavu a zvolal: „W-a-t-a-n-k-a!“

Tento pokřik náhle zněl z tisíců hrdel, aby poté jakýkoli další zvuk zanikl v dusotu kopyt.

Šošoni zaútočili.

Indiáni za jízdy ostřelovali palisády pevnosti. Vojáci opětovali první salvou. Guy viděl, jak poníci padli a shodili své jezdce, kteří pak byli převálcováni ostatními.

„Palte bez rozkazu!“ zavelel rotě A, která chránila klíčový úsek palisády. „Palte bez rozkazu!“

Dunění bubnů připomínalo bušení gigantického srdce. V rytmických vlnách se indiáni valili proti baštám pevnosti.

Guy krátce pohlédl na palbou ozářené siluety šošonských válečníků. Poté seběhl se schodů.

Ubytovny mužstva a jednoho úseku palisád se zmocnil požár. Kouř dusil obránce pevnosti, takže se nemohli pořádně soustředit na boj. Mnozí jen vyčerpaně leželi a mnuli si oči.

Guy běžel k hořící ubytovně, u které se shromáždili přeživší důstojníci. Jednalo se o O’Connora, Gillespieho a seržanty Hannu a Badforda Smithe. Všichni ostatní důstojníci i poddůstojníci v hodnosti seržanta padli nebo byli zraněni a leželi v důstojnické ubytovně, v níž byl zřízen provizorní lazaret.

Guy pohledem hledal Cainea, ale nikde ho nemohl nalézt. Přesto věděl, že je naživu. Viděl ho totiž předtím na jedné baště.

Sedl si k seržantu Hannovi, který měl hlavu ovázanou, protože mu kulka rozstřelila ucho.

„Jak to vypadá?“ zeptal se ho.

Hanna rozhrábl ohniště. Oheň se rozhořel a ozářil přítomné.

„Ztratili jsme padesát lidí, pane,“ odpověděl. „A raněných je dvakrát tolik.“

„Vydržíme druhý útok?“

Hanna na něho smutně pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Máme už jen asi stovku chlapů, co ještě udrží pušku v ruce. Hned jak se setmí, zaútočí Šošoni znovu a zrána budou mít pevnost ve svých rukou.“

„Myslíte, že nemáme šanci?“

„Ne. Nemáme. Šošoni sice utrpěli těžké ztráty, ale pořád je jich dvacekrát víc než nás. A oni to vědí. Pane, nikdo z nás se nedožije rána. Přišli, aby nás všechny oddělali a oni to udělají. Nikdo jim v tom nezabrání. Ještě nikdy jsem neviděl tolik indiánů pohromadě. Palisády na západní straně pevnosti už částečně shořely. Právě tam se soustředí při dalším útoku. A za to všechno může jeden chlap!“

„Seržante!“ napomenul ho O’Connor.

Hanna zvedl oči a zpražil ho pohledem.

„No co?“ zeptal se. „Chcete mě snad postavit před válečný soud? Zítra budou Šošoni počítat naše skalpy. Jestli mě chcete zažalovat, tak si musíte zatraceně pospíšit. Je to ksindl, za tím si stojím.“

Guy položil seržantovi ruku na rameno, aby ho uklidnil. Hanna ji však vztekle odsunul.

„Proč to neříct, když už je teď stejně všechno jedno? Nikdo z nás se rána nedožije. Ten kulhavý satan nás zavedl do pekla!“

„Seržante!“ zavrčel O’Connor.

„Mně už nikdo nic říkat nebude,“ řekl Hanna. „Já už mlčet nemíním. Pravda se nedá ututlat. A já budu mluvit, protože mi na to zbývá už jen zatraceně málo času. Zatraceně málo!“

Guy si náhle všiml, že O’Connor hledí za něj. Otočil se.

Kousek za ním stál Caine, jemuž rudá zář ohně dodávala přímo ďábelský výraz. Zdálo se, že je nezraněn. Byl naprosto předpisově upraven – jako vždy. Šavle mu visela na levém boku.

„Kapitáne, podejte hlášení!“ řekl hlasem tak klidným, až Rowlanda zamrazilo u srdce.

O’Connor s rozepnutou uniformou hlásil: „Máme pouze padesát bojeschopných mužů, pane. Palisády jsou zničené a dochází nám munice. Máme už jen asi sto nábojů na muže.“

„Jak dlouho se můžeme, podle vašeho mínění, proti Šošonům udržet, kapitáne?“

O’Connor pokrčil rameny a pohlédl do ohně.

„Na něco jsem se vás ptal!“ naléhal Caine.

O’Connor nehnul ani brvou.

„Tak to teda řeknu já,“ ozval se Hanna. Než ho Guy stačil zarazit, vyskočil a vmetl Caineovi do tváře: „Nemáme ani tu nejmenší šanci, jestli to chcete vědět. A zavinil jste to vy tím masakrem na řece! Vy hnusný vrahu!“

Chtěl se na plukovníka vrhnout, ale Guy ho zadržel.

O’Connor, bledý jak stěna, mířil na Hannu revolverem. Za Cainem se objevili dva nebo tři vojáci s puškami v rukou.

„Dávejte si pozor na jazyk, seržante!“ sykl Guy na Hannu.

Caine se ani nepohnul. Sevřel rty a s přivřenýma očima sledoval Rowlanda i zdrceného Hannu.

„Ten zatracený, krvavý vrah!“ zavrčel seržant.

Guy ho pustil. Seržant se zhroutil na zem a schoval si obličej do dlaní.

Indiánské bubnování zesílilo.

„Všichni tady zemřeme… všichni tady zemřeme…“ opakoval zoufale Hanna.

Za Cainem ještě pořád stáli vojáci s připravenými puškami.

Caine pohlédl na Rowlanda a tiše řekl: „Vy ale přece víte, Rowlande, kdo je tím vším vinen.“

O’Connor strčil revolver zpátky do pouzdra.

Guy pohlédl do těch Caineových podivných očí.

V tom okamžiku se od brány ozvaly výstřely.

Dunění bubnů ustalo a rozhostilo se ticho.

Muži u hořící ubytovny mužstva se až na Cainea a Rowlanda otočili. Ozval se zvuk trubky.

„Znovu útočí!“ zvolal O’Connor. „Musíme zpátky na hradby.“

K ohni přiběhlo několik vojáků a zvědů.

Jeden kaprál cosi držel v ruce. Přišel až ke Caineovi, cosi mu podal a řekl: „Několik Šošonů se dostalo až těsně k pevnosti. Toto sem vystřelili, pane.“

Kdosi přihodil další poleno do ohně. Ten se rozhořel a Guy tak mohl vidět, co kaprál drží v ruce. Byl to šíp, jehož ratiště bylo ovázáno kouskem kůže.

„Co to je za znamení?“ zeptal se a podal to jednomu z Washů.

Ten si s šípem klekl k ohni. Chvíli si kůži prohlížel, pak vstal a s kamennou tváří, jak to u indiánů bylo zvykem, řekl: „Šošonské znamení. Šošoni vědět, za úsvitu my všichni být mrtví. Šošoni vědět, ztratit mnoho bojovníků. Chtít všechny důstojníky. Pak odtáhnout.“

„Ultimátum?“ zeptal se O’Connor, jako by to nemohl pochopit. „Chtějí důstojníky a slibují, že potom odtáhnou? Ta proradná verbež!“

„Šošoni držet slovo,“ opravil ho Washo.

Guy pohlédl na Cainea, který zamyšleně hleděl do ohně.

„Ti nikdy nedodrželi slovo,“ zvolal O’Connor.

Gillespie se rozhlédl kolem. „Možná, že to je naše poslední šance. Proč by nám takovou nabídku dávali, když vědí, že stejně nikdo z nás do rána nepřežije?“

Guy si všiml, že Caineův pohled na chvíli sklouzl k jeho bytu. Pak Caine konečně promluvil: „Jde jim jen o jednoho. O mne. Chtějí mě. Chtějí jenom mě.“

Všichni na něho upřeně zírali. Pomalu vytáhl šavli z pochvy a zlomil ji o koleno. Pak ji hodil do ohně. Vyskočily rudé jiskry.

„Nesmíte chodit ven, plukovníku,“ řekl O’Connor. „Jestli se vzdálíte jen na krok od hradeb, už se nikdy nevrátíte.“

„Bojíte se smrti?“ zeptal se Caine.

Odepnul si opasek a nechal ho spadnout na zem.

„Nejenom vy máte odvahu, poručíku Rowlande,“ prohodil tiše. „Smrt není nic, čeho bychom se museli obávat. Půjdu sám. Nikdo z vás mě doprovázet nebude. Nechejte otevřít bránu, O’Connore. Nestřílejte. Šetřte každým nábojem.“

Přikročil k Rowlandovi.

„Když se život blíží ke konci, neměli bychom se tomu bránit. Poručíku, nejenom vy máte odvahu. Říkám vám to, i když vím, že odvaha je velmi levná vlastnost, kterou oplývá kdejaký blázen. Co znamená odvaha pro člověka, který nepoznal strach?“

„Plukovníku!“ ozval se Gillespie.

Caine položil Gillespiemu ruku na rameno. Usmál se, pak zavrtěl hlavou a vydal se napříč nádvořím k bráně pevnosti.

Guy ho následoval, jako by ho k němu cosi přitahovalo. Několik vojáků se skřípěním otevřelo bránu.

Venku planuly ohně. Indiáni zpívali bojovou hymnu. Duněly bubny.

Když Caine vyšel před bránu, vrhal podivný, roztřesený, velký stín.

Na kratičký okamžik zaváhal. Pak se vydal směrem k indiánům. Šel kulhavým krokem bez toho, že by se ohlížel.

O’Connor vtlačil Rowlanda zpátky do pevnosti. „Zavřete bránu!“ zvolal.

Vojáci pak zavřeli těžká vrata pevnosti. Když se vrata zavřela, zadunělo to. Nádvoří se vylidnilo. Guy viděl, jak napjatí vojáci vyhlížejí z hradeb.

Stál pod branou. Srdce mu bušilo, jako by utíkal. Potily se mu ruce.

Až na bubnování panovalo ticho.

Vteřiny ubíhaly neuvěřitelně pomalu.

Ohně osvětlovaly celou scenerii a dodávaly jí skutečně pekelný nádech, což se jen hodilo ke Caineově pověsti.

Guy se opřel o bránu a zavřel oči.

Náhle se ozval výkřik.

Dunění bubnů ustalo.

Guy otevřel oči. Panovalo ticho. Oddechl si. Že by bylo po všem?

Nad východními horami začalo svítat. Bylo to pošmourné, nevlídné ráno. Čerstvý vánek odháněl dým z doutnajících trosek.

Guy stál zabalen do deky u brány, když se na nádvoří objevil Gillespie s deseti muži. Mlčky na sebe pohlédli. Gillespie přikázal vojákům, ať otevřou bránu.

Po chvíli se vrata se skřípěním otevřela. Guy vyhlédl ven.

Na kopcích kolem Fort Lee ještě doutnaly ohně, ale po indiánech už nebylo nikde ani stopy.

Asi sto yardů od pevnosti se na zemi černala tmavá skvrna.

Gillespie smekl klobouk a utřel si rukávem čelo.

„Oddíle, pochodem vchod!“ Znělo to, jako by ho jeho vlastní hlas nechtěl poslechnout.

Pak Gillespieho oddíl vyšel kolem Rowlanda branou ven.

Guy se otočil a vydal se na nádvoří. Ani se mu nechtělo věřit, že je skutečně po všem.