John Kirby

Colorado western 009. Říkali mu Tornádo

Elko Kincaid ztuhnul zděšením. Připadalo mu to jako noční můra. Během několika minut přišlo o život pět lidí. Zabili je zbabělí, záludní ostřelovači. Elko Kincaid v tom okamžiku přísahal, že ty zabijáky, kteří tak brutálně vyvraždili jeho mužstvo a vykradli jeho povozy, dostane. Ty bestie budou muset draze zaplatit!

Přezdívku Tornado nenosil Elko Kincaid nadarmo…

Na kraji propasti stál vysoký blondýn a prohlížel si těžký konestogský vůz, který stál vedle něho.

„Zatraceně, proč se nejede dál?“

Osm tažných koní napjalo všechny síly, aby se vůz nerozjel dozadu. Jeli totiž po strmé cestě. A vedle ní zela hlubina. Pouhé brzdy by tedy nemusely stačit.

Dlouhán měl s osmispřežením plné ruce práce. Vozka a jeho spolujezdec, kteří si již předtím vysedli a starali se o koně, jen pokrčili rameny, když na ně blondýn pohlédl.

„Nemám tušení, co tam dál je, pane Kincaide,“ řekl vozka.

Elko Kincaid od srdce jadrně zaklel a přistoupil k prvnímu vozu, který zapříčinil zastávku. Nic podezřelého však nespatřil, pouze koně ržáli strachem. Pohlédl do propasti pod nimi. Byla hluboká dobrých šest set stop.

Nezbylo mu nic jiného, než vylézt na vůz. Na kozlíku seděl šestnáctiletý chlapec a ze všech sil držel oběma rukama brzdu.

Elko Kincaid upřel svůj pohled na neklidné koně.

Emerson Greenley, bradatý vozka, je jen s velkým vypětím sil dokázal udržet. Jeho spolujezdec se šel podívat kousek dál po cestě. Narazil na koňskou mršinu. Ležela uprostřed vozovky. Elko zapochyboval, jestli spolujezdec dokáže bez pomoci odtáhnout mrtvého koně na stranu.

„Běž dopředu,“ řekl chlapci na kozlíku.

Hoch však zavrtěl hlavou. Na čele se mu objevily krůpěje potu a pomalu stékaly po jeho zrudlé tváři.

„Nemůžu tu brzdu pustit,“ namítl. „Zarážka nefunguje.“

To nám ještě chybělo, pomyslel si Kincaid.

„Vydržíš to ještě pár minut?“ otázal se.

Chlapec přikývl.

Elko déle nepřemýšlel. Vyskočil na hřbet nejbližšího tažného koně. Chvíli počkal, dokud se neuklidní, a pak šel po hřbetech dalších koní dál.

Vůdčí pár byl velmi nervózní. Cítil totiž zápach mršiny.

Koně odfrkávali a kopali do země. Emerson Greeley musel vynaložit velkou námahu, aby je vůbec udržel. Cloumali vozem sem a tam a občas Greeley visel nad propastí.

Elka Kincaida jeden z vůdčích koní shodil na skálu a ještě ho kopl do ramene.

Pak se mu konečně podařilo dorazit ke spolujezdci, který marně zápolil s mršinou.

Společnými silami se jim pak povedlo mršinu odtáhnout na kraj srázu a shodit ji do propasti.

Spolujezdec se pak hned vrátil ke koním. Společně s Emersonem Greeleyem se mu za chvíli povedlo koně uklidnit.

„Dávej bacha, chlapče!“ zvolal Greeley. „Musíš pustit tu brzdu, ale pomalu. Jestli to uděláš příliš rychle, tak je po nás veta. Je ti to jasné?“

Mladík přikývl. Po tváři se mu řinuly potůčky potu, ale z jeho pohledu bylo jasné, že si uvědomuje, že všechno závisí na něm. A tato myšlenka mu dodávala neuvěřitelnou sílu.

Elko Kincaid věděl, co to je držet brzdu těžkého povozu na strmém svahu. Na tom již pohořel nejeden dospělý muž.

Tomu chlapci se to však podařilo. Koně pomalu začali táhnout a povoz se tak dal do pohybu. Mladík opatrně, pomaličku spouštěl brzdu.

Elko Kincaid vyběhl do sedla průsmyku. Těm mužům totiž nemohl nijak pomoci, protože se nemohl dostat zpátky ke koním. Zneklidňovala ho jedna otázka: Komu patřil ten mrtvý kůň? V tom zmatku si vůbec nevšiml, jak ta němá tvář přišla o život. Nechat mrtvého koně na cestě, to každopádně vyžadovalo od jeho majitele hodně silný žaludek.

Nebo ho tam snad nechal schválně?

Elko Kincaid byl velmi nedůvěřivý. A měl pro to své důvody. O jeho nákladu, který převážel, sice nikdo nevěděl, ale v tomto kraji se zprávy šíří s ohromující rychlostí.

Dokázal Gordon Radcliffe udržet jazyk za zuby?

Elko Kincaid viděl, že i druhý vůz se dal do pohybu. Udělali to stejně jako Emerson Greeley. Vozka a jeho spolujezdec vedli první koně, třetí muž seděl na kozlíku, aby v případě nebezpečí zatáhl za brzdu.

Mužstvo, které Elko Kincaid najal, bylo prvotřídní. Emerson Greeley a jeho lidé byli považováni za nejlepší vozky západně od Pecosu.

Kincaid se usmál. Znal Emersona Greeleyho již delší dobu a věděl, že by nikdy nevzal džob, kdyby věděl, co má převážet. Věděl, že je často lepší nic nevědět. Greeley si myslel, že oba vozy jsou naloženy stříbrnými mincemi, které mají přes El Paso a Nové Mexiko dostat do Arizony. Divil se sice, proč si Kincaid vybral zrovna takovou cestu – přes takřka neschůdný průsmyk Guadelupe, ale vždycky se podřídil přání svého klienta. A ten mu zaplatil zatraceně dobře.

Elko Kincaid rozhodně nemínil jet do El Pasa. Nedaleko od solných jezer, kde se cesta rozpojuje a je odtud možné buďto pokračovat na El Paso, nebo na Van Horne, chtěl muže vyplatit a poslat je domů. Čekalo tam na něho několik Mexičanů, kteří měli vozy dopravit dál na jih. Až sem byla cesta bezproblémová. Na další úsek však už prvotřídní vozky nepotřebovat nebude. Pak bude potřebovat už poněkud jinou sortu lidí – chlápky, kteří si rozumí s revolverem a nebojí se střílet, když jde do tuhého.

Mexičané, kteří na něho čekali u slaných jezer, takovéto přednosti měli.

Elko Kincaid je nemusel vyplácet. Patřili jeho zákazníkovi, který měl zboží převzít na Rio Grande.

Elkovi bylo jasné, že skutečné problémy začnou teprve u slaných jezer. Byl přesvědčen o tom, že generál Acharte, jak se velkohubě nazýval ten mexický bandita, dal svým mužům pokyn, aby toho gringa při nejbližší příležitosti odkrouhli.

Kincaid se při této myšlence zasmál. Ti Mexičané nebudou první, kdo to zkusil. Západně od Pecos je několik hrobů, v nichž leží takoví odvážlivci. Buď se jednalo o bandity, kteří mu chtěli vzít jeho těžce vydělané peníze, nebo šlo o mladíky, kteří se snažili vydobýt si v souboji pistolnickou slávu.

Jakémukoliv, byť i sebemenšímu soucitu s takovými mladíky už si odvykl. Jednou chtěl jednoho ušetřit a málem na to sám doplatil. Trefil ho schválně jen do ruky. Když se otočil a chtěl odejít, střelil ho onen chlapík do zad. Čtyři týdny pak ležel v posteli a bojoval se smrtí. Od té doby už nikdy nestřílel jen do ruky. Každý, kdo vkročil do cesty Elko Kincaidovi, kterému říkali Tornado, tak věděl, na čem je.

Ty Mexikány nesmí spustit z očí.

Zavrtěl hlavou a vrátil se z myšlenek do reality. Tak daleko ještě nebyl. Věděl, že nemá smysl se nějak připravovat na tak vzdálenou věc. Mnohem lepší bude se na to soustředit teprve tehdy, když to přijde.

Pohlédl na okolní skály, nic podezřelého však neobjevil. Do sedla zbývalo už jen dvě sta yardů. Nepochyboval o tom, že se to Greeleyovým mužům podaří.

Ještě tři dny, pomyslel si Elko, a budu bohatší o patnáct tisíc dolarů.

Dorazil do sedla a vylezl si na skálu, odkud měl lepší výhled. Široko daleko nic než hory. Na západě se tyčil vrchol Guadelupe Peak.

Zvířata odfrkávala. Když koně dotáhli vozy až do sedla, kůže se jim leskla potem. Emerson Greeley kontroloval i druhý povoz. Zvířata musela být v absolutním pořádku, jinak by nemusel zvládnout sestup na jih.

Vousatý vozka uznale poklepal chlapci na rameno.

Tu se však zarazil.

Elko, který ho pozoroval ze skály, ještě spatřil vyděšený výraz v jeho očích, když vtom zazněl výstřel z pušky.

Emerson Greeley padl na zem a strhl s sebou mladíka. Kincaid viděl, že má v zádech díru. Pomyslel si, že to mohla udělat jenom kulka z pušky ráže 52.

A potom se rozpoutalo pravé peklo.

Ostatní stále nemohli odpoutat pohled od Emersona Greeleyho. Pak je další výstřely srazily k zemi. Nikdo z nich jim neunikl. Během jedné jediné minuty přišlo v guadelupském průsmyku o život pět lidí. Zabili je zbabělí, zákeřní střelci.

Elko Kincaid ze svého místa nemohl vidět, kde se ti zabijáci ukrývají. Věděl, že jeho šance jsou proti nim mizivé. Pokud mají výhled na celý průsmyk, tak vědí i o něm.

Vylezl proto výš. Doufal, že se mu podaří dostat se na druhou stranu hor.

Dorazil na plošinu, na které si trošku odpočinul. Potom šplhal dál.

Kolem něho hvízdaly kulky. Ucítil ostrou bolest v pravém rameni. Velice rychle ho opouštěly síly. Prsty mu ochabovaly, až se nakonec pustil a spadl na plošinu.

Zůstal při vědomí, ale nemohl se hýbat. Jenom hleděl do průsmyku, kde se objevil dlouhán s rozcuchanými vlasy. Oblečen byl do bizoního kožichu. Měl neohrabané pohyby jako medvěd, ale přitom byl, stejně tak jako medvěd, velmi hbitý. Náhle se bleskurychle otočil a namířil revolver – který nějak zázračně vytáhl, protože předtím ho v ruce neměl – na mladíka, který ze sebe odvalil Emersona Greeleyho. Chvíli na sebe hleděli, pak mu mladík něco řekl.

Elkovi se zdálo, že ve tváři tohoto vousatého muže zahlédl úsměv. Poté však zmáčkl spoušť. Kulka mladíka odhodila. Zavrávoral a natáhl před sebe ruku, jako by se tak chtěl bránit dalšímu výstřelu. Pak se mu podlomila kolena a u druhého povozu se zhroutil.

Muž v huňatém kožichu k nim přikročil a opět vystřelil.

Elko se na tento masakr díval jako na divadelní představení. Měl pocit, jako by se ho to vůbec netýkalo. Jediné, čím mohl hýbat, byly oči. A viděly hrozné věci, jenže jeho mozek to nějak nedokázal zpracovat.

Vysoký muž v kožichu se začal rozhlížet kolem. Pohlédl na stěnu, u které ležel Elko. Opřel si pušku o rameno, zamířil a vypálil.

Elko necítil, že mu kulka roztrhla kabát. Náhle, jakoby z dálky, skrze vatu, uslyšel čísi zvolání.

„Nech toho, Simeone! Šetři náboji! Ten chlap už je tuhý. Jinak by se dávno odplazil do bezpečí.“

Zpoza skal vyšlo dalších pět mužů. Postavou i oblečením se podobali jako vejce vejci. Přivlekli mrtvé k okraji propasti a hodili je do hlubiny. Potom vylezli na kozlíky obou konestogských vozů a pustili brzdy. S divokými pokřiky hnali vyčerpané koně dál.

Elko Kincaid ležel jako bez života na sluncem zalité plošině. Teplo slunečních paprsků však necítil. Necítil ani krev, která mu vytékala z ramene. Necítil nic. Před očima se mu dělaly rudé kruhy.

Někam se propadal.

Ten muž vypadal jako štvanec.

Po krku i po obličeji se mu řinul pot. Jeho černá kůže se proto leskla. Kalhoty měl roztrhané, pravou nohavici zakrvácenou. Rty měl vysušené, rozpukané a vlasy zaprášené.

Jeho mohutný hrudník se s každým hlubokým nadechnutím nadouval. Zaostřil pohled, když na severním obzoru spatřil malé obláčky prachu stoupající k nebi.

Otočil se a běžel dál.

Z chodidel mu visely cáry zedrané kůže. Zatnul zuby a pokusil se bolest ignorovat. Za půl hodiny jeho pronásledovatelé najdou jeho koně, který si v jámě zlomil levou přední nohu. A potom pobídnou své koně do slabin a vydají se za ním…

Do sedla chyběla už jen míle. Cesta byla velmi strmá. Černoch věděl, že nemá šanci svým pronásledovatelům uniknout, přesto běžel dál. Jeho nohy už se pohybovaly jen silou vůle, mechanicky. Raději se už ani neohlížel.

Před bílými prchal často. Po skončení války, kdy začal na západě pracovat jako kovboj, si však myslel, že už je po všem.

Mýlil se. Bylo to jako dřív. Jediným rozdílem bylo to, že ho nepronásledovali lovci otroků, ale jeden starý rančer, jehož hrdost byla uražena.

Černoch spatřil dvě káňata kroužící nad sedlem. Klesala k zemi. Černoch si jich nejprve nevšímal, když však dorazil na vrchol průsmyku, pohlédl na ně.

Zhrozil se, protože nahoře, na skalním plošině uviděl lidské tělo. Zastavil se a rozhlédl se kolem sebe.

Obláčky prachu se přiblížily a už mohl rozeznat jednotlivé jezdce. Jindy by onoho nehybného muže snesl ze skály dolů, nyní mu však šlo o život.

Chtěl se otočit a utíkat dál, když mu hlavou bleskla myšlenka. Pohlédl na množství vyjetých kolejí i lidských a koňských stop. Jestli vyleze na skálu a schová se tam vedle mrtvého, budou se snad pronásledovatelé domnívat, že zde nasedl na vůz a ujel s ním.

Zahladil po sobě stopy a začal šplhat. Rozedraná chodidla ho při tom bolela ještě víc. Uprostřed skály to už vypadalo, že ho opustí síly. Pokoušely se o něho závratě a musel se přitisknout ke stěně, aby neztratil rovnováhu. Po chvilce se vydal dál. Káňata nad ním křičela a stoupala opět do výšky.

Černochovi se to s vypětím posledních sil přece jen podařilo. Odtáhl bezvládné tělo z okraje skály do bezpečí, sám si pak také lehl na zem.

Měl štěstí. Plošina totiž byla dost velká na to, aby na něho ze sedla nebylo vidět. Pohlédl na mrtvého, který ležel vedle něho. Patrně mu zachránil život, nicméně mu však už nikdy nebude moct poděkovat.

Káňata se snesla do propasti pod cestou. Černochovi se zdálo, že slyší vytí kojota.

Pak se rozhostilo ticho.

Černoch se neodvažoval pohnout, přestože po jezdcích nebylo ani vidu ani slechu. Přitiskl se ke skále a čekal.

Všiml si, že mrtvý má v rameni díru. Košilí i kabátem prosakovala krev.

Náhle sebou černoch trhl a zesinal. Ten muž vedle něho totiž nebyl mrtvý! Zpozoroval, jak se mu nadouvá hrudník. Dýchal a to znamená, že tedy i žil!

Ze sedla průsmyku se ozval dusot kopyt a mužské hlasy. Zařinčely řetězy. Černoch zbledl. Jezdci zastavili a jali se radit. Jeden panovačný hlas udílel pokyny.

Tři muži měli jet dál a pronásledovat vůz. Chtěli uprchlíka dostihnout za každou cenu.

Jezdci neztráceli čas a vyrazili.

Onen panovačný hlas pak dodal: „Vrátíme se zpátky. Toho negra určitě dostanou.“

Jenže ten negr pozorně naslouchal nad nimi. Čekal, až za horami na západě zapadne slunce. Ani vlastně nevěděl, jak dlouho tam ležel. Strachy se celý chvěl a kdyby to bylo možné, určitě by zbledl. Pomalu se připlazil na kraj plošinky a vyhlédl dolů.

Nespatřil nikoho. Zdálo se mu, že na severu vidí zvířený prach – to mohli být jeho pronásledovatelé. Zhluboka si oddechl. Nebezpečí pominulo, alespoň na nějakou dobu. Ještě ho mohli ohrozit muži, kteří jeli dál, ale než dostihnou vozy a zjistí, že tam není, uplyne několik hodin.

Vysoký blondýn zasténal. Zdálo se, že se probírá.

Černoch se k němu připlazil a otočil ho na záda. Neznal ho. Opatrně ho obrátil na bok a zjistil, že kulka patrně zůstala v lopatce. Pak ho zase položil na záda.

„Měl jsi štěstí, kámo,“ řekl. „Kdyby proletěla, provrtala by ti plíci.“

Přemýšlel o tom, jak dostane zraněného z plošiny dolů. Nezbylo mu však nic jiného, než si ho naložit na rameno a tak se pokusit sestoupit.

Spěchal, protože se šeřilo, a nechtěl s takovým nákladem slézat úplně potmě.

Když konečně stanul v sedle, byl úplně propocený. Položil raněného na zem a sedl si vedle něho. Přemýšlel, co dál. Nemohl se s ním přece tahat do třicet mil vzdálené nejbližší osady, kde na něho zřejmě čekají muži plukovníka Wallingforda.

Nejlepší by bylo, kdyby ho tu teď nechal ležet a už se o něho vůbec nestaral. Měl dost problémů sám se sebou. Musel odsud co nejdřív zmizet.

Zavrtěl hlavou. Věděl, že by nedokázal nechat ho tu jen tak. Zatím vždycky pomohl každému, kdo to potřeboval, i když mu to v minulosti vyneslo mnoho ran bičem. To mu však bylo jedno. Teď ho tato jeho dobrota možná přivede do ještě daleko většího maléru. Toho se však nelekal. Věděl, že když tomu neznámému nepomůže, nebude mít jeho život význam a nebude si moci vážit sám sebe.

Stoupl si a trochu si protáhl tělo.

Byl to skutečný obr. Měřil rovných šest a půl stopy a měl ramena jak skříň. Sehnul se a zvedl blondýna jak věchýtek. Pak se s ním vydal na jih. Od kovbojů ze svého bývalého mužstva slyšel, že hned za průsmykem Guadelupe má být pramen. Jestli dokáže donést raněného až k němu, má vyhráno.

Potom se mu snad podaří vytáhnout mu z ramene kulku.

Elka Kincaida probudila pekelná bolest. Vzpomněl si na to, co se stalo, než upadl do bezvědomí. Pokusil se přitisknout ke skále, aby nespadl do hlubiny.

Teprve po chvíli si uvědomil, že leží na břiše a obličej má zabořený v písku. Koutkem oka spatřil nevelký oheň, jehož plameny pozvolna stravovaly přiložená polena.

Bolest v rameni se opět ozvala.

Vykřikl a chtěl se otočit. Nešlo to. Někdo na něm seděl.

„Jenom klid,“ řekl ten neznámý hlubokým hlasem. „Jestli sebou budeš vrtět, tak ti tu kulku nikdy nevytáhnu.“

Elko Kincaid zatnul zuby. Bolest byla stále silnější. Musel to však vydržet. Věděl, že je v rukou člověka, který mu chce pomoct.

„Tak tady je ta mrcha,“ řekl muž a bolest v Kincaidově rameni začala zvolna ustupovat. Kincaid cítil, že mu jeho zachránce na ránu přikládá obvaz, takže se sám otočil na levý bok, aby mu usnadnil práci. Pokusil se v té tmě poznat jeho obličej, ale viděl pouze bělma očí a dvě řady zářivě bílých zubů.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, že jeho spasitelem je černoch. Mlčky ho pozoroval při práci.

Černoch vstal.

„Nelíbí se ti, že tě zachránil černoch?“ řekl poněkud smutným a naštvaným hlasem.

Elko Kincaid se trochu narovnal a levou rukou se opřel o skálu, před níž ležel. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Hlavně, že mi vůbec někdo pomohl,“ hlesl.

Černoch kopl bosou nohou do písku a zamířil k prameni. Ponořil hlavu do tůně a opláchl si horní polovinu těla.

„Nemusíš se hned urážet,“ prohodil Elko. „Já umím být vděčný.“

Černoch se otočil a nedůvěřivě si Kincaida změřil pohledem. Nevěděl, co si o tom blondýnovi má myslet. Nevypadal jako rasista. Ale kdoví, co si myslel doopravdy?

„Dones mi vodu,“ řekl Elko.

„Řekni prosím,“ odsekl černoch.

Elko se zamračil. Ještě nikdy nikoho o nic neprosil. Vždycky si vzal všechno, co potřeboval. A zrovna teď by měl začít? To si radši ukousne jazyk nebo tu zdechne žízní!

Černoch si zatím dával načas. Znuděně seděl na skále nad pramenem a prohlížel si soptícího Elka. Narostlo mu sebevědomí, protože dal tomu velkohubému blondýnovi jasně najevo, že s ním nebude jednat jako s kusem nábytku. A rozhodl se, že se nenechá zviklat soucitem k raněnému.

Elko zabořil ruku do písku a pokusil se plazit. Nepodařilo se mu to. Zhroutil se na poraněné rameno. Celým tělem mu projela ostrá bolest. Tiše zasténal a jen díky maximálnímu vypětí všech sil nevykřikl.

„Zatraceně, ty černý paličáku!“ zavrčel a do očí mu vhrkly slzy. „To, že ti neřeknu prosím, nemá s tvou barvou kůže nic společného. Já bych nepoprosil ani bělocha. Nikdy jsem to nedělal.“

„Tak se to budeš muset naučit,“ opáčil černoch. „Člověk by přece měl vědět, co se sluší a patří.“

Elko polohlasně zaklel. Konečně se mu podařilo vstát a opřít se o skálu. Opět mu z rány na rameni začala téct krev. Cítil, jak mu teče po zádech. Horečně přemýšlel, jak by toho chlapa u studánky přiměl k tomu, aby mu pomohl. Sáhl si na pás, ale opasek tam nebyl. Po chvíli jej spatřil ležet u skály, kde černoch rozbil tábor. Kolt byl zatrčený v pouzdře.

Ale říct prosím, to rozhodně nemínil. To pro něho bylo něco tak nemyslitelného, že o tom vůbec nepřemýšlel.

Černoch si všiml, že pošilhává po revolveru, a zazubil se. Jeho bílé zuby v kontrastu s jeho černou tváří jen svítily.

„Zavři hubu,“ zavrčel Elko, „nebo nás tu ještě objeví Komančové.“

„Závidíš mi moje zoubky, co?“ zasmál se černoch.

Velice se bavil. Zajímalo ho, jak dlouho ten blondýn vydrží být tak neústupný. Odhadoval, že dlouho asi ne.

Chvíli si mlčky hleděli do očí.

Elko přitom neustále pokukoval po revolveru. Dostat se k němu však znamenalo zdolat stejnou vzdálenost jako ke studánce. Dusil se vztekem a vlastní neschopností. Co si ten chlápek vlastně představoval? Že mu bude líbat ruce? To snad byl kněz nebo učitel nedělní školy, že tu chtěl zavádět slušné chování? Tady, na Západě?

„Krvácí mi rameno,“ zvolal.

Vypadalo to, že to černocha jenom potěšilo.

„Mám ti ho znovu ovázat?“

„Ano, zatraceně, to víš, že jo!“ zařval Kincaid. „A hned mi přines i tu vodu!“

„Poprosil jsi?“ provokoval černoch. „Nic jsem neslyšel.“

„Ty parchante, ty darebáku,“ zavrčel Kincaid. „Zatraceně rychle ses odnaučil poslouchat.“

Černochovi náhle zmizel úsměv ze rtů. Viditelně ho Kincaidova poznámka rozzuřila. Vypadal, jako by chtěl blondýna chytit za límec. Pak se ale otočil, zamířil ke Kincaidovu revolveru a sehnul se pro něj. Bez toho, že by Elkovi dál věnoval pozornost, zmizel ve tmě.

Oheň už málem vyhasl, jen pár uhlíků doutnalo v ohništi. Elko si zprvu myslel, že se černoch hned vrátí. Pak si však uvědomil, že slyší, jak se vzdaluje.

Zmocnil se ho strach. Jestli ho tu ten černoch nechá ležet, je ztracený. Vstát určitě nedokáže, to už zjistil. A pokud se brzy nenajde někdo, kdo by ho ošetřil, bude to znamenat jeho konec.

„Hej, zůstaň tady, ty paličáku!“ zvolal. „Já jsem to tak nemyslel!“ Jeho volání však zůstalo bez odpovědi. Ozvalo se pouze vytí kojotů, a to někde nepříjemně blízko.

Elko řval všechny nadávky, které znal. Rozhodl se, že si trochu odpočine a potom se pokusí doplazit ke studánce. Muselo se mu to podařit. A pokud to přežije, najde toho ničemného černocha a stáhne z něho tu jeho proklatou černou kůži.

Teprve pak přijdou na řadu ti, kdo mu ukradli vozy.

„Krucinál, já to musím dokázat,“ zavrčel a začal se plazit vpřed.

Coul za coulem se přibližoval k prameni. Posadil se a levou rukou a levou nohou se posunoval vpřed. Přitom ovšem musel namáhat rameno, což mu způsobovalo nesnesitelnou bolest.

Nevěděl, že na zvládnutí poloviny vzdálenosti ke studánce potřeboval skoro hodinu. Netrpělivě se sunul dál. Náhle ucítil bodnutí v pravém rameni, zhroutil se na bok a ztratil vědomí.

Vstal, když na rtech pocítil cosi vlhkého.

Voda! pomyslel si. Někdo ho našel! Ale až já najdu tebe, ty černý bastarde!

Do nosu ho udeřil pach opékaného masa. Zavětřil. Vonělo to skvěle. Náhle si uvědomil, že už zatraceně dlouho nic nejedl.

Do očí mu svítilo slunce. To cítil, i když je měl zavřené. Pootevřel je a málem zase upadl do bezvědomí.

Dřepěl před ním černoch a dával mu napít!

Prudkým pohybem ruky odsunul vydlabaný kámen, ve kterém mu černoch přinesl vodu, a zle se na svého zachránce podíval.

„Dobré ráno,“ usmál se černoch. „Jakpak jsme se vyspali?“

„Ty – ty…“ Elko ani nemohl najít vhodné slovo. Zásobu nadávek, které znal, už vyčerpal během noci. A opakovat se nechtěl.

Černoch ho chytil za levou ruku a opřel ho o skálu, ke které ho přinesl.

Elko Kincaid pomyslel na své rameno. Kupodivu ho nebolelo. Prohlédl si ho a zjistil, že mu ho černoch mezitím znovu ovázal. Musel na to padnout zbytek Elkova nátělníku.

Kincaid pohlédl černochovi do očí a usmál se. „Takže přece jsi mi přinesl vodu,“ řekl.

Muž pokrčil rameny a opětoval úsměv.

„Byl jsi v bezvědomí a nemohl jsi říct prosím,“ odpověděl. „Myslel jsem si, že to napravíš, až se probereš.“

„Tak to se ještě hodně dlouho načekáš,“ opáčil Elko.

„Hm, myslím, že tu vodu ještě budeš potřebovat, takže bych řekl, že se určitě dočkám,“ prohodil černoch a zazubil se.

„Tak to potom radši zase ztratím vědomí,“ procedil Elko mezi zuby.

Oba muži se na sebe zkoumavě podívali a pak se rozesmáli.

„O.K.,“ řekl Elko Kincaid, když se přestal smát. „Nebudeš toho litovat, že jsi mi pomohl. Elko Kincaid své dluhy platí.“

Černoch zvážněl.

„Nic mi nedlužíš,“ zamumlal. „Díky tobě jsem si zachránil život i já. Jsme si kvit.“

Elko na něho udiveně pohlédl. On že mu zachránil život? O tom nic nevěděl. To si ho ten černoch asi s někým spletl.

Černoch si všiml jeho tázavého pohledu, začal mu tedy vyprávět okolnosti svého útěku. Na rožni přitom opékal králíka.

„Nejlepší bude, když ti to všechno povyprávím od začátku,“ spustil, „abys tomu všemu rozuměl. Po občanské válce jsem přijel sem na Západ, protože jsem slyšel, že rančeři a kovbojové se o barvu kůže nestarají. Jenže když jsem přišel na ranč plukovníka Whitneyho Wallingforda poptat se na práci, vysmáli se mi. Nikdo mi nevěřil, že bych doopravdy mohl chtít dělat kovbojskou práci. Mysleli si, že si z nich střílím. Nebral jsem to ale nijak zle, protože jsem si všiml, že ta jejich nedůvěra nemá co dělat s mou barvou kůže, ale s tím, že jsem byl greenhorn. Takže mě přidělili do stáje. Přitom jsem se tajně učil jezdit. Nikdy bych se to ale nenaučil, nebýt jednoho starého kovboje, který mi pomáhal. Jednou mě pozoroval a velice se přitom bavil. Nikomu však o tom neřekl. Chtěl ostatní překvapit a jednoho dne jim ukázat, že umím jezdit tak jako on. Trvalo tři měsíce, než jsem se mu mohl rovnat. Nejenomže mě naučil jezdit, ale také zacházet s lasem a s bičem. Vše teď díky němu ovládám jako opravdový, zkušený kovboj. Ten chlapík mi řekl, že prý jsem přirozený talent.“

Poté černoch ukrojil kus masa. Elko se do něj zakousl a požádal ho, aby vyprávěl dál.

„Znovu se mi vysmáli a když jsem jim řekl, že chci dělat kovbojskou práci, zavolali plukovníka Wallingforda,“ dodal černoch. „Pak přivedli divokého koně, kterého chytili někde v prérii. Nevěděli, že právě na něm jsem jezdil naposledy. Byl to vraný hřebec. Opravdový ďábel ve zvířecí podobě. Jenže na mě si zvykl a spřátelili jsme se. Jenom zírali s otevřenýma očima i ústy, když jsem ho sedlal a ten vraník zůstal klidně stát. Pak jsem objel ohradu a pozdravil je. Než se z toho šoku vzpamatovali, hodil jsem na jednoho z nich laso a přitáhl jsem ho od štanglí ohrady k sobě. Plukovník Wallingford se rozesmál. Vypadalo to, že se moc dobře baví. Pak se začali smát i jeho kovbojové a já se tak stal jedním z nich.“

„A kde a jak jsem ti zachránil život?“ ptal se Elko. Černochovo vyprávění bylo sice moc pěkné, ale nijak mu nepomohlo.

Černoch odhodil okousané kosti a zadusil oheň pískem. Vzal si opasek a připnul si ho.

„Musíme zpátky na cestu a počkat tam, až nás někdo vezme dál,“ řekl Elko.

Černoch hrál uraženého, protože mu Kincaid nevěnoval dostatečnou pozornost. Zavrtěl hlavou.

„Mohl bych tam s tebou hlídat jenom v noci,“ řekl. „Ve dne se na cestě nesmím ukázat.“

Elko na něho překvapeně pohlédl.

„Proč bys nemohl?“ zeptal se.

„Nenechal jsi mě domluvit do konce.“

„O.K., O.K.,“ omlouval se Elko Kincaid. „Ale nejdřív mi řekni, co se mnou bude, když se co nejdřív nedostanu k doktorovi. Nebo mě tu necháš chcípnout?“

„Ale co,“ mávl rukou černoch. „Kdesi na východ odsud žije starý muž, který se vykašlal na civilizaci. Dřív prý býval doktorem a Komančové ho uctívají jako svatého muže. Ten ti pomůže.“

„To bychom se ale k němu nejdřív museli dostat,“ zamumlal Kincaid.

Černoch mlčel. Přinesl ještě Elkovi vodu, naložil si ho na rameno a vydal se s ním na cestu.

Elka přitom trápila bolest, která mu vystřelovala z ramene. Zatnul však zuby a ani jednou nezasténal. To si radši rozkousal rty. Černoch neochvějně kráčel vpřed. Kincaid obdivoval jeho sílu. Zdálo se, že jeho váha pro něho nic neznamenala. Teprve po dvou hodinách se zastavil, aby si na chvíli odpočinul.

Vůbec nemluvili. Byli příliš unavení. Černochova hruď, krk i obličej se leskly potem. Optimisticky na Elka mrkl a opět si ho naložil na záda.

Pak pokračoval.

Elko mezitím ztratil pojem o čase i o prostoru. Každým okamžikem počítal s tím, že se černoch zhroutí a nebude moct dál. To by byl jeho konec. Elko věděl, že příští den by už nepřežil.

Za další hodinu ztratil vědomí. Nevšiml si tedy, že černoch zkracuje krok a že ho opouštějí síly.

Když vyšlo slunce, konečně dorazili k chatě stojící pod skalním převisem mohutného masivu Comanch Peak. Začal se modlit, aby tam ten stařec byl.

Černoch kráčel pískem, takže mu trochu podjížděly nohy. Přesto přidal do kroku, když spatřil chatu.

Vtom se otevřely dveře chaty. Černoch se zastavil. Uviděl starého muže, který si rukou stínil oči, protože mu do nich svítilo ostré ranní slunce. Pak ten starý muž zmizel v chatě, aby se za okamžik zase vrátil s neosedlaným koněm. Skočil mu na hřbet a vydal se k černochovi.

Ten položil Elka do písku a počkal, až starý muž přijede blíž.

Indian Joe, jak mu všichni říkali, beze slova seskočil z koně a okamžitě začal prohlížet muže ležícího v písku. Přitom zamyšleně potřásal hlavou. Pak pohybem ruky černochovi naznačil, aby zraněného naložil na koně.

Indian Joe hovořil jen velmi málo. Na tlachání si příliš nepotrpěl. Zato vždycky ochotně přiložil ruku k dílu.

Když dorazili k chatě, sundal černoch Elka Kincaida z koně a odnesl ho dovnitř.

Stařec ukázal na hrubě otesaný stůl.

„Polož ho tam,“ poručil, „ale na břicho.“

Šel ke krbu a rozdělal oheň. Na trojnožku pak pověsil kotlík s vodou.

Černoch vyšel ven ke studni, aby zde uhasil žízeň. Potom se vrátil do chaty. Posadil se na zem vedle dveří a zády se opřel o zeď. Byl natolik unavený, že si ani nevšiml toho, jak Indian Joe odstřihává Elkovi obvaz. Hlava mu klesla na prsa a po krátké chvíli usnul.

Elko Kincaid se z bezvědomí probudil teprve po čtyřech dnech. Necítil se nejlépe, ale to ho poslední dobou nijak zvlášť nepřekvapovalo. Zapátral v paměti. Ten černoch ho přece chtěl vzít k nějakému osadníkovi. Zdá se, že se mu to podařilo.

Rozhlédl se po chatě. Strop byl vyroben z mocných, sazemi očouzených fošen a trámů. V krbu postaveném z kamení z nedalekých skal plápolal oheň. V kotlíku se vařilo něco dobrého.

Vtom se otevřely dveře. Neviděl, kdo vstoupil dovnitř, protože ležel otočený hlavou ke dveřím. Pak se nad ním zjevila tvář plešatého děda. Stařík se na Kincaida přátelsky usmíval.

Byl rád, že se jeho pacientovi daří lépe.

„To to trvalo,“ prohodil. „Už to vypadalo, že tu u mě budeš chtít zůstat celý rok.“

„Jak dlouho tu jsem?“ otázal se Elko vyděšeně.

„Spal jsi tu čtyři dny v kuse, synu,“ odvětil stařík, „a už jsem si začínal myslet, že se mi přece jen nepodaří tě dostat hrobníkovi z lopaty.“

„Kopřivu mráz nespálí,“ usmál se Elko. Rozhlédl se. „Kde je ten černý dacan?“

Indian Joe přistoupil ke krbu a zamíchal polévku v kotli.

„Před třemi dny odjel pryč. Chtěl si sehnat koně a také měl jakési vyřizování. Mám ti vyřídit, že jestli chceš, máš tu na něj počkat.“

„Řekl ti, kam má namířeno?“

Indian Joe pokrčil rameny.

„Někam do Nového Mexika,“ řekl. „Přesně nevím. Má se to týkat nějakého plukovníka Wallingforda. Vím jen to, že má chovat koně. Jestli ale ten černoch zmizí s mým koněm, budeš za něho ty muset zaplatit, Kincaide.“

Elko se zazubil. Věděl, že černoch se vrátí. Na to byl příliš ukecaný. Nebude mít klid, dokud mu nedovypráví svůj příběh.

Oba muži se poté pustili do polévky. Kincaid se přitom zálesáka zeptal, kdy bude moct vstát, ten mu však naznačil, že to má ještě čas. Před týdnem ještě vůbec nebylo jisté, jestli to přežije.

Po třech dnech měl Elko už ležení plné zuby. Když jednou stařec odešel, pomalu si sedl na kraj postele a opatrně se postavil. Zatočila se mu hlava, ale brzy tuto slabost překonal. Vydržel stát skoro celou minutu. Pak si musel sednout, protože se mu zase začala točit hlava.

Po krátké přestávce to zkusil znovu a tentokrát už mu to šlo mnohem lépe. O hodinu později už se procházel sem a tam po chatě. Když vyhlédl z okna, spatřil Indiana Joea, jak se vrací. Rychle si zas lehl do postele.

Uplynuly další tři dny. Toho rána chtěl Indian Joe vyměnit povlečení, ale Elko mu připravil malé překvapení. Vyskočil z postele, prošel se po chatě a dokonce udělal pár dřepů. Strhl si obvaz, aby se podíval na ránu. Hojila se velmi rychle.

O dva dny později už Elko seděl na hřbetě jednoho ze starcových poníků, kteří se popásali v ohradě před chatou.

Největší starosti dělala Elkovi pohyblivost jeho pravého ramene. Z polena si vyřezal imitaci revolveru a začal cvičit. Ještě se však musel dřít celý týden, než mohl kolt vytasit dostatečně rychle.

Černoch se vrátil po dvaadvaceti dnech, když už Elko ani s jeho návratem nepočítal. Usmíval se od ucha k uchu.

Byl oblečený jako ten nejbohatší kovboj z Texasu a oba koně, které přivedl, patřili k té nejlepší sortě. Sám jel na vraníkovi. Elko okamžitě vytušil, odkud je přihnal.

Kolem boku se mu skvěl přepychový opasek a v pouzdře na pravém boku mu visel kolt s pažbou zdobenou perletí.

„Kde jsi k tomu koltu přišel?“ zeptal se ho Elko, když seskočil ze sedla.

Černoch však beze slova sáhl do sedlové kapsy a hodil Kincaidovi opasek i s koltem.

„A kde jsou peníze, které jsem měl schované v kalhotech?“ pokračoval Elko s otázkami.

„Za ty jsem ti koupil toho koně,“ odvětil černoch. „Nebo si snad myslíš, že jsem kvůli tobě kradl?“

Elko zavrčel cosi nesrozumitelného. Vzal koně, na jehož hřbetě se skvělo přepychové sedlo, za uzdu a vyšvihl se na něj. Pak s ním vyrazil do okolí.

Vrátil se až večer. Poprvé od přepadení na průsmyku Guadelupe byl se sebou spokojený. Neměl o mnoho pomalejší ruku než předtím. Ale přece jen, něco jiného je dřevěná maketa a něco jiného je opravdový kolt.

Když se vrátil, seděli už černoch s Indianem Joem u jídla. Vysoký blondýn si vzal z regálu talíř a naložil si do něj jídlo z kotle v krbu. Pak se posadil k těm dvěma.

Černoch se s Indianem Joem o čemsi zaníceně bavili a vůbec se Kincaidovou přítomností nenechali rušit, dokud ten neodsunul prázdný talíř a neprohlásil: „Zítra ráno znovu vyjedu!“

Vstal, vzal talíř i lžíci ze stolu a zamířil ke studni, kde je chtěl umýt. U dveří ho však zarazil hluboký černochův hlas.

„Není to snad práce pro negra?“

Elko ztuhl.

„Možná bys to neudělal dobře,“ odsekl a zavřel za sebou dveře.

Po celý večer pak spolu neprohodili ani slovo.

Elko se brzy uložil ke spánku, protože dlouhá jízda a nácvik střelby ho značně vyčerpaly. Okamžitě usnul, takže neměl ponětí o tom, kdy šli spát černoch s Indianem Joem.

Vstal ještě před rozedněním. Cítil se jako znovuzrozený. Teď se konečně mohl dát do toho, na co si už delší dobu dělal zálusk – najít ty chlapy, co mu vyfoukli jeho vozy.

Elko během těch tří týdnů u Indiana Joea přemýšlel nad tím, kdo mohl povraždit jeho muže a lidi Emersona Greeleyho. Tušil, že o nich cosi ví, že snad někoho z nich zahlédl, ale ať si lámal hlavu, jak chtěl, nevzpomněl si na nic bližšího. Nakonec dospěl k názoru, že to museli být ti Mexikáni, kteří na něho měli čekat deset mil jižněji. Proto se nejprve bude muset vydat za generálem Achartem do Mexika a trochu ho tam skřípnout. I kdyby za ním měl jet až do Mexico City. Ten pes za to draze zaplatí. A bude ho to stát víc než sto tisíc dolarů.

Elk o Kincaid vyšel ven a osedlal koně. Chybělo mu už jen pár věcí, jako například dobrá puška, přikrývka nebo spacák, ale to si jistě obstará ve Van Hornu. Znal tam několik lidí, kteří mu jistě pomohou.

Náhle se vedle něho objevil černoch a beze všeho si také začal sedlat svého vraníka.

„Chceš snad i ty zmizet?“ zeptal se ho Elko.

Černoch obešel svého koně a zazubil se.

„Jedu s tebou,“ řekl.

Zavrtěl hlavou.

„Bohužel, Blacky,“ odtušil, „ale to jsou moje problémy. Nemůžu na tebe dávat pozor. Musíš se se svým plukovníkem vypořádat sám.“

„Nemusíš na mě dávat pozor, Blondie,“ opáčil černoch. „Naopak. Já na tebe budu dávat bacha, aby tě zas někdo nepřekvapil ze zálohy jako posledně.“

Elko zrudl. Přivřel oči a zle se na černocha podíval.

„Už mi nikdy neříkej Blondie, ano?“ procedil mezi zuby. Podle tónu jeho hlasu černoch poznal, že to Kincaid myslí vážně. Přesto se na blondýna zubil dál.

„Nemůžeš mi zakázat, abych jel za tebou,“ řekl. „A jestli nejsi opravdu hloupý, tak musíš vědět, že ve dvou se jede lépe než samotnému.“

„Vždycky jsem jezdil sám,“ zavrčel Elko. „A tak to také zůstane.“

Otočil se a chtěl se vrátit do chaty. Další černochova slova ho však zarazila.

„Podívej, Kincaide, ty máš co do činění se zatraceně brutální bandou,“ řekl. „Kromě těch šesti chlápků, co jsem našel v rokli pod průsmykem, to zjistili i tři kovbojové, co mě pronásledovali, a čtyři Mexikáni.“

Elko se prudce otočil.

„Co o nich víš?“ vyštěkl. „Znáš je? Honem, řekni mi to! Sakra, řekni mi, co víš!“ zařval a když se k tomu černoch neměl, škaredě se zašklebil.

Černoch však jen potřásl hlavou a dodal: „A vezmeš mě s sebou, když ti to řeknu?“

To Kincaida dokonale rozhodilo.

„Ty černý darebáku!“ zvolal Elko. „Proč mě už konečně nenecháš na pokoji? Radši zůstaň tady u Indiana Joea. Možná bude potřebovat někoho, kdo by sbíral bylinky. Já se chystám na tvrdou chlapskou práci a tam tě nemůžu potřebovat!“

Černoch na to zareagoval jen potřesením hlavou.

Elko se konečně uklidnil.

„O.K.,“ řekl. „Můžeš se mnou jet, když mi teda řekneš, kdo mě přepadl na guadelupském průsmyku.“

„Fajn,“ odvětil černoch. „Kdy vyjedeme?“

„Jména těch chlapů!“ zavrčel Elko a v očích se mu zablýsklo.

„Na to ještě bude při cestě k průsmyku dost času,“ řekl černoch.

Elko sáhl po revolveru.

„To je od tebe hodně hloupé, Blacky,“ zavrčel Elko. „A teď ti ukážu, jak bych ti mohl zabránit v tom, abys jel za mnou.“

Kincaid čekal, že se černoch lekne a honem se schová za svého koně. Jenže ten chlapík neztrácel klid a zubil se na něho dál. Dokonce pohladil perleťovou pažbu svého revolveru!

No, jak chceš, řekl si Elko, nejsem sice ještě ve formě, ale na tebe to stačit bude. Otočil se, jako by se chtěl vrátit do chaty. Přitom si pravačkou vytáhl z pouzdra svůj kolt. Stačilo se nyní jen obrátit a měl by černocha na mušce. Pak tomu, drzounovi, ztuhne úsměv na rtech.

Učinil to, ale ouha. Sám hleděl do ústí hlavně černochova remingtonu. Zvedl oči a spatřil jeho pobavený úsměšek. Takže zase pomalu zastrčil svůj revolver do pouzdra.

„S takovým trikem můj praděd v pralese v Africe dostával opice,“ usmíval se černoch.

„Polib mi něco,“ odsekl Elko. Nebetyčně ho rozčilovalo, že ho přelstil nějaký negr. Uvědomil si, že se přecenil a toho chlapíka že zatraceně podcenil. Byl po čertech rychlý a Elkovi naopak ještě mnoho chybělo do jeho staré formy. Přece jen bylo něco jiného mířit na kámen a něco jiného zacílit na člověka.

Kincaid nevnímal křenícího se Indiana Joea, který stál ve dveřích chaty. Zamyšleně ho odsunul stranou a šel si sbalit své věci. Když vyšel ven, na chvíli se zastavil, vrátil se k němu a položil mu ruku na rameno.

Indian Joe na něho přátelsky kývl. Věděl, jak asi tomu vysokému blondýnovi je.

„Díky, starý,“ zašeptal Elko. To slovo vyslovil jen velmi těžce. Neměl však v té chvíli nic jiného, čím by mu svůj dluh splatil. Ale když spatřil starcův úsměv, uvědomil si poprvé v životě, že toto slůvko může být cennější než sto dolarů.

Elko se otočil a šel ke svému koni.

Zatraceně, pomyslel si, ještě teď na stará kolena začnu být sentimentální.

Černocha, který už seděl na koni a loučil se s Indianem Joem, si nevšímal. Pobodl koně do slabin a vyjel směrem na východ, přímo ke Guadelupe Peak, hoře, která byla základním orientačním bodem v okolí.

Černoch jel asi deset yardů za ním a působil dojmem člověka, který za ním jede víceméně náhodou. Elko dvakrát zastavil, aby nechal napojit svého koně. U studánky, u níž mu černoch vytáhl z ramene kulku, zastavil a odsedlal koně. Černoch to udělal také. Poté zmizel.

Když se vrátil, nesl plnou náruč dřeva. Kincaid jen kroutil hlavou nad tím, kde mohl ten chlapík v takové skalnaté pustině najít tolik dřeva. Pohlédl na místo, kde se nadávno ovázaný opíral o skálu a uvědomil si, že vlastně nemá důvod být na něho zlý.

Po jídle se natáhl, vybíral si zbytky masa ze zubů a zeptal se černocha, který se na něho jako vždycky přátelsky usmíval: „Jak se vlastně jmenuješ, Blacky?“

„Nemám pěkné jméno, Blondie,“ odvětil černoch. „Nevím proč, ale matka mi dala jméno Habakuk.“

„Hm, tak to je pořád lepší ten Blacky. Nebo máš ještě nějaké jiné jméno?“

„Blondie se mně také líbí víc než Kincaid,“ namítl černoch.

Elko pokrčil rameny. Jindy by při takových řečech už zuřil. Jednou málem umlátil jednoho chlapíka za to, že mu tak řekl.

„Nechme toho,“ řekl jen. „Říkej mi teda Elko. Jak mám ale říkat tobě?“

„Habakuk, jak jinak? Nemůžu za to. A moje příjmení je Brown.“

„To sis vymyslel sám?“ provokoval Elko.

Habakuk však jen pokrčil rameny.

„Plantážníci neměli fantazii, když dávali svým otrokům příjmení,“ poznamenal.

Elka však daleko víc zajímalo něco jiného.

„Před časem jsi mi začal vyprávět svůj příběh,“ řekl. „Rád bych slyšel druhou půlku.“

Habakuk Brown na Kincaida nevěřícně pohlédl. Nevěděl, jestli to řekl jen ze slušnosti, nebo jestli ho to doopravdy zajímalo. Pravděpodobně ho to ale zajímalo proto, že na konci vyprávění se mohl dozvědět jména mužů, kteří na guadelupském průsmyku přepadli jeho vozy a zabili šest vozků.

„Takže se ze mě stal kovboj,“ spustil Habakuk, „a poprvé ve svém životě jsem byl doopravdy šťastný. Byl jsem členem mužstva ranče Houpajícící se W. Jednou se v Carlsbadu kdosi otřel o mou barvu kůže. Hned měl co do činění s celým mužstvem. To byl začátek mého neštěstí. Plukovníku Wallingfordovi zemřela žena a od té doby ten starý kozel nenechal jedinou sukni. Přivedl si na ranč hezkou mulatku. Celou dobu si pak s ní užíval. Ta mrcha pak přišla i za mnou a já osel se s ní spustil. Dařilo se nám to tajit, dokud nás plukovník jednoho dne nepřistihl ve stáji. Ale ani to by snad ještě nebylo to nejhorší a možná by takový prohřešek přešel, kdyby ta kráva nezačala ječet a to tak, že to museli slyšet všichni na ranči. Vynadala mu do starých kozlů, že už na to nemá a do očí mu řekla, že si se mnou užila mnohem víc než s ním. To ho samozřejmě pořádně dožralo. Věděl, že to všichni kovbojové slyšeli. A to pro něho bylo vůbec to nejhorší. Začal běsnit. Nejdřív zpráskal tu dívku, pak vyběhl na verandu a bez varování na mě vystřelil. Kulka mě škrábla do nohy. Viděl jsem, že nemá smysl ho nějak uklidňovat. Vyšvihl jsem se do sedla nejlepšího koně, který byl po ruce, a vyrazil jsem pryč. Plukovník řval jak šílený. Kovbojové nejprve nereagovali. Asi si mysleli, že se zase uklidní. To mě zachránilo. Tak jsem totiž získal dostatečný náskok. Jenže pak se na mě přilepila smůla. Dvě míle před guadelupským průsmykem můj kůň stoupl do nějaké díry a zlomil si nohu. Ani jsem mu nemohl pomoci a ukončit jeho trápení, protože jsem s sebou neměl žádnou zbraň. Takže jsem musel dál pokračovat pěšky. Tak jsem dorazil až na vrchol průsmyku. Pronásledovatelé mi byli neustále v patách. A pak jsem objevil tu skalní plošinu. Zahladil jsem stopy a vyškrábal jsem se nahoru. Tam jsi ležel ty. Odtáhl jsem tě od srázu a lehl jsem si vedle tebe. Doufal jsem, že si plukovník bude myslet, že jsem dál jel na voze. A vyšlo to. Poslal za vozem tři jezdce. Sám plukovník se i s ostatními vrátil domů. Kdybych tě tenkrát neuviděl na té plošině, asi bych tu teď neseděl.“

„No, to asi ne,“ dodal Elko. Pak zvážněl. „Zatraceně! Když se to tak vezme, tak jsem ti vlastně zachránil život! Kdybys nevyšplhal na tu plošinu, tak by tě plukovník a jeho kovbojové nepochybně chytili. A já bych si ušetřil takové štrapáce! Takže ty jsi ohrozil můj život jenom proto, abys zachránil tu tvou černou duši!“

Habakuk Brown na něho udiveně pohlédl. V podstatě však měl blondýn pravdu.

„O.K.,“ řekl, „omlouvám se, omlouvám se.“

„Beru to,“ přisvědčil Kincaid. „Ale co s těmi muži, kteří mě přepadli?“

Habakuk se tedy dal do dalšího vypravování.

„Poté, co jsem tě vzal k Indianu Joeovi, jsem se vrátil zpátky. Trvalo mi skoro týden, než jsem narazil na kovboje z ranče Houpající se W, se kterým jsem se přátelil. Schoval mě a dalšího dne mi přinesl všechny moje věci, dokonce mi přivedl i mého vraníka, kterého jsem koupil od Wallingforda. Od toho kovboje jsem zjistil, že ti tři muži, kteří se za mnou vydali z guadelupského průsmyku, už se nevrátili. O dva dny později za nimi vyjelo několik kovbojů na vlastní pěst, protože plukovník Wallingford se o ně nestaral. Zato jel do Carslbadu, aby zde najal zabijáky, kteří mě měli dostat. Kovbojové našli těla svých kamarádů ve skalách na místě, kde se cesta rozdvojuje a pokračuje na Van Horn nebo na El Paso. Vedle nich ležela těla čtyř mrtvých Mexičanů. Museli zahynout ve stejný den. Na zpáteční cestě pak ti kovbojové objevili těla dalších šesti zavražděných mužů v rokli pod průsmykem.“

„Zjistili aspoň, kdo je tím zabijákem?“ naléhal netrpělivý Kincaid.

Habakuk Brown jen zavrtěl hlavou.

„Zrovna odváželi své mrtvé kamarády. Plukovník vůbec nic nepodnikl. Ani nedal vědět šerifovi ve Van Hornu. To musel udělat jeden z kovbojů. Šerif slíbil, že celou věc vyšetří. Ale pokud vím, tak ještě nehnul ani prstem. Na druhé straně hranic prý má být nějaká banda Mexičanů. Má to něco společného s tebou?“

„Hm, vyprávěj dál,“ odtušil Elko.

„Když jsem si sbalil svoje saky paky, vydal jsem se po stopách vozů. Nikdo se ani nenamáhal je pronásledovat. V Salt Falts, malé osadě na cestě do El Pasa, jsem se na ty vozy poptal pár lidí. Zapůsobilo to na ně jako zpráva o příchodu Satanáše. Všichni okamžitě zbledli a vypařili se, nebo odmítali odpovědět. Jel jsem tedy po těch stopách dál. Vedly do Salt Basin. Znáš to tam?“

Elko zavrtěl hlavou.

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ řekl. „Je to asi nějaká poušť, co?“

Habakuk Brown přikývl.

„Je to přímo peklo. Za hodinu tě sluneční paprsky odražené od sněhobílé země oslepí. Až po hranici s Novým Mexikem tam není žádný pramen.“

„A tam jely ty vozy?“ ptal se Elko.

Habakuk přisvědčil: „Jel jsem za nimi několik mil. Ty stopy vedly dál, pořád rovně až po obzor.“

Elko vstal a začal přecházet sem a tam. Brown odvedl kus práce. Věděl nyní, že pátrání bude muset začít v Salt Falts. A byl si jistý, že nakonec najde někoho, kdo mu popíše ty chlápky, co ukradli ty vozy a co se s nimi vydali do té solné pouště. On těm zbabělcům ukáže, že je ještě nebezpečnější, než ti chlápci ze Salt Basin. Byl rozhodnut z nich ten popis získat i za cenu násilí.

„Co vlastně v těch vozech bylo,“ zeptal se Brown.

Elko se zastavil a pohlédl na Habakuka. Přemýšlel, jestli mu má říct pravdu. Pak zavrtěl hlavou.

„To není důležité, Habakuku,“ opáčil, „a krom toho to je moje věc. Udělal jsi za mě dobrou práci. Díky moc. Ale je to prostě moje soukromá záležitost a sám už jsi jistě poznal, že není radno se míchat do mých věcí. Měl by ses vrátit na ranč a udobřit se s plukovníkem. Pak se znovu staneš kovbojem a budeš šťastný jako dřív.“

Habakuk Brown zavrtěl hlavou.

„Wallingford by mě na místě zabil,“ podotknul. „Je ještě rozzuřenější než předtím. S tou mrchou se smířil. Nakukala mu, že jsem ji svedl. Asi na mě najal pistolníky. Zatím mě ale objevit nemůžou. Nikdo neví, jak jsem mohl tak beze stopy zmizet.“ Na chvíli se odmlčel, aby pak dodal: „Neposílej mě pryč, Elko. Nevím, kam bych šel. Půjdu za tebou, i kdyby ses vydal do samotného pekla. Pomůžu ti ty vozy se zbraněmi získat zpátky a nebudu za to chtít ani cent.“

Elko na něho mlčky pohlédl. Ten chlapík měl filipa. Pálilo mu to. Ale proč na něm tak visel? Vždyť mohl jít svou cestou?

„Co vlastně ode mě chceš?“ zeptal se černocha.

Habakuk pohlédl na Kincaida svýma velkýma očima. Jeho pohled připomínal pohled věrného psa. A tomu prostě Elko Kincaid nemohl odolat. Však ho to ani nebude moc stát. Jestli se Brownovi něco stane, bude to jen jeho problém.

„O.K.,“ řekl Elko. „Můžeš jet se mnou, Habakuku. Ale nemysli si, že ti pomůžu, když se dostaneme do problémů. Sám jich mám až nad hlavu. Nemůžu se starat ještě o tebe. Je ti to jasné?“

Habakuk Brown se zazubil, jako to obvykle dělal, když byl spokojený.

„O.K., šéfe,“ řekl.

„Na šéfa se vykašli,“ rozčertil se Elko. „Jsem Elko, tak jako ty jsi Habakuk. A stane se z nás neporazitelná dvojka, dvojité tornado, které smete ty parchanty, kteří mi vyfoukli ty vozy. Ne nadarmo se mi říká Tornado!“

Habakuk se usmál, zvedl palec a jal se připravovat spaní. Mezitím se totiž setmělo. Na nebi visela nízká, těžká mračna a vypadalo to, že se každou chvíli spustí déšť. Elko to ale dobře znal. Na déšť to totiž jen vypadalo. Ve skutečnosti se totiž vždycky mračna nad touto vyprahlou zemí přehnala bez toho, že by skráplo.

Oba muži se uložili k spánku. Měli za sebou náročný den a za úsvitu chtěli vyrazit dál.

Elko se probudil se ržáním černochova koně. Nebe bylo jasné a ještě na něm byly vidět blednoucí hvězdy, které osvětlovaly kotlinu, v níž dvojice spala. Habakukův vraník i Kincaidův kůň byli neklidní. Někam se pořád dívali. Když tam Elko pohlédl, zdálo se mu, že tam spatřil nějaký pohyb.

Elko pomalu vylezl z přikrývek a schoval se do stínu skály. Nic však neviděl.

Vstal, vytáhl z pouzdra revolver a čekal. Mrkl na Habakuka, který, nic netuše, klidně spal.

Elko však nemusel dlouho čekat. Po několika málo minutách se zvedly dva stíny a připlížily se asi na tři yardy k Habakukovi. Jeden z nich namířil revolver na místo, kde předtím ležel Kincaid. Ve světle hvězd se zaleskla hlaveň koltu.

„Postav se, negře!“ zvolal onen muž. Zároveň přiložil prst na kohoutek svého revolveru.

Habakuk se pomalu probral. Opřel se o lokty a spatřil ony muže. Vypadalo to, že ani není překvapený. Kincaid přemýšlel, jestli ten černoch vůbec spal.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se Habakuk klidným hlasem.

Muž s koltem se na něho záludně zašklebil.

„Plukovník nám slíbil pět set dolarů, když tu černou krysu, co ho podvedla, přivedeme zpátky,“ řekl. „Takže pomalu vstaň. Jeden špatný pohyb a koupíš to. Rozumíš? A to bychom potom dostali jenom dvě stovky. Jo, když tě přivezeme mrtvého, tak nám plukovník zaplatí jenom dvě stovky. Ale rozhodně lepší méně peněz, než se nechat odkrouhnout nějakým ničemným negrem.“

„Jo, to vám věřím,“ přisvědšil Habakuk a vypálil z koltu, který měl skrytý pod dekou.

Muž, který stál před ním, byl ranou odhozen dozadu, zavrávoral a bezvládně rozhodil ruce. Pustil kolt na zem. Ten samovolně vystřelil. Střela však nikoho nezasáhla.

Elko v tom okamžiku s revolverem v ruce vyskočil ze stínu skály.

„Zahoď tu bouchačku!“ zvolal na druhého muže.

Ten však už vypálil na místo, kde předpokládal, že spí Elko. Pak se otočil a vystřelil znovu. Tentokrát směrem, kde stál Elko doopravdy. Kulka proletěla těsně kolem Kincaidova lokte, a pak se s hvízdnutím odrazila od skály.

Elko zmáčkl spoušť.

Muž sebou trhl a zkroutil se bolestí. Kincaid viděl, jak se na něho opět snaží namířit. Už se mu to však nepovedlo. Zbraň mu vypadla z ruky. Podlomila se mu kolena a zhroutil se na zem.

Elko k němu přistoupil.

Tohle zranění už ten chlapík rozchodit nemohl. Otočil hlavu a pohlédl na něho. Překvapením a hrůzou přitom vytřeštil oči.

„Tornado! Ale to nám nikdo neřekl!“

„Jo, to jste těžko mohli vědět, Hawku,“ řekl Kincaid. Znal toho muže. Už dřív s ním měl co do činění, v době, kdy ještě býval známým pistolníkem. Pak už o Hawkovi slýchal jen zřídka. Dost upadl a vykládalo se o něm, že své oběti zásadně přepadá ze zálohy. Na jeho hlavu byla v Texasu vypsána odměna pět set dolarů.

Elko odkopl revolver toho chlapíka stranou a přistoupil k Habakukovi, který se skláněl nad druhým mužem.

Pistolník byl již na pravdě boží. Kulka z Brownovy zbraně ho zasáhla do prsou a dost možná, že přímo do srdce.

Elko si ho prohlédl. Neznal ho, ale muselo se jednat o Triggera Colainea, který už dva roky jezdil společně s Hawkem. I na jeho hlavu byla vypsána nemalá odměna.

„První kojoti, které na mě poslal Wallingford,“ řekl smutným hlasem Habakuk. „Jestli ten ksindl na mě pošle další, zajedu na jeho ranč a vlastnoručně mu zakroutím krkem, i kdyby mě pak hledali po celých Státech.“

Elko černochovi rozuměl. Nebylo nic horšího, než každou chvíli čekat úder. Člověk se tak pomalu, ale jistě psychicky rozkládá a stává se z něho hromádka třesoucího se rosolu.

Kincaid se vrátil k Hawkovi.

Zabiják se na něho díval svýma pichlavýma očima.

„Zvládnu to?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Elko zavrtěl hlavou.

„Kdyby tu byl doktor, tak bys možná nějakou šanci měl. Ale takhle ne, Hawku,“ vzal mu naději. „Cestu bys stejně nepřežil a k nejbližšímu doktorovi je to aspoň den cesty.“

„Říkal jsem si, že to tentokrát asi nevyjde.“ Rozkašlal se a z úst mu začala téct krev. „Říkal jsem Triggerovi, že by bylo lepší, kdybychom vás oddělali winchestrovkou zdálky, ale on chtěl těch pět set dolarů. Kdybychom měli aspoň toho chlapíka v bizoní kůži.“ Opět se rozkašlal a roztřásl se. Několikrát sebou škubl, vykřikl a pak byl konec.

Elko se na ním sklonil. Mrtvý měl oči obrácené v sloup. Kincaid mu je zatlačil. Pak vstal.

„Chudák,“ hlesl Habakuk. „Dřív to býval jeden z nejlepších pistolníků, ale pak mu někdo ze zálohy střelil do ruky. Už se z toho nikdy nevzpamatoval.“

„Koho myslel tím chlapíkem v bizoní kůži?“ zeptal se Habakuk. „Znáš ho?“

Kincaid jen pokrčil rameny a zašklebil se.

„Možná nějakého jiného zabijáka, kterému vyfoukli kšeft,“ odpověděl.

„Co uděláme s těmi mrtvolami?“ zeptal se Habakuk.

Elko si je chvíli prohlížel a pak řekl: „Jestli chceš, můžeš je vzít do Van Hornu. Šerif ti tam za ně vyplatí tisíc dolarů na ruku.“

Habakuk se nejdřív chtěl rozčertit, ale pak se ovládl a naopak popíchl Kincaida.

„Ty jsi přece tak dychtivý po penězích,“ poznamenal, „proč je do města nevezmeš ty?“

Elko však nebyl urážlivý. Samozřejmě, znal hodnotu peněz. Ale měl také svoje zásady a od jisté doby si peníze lovením lidí nevydělával.

Proto to také Brownovi vysvětlil.

„Krom toho by pro tebe bylo lepší, kdybychom oba tady pohřbili,“ dodal. „Wallingford si tak ještě nějakou dobu bude myslet, že jsou mezi živými.“

Habakuk přikývl a vydal se hledat vhodné místo pro vykopání hrobů. Našel puklinu ve skále, kam se obě těla mohla celkem bez problémů vejít. Když se vrátil pro oba umrlce, ležel již Elko pod dekou a vypadalo to, že spí.

„Nechceš mi pomoct?“ zeptal se Habakuk.

„Jsem unavený,“ zamumlal Kincaid. „Navíc chtěli oddělat tebe, ne mě a hlavně si musím šetřit to rameno.“

Habakuk zaklel.

„Ty chlapy, co ti ukradli ty vozy, si potom také zahrabeš sám,“ zavrčel, hodil si mrtvého Triggera Colainea na rameno a odnesl ho k oné vyhlédnuté puklině.

Na východě začal šednout obzor. Když se Habakuk vrátil – byl pohřbít Hawka – vyšlo slunce.

Elko seděl na koni.

„No tak, co je, nezdržuj,“ prohodil k Habakukovi, který se vydýchával po namáhavém výkonu. Přesto že bylo pořádně chladné ráno, byl celý propocený.

Elko pobodl koně do slabin a vyjel bez toho, že by se na černocha byť jen podíval.

Habakuk Kincaida v duchu tisíckrát proklel. Chvatně osedlal svého vraníka a vydal se za Kincaidem, který mu mezitím zmizel z dohledu.

Slunce už stálo vysoko nad obzorem, když dorazili do Salt Flats. Byla to opravdu zavšivená díra. Brown tedy nepřeháněl. Přestože osada ležela na cestě z Carslbadu do El Pasa, v Salt Flats prostě chcípnul pes. Všech sedm domů osady bylo postaveno z neomítnutých cihel. Elko si připadal jako někde hluboko v Mexiku.

„To tu snad ani nemají studnu, nebo co?“ řekl skepticky.

Habakuk se zazubil. Levou rukou mávl na rozlehlou budovu, která sice neměla žádné okno, ale zato jí nechyběly tři vchody, zakryté závěsy z korálů.

„To je saloon,“ poznamenal. „Ten tlouštík za pultem čepuje tu nejsilnější pulque, co znám.“

„No, tak to bych neměl nic proti,“ řekl Kincaid a seskočil ze sedla. Pak přivázal uzdu svého koně ke sloupu, který podpíral stříšku nad verandou.

„Nehýbej se,“ radil svému koni, „jinak se ta bouda zřítí.“

Ze srolované přikrývky vytáhl brokovnici s upilovanou hlavní. Včera ji koupil i s winchestrovkou ve Van Hornu, kde si pořizovali potřebné vybavení na cestu do Salt Flats. Habakuk totiž při své první návštěvě tohoto nešťastného místa zjistil, že se zde nedá nic koupit. Proto obětovali jeden den na nákupy ve Van Hornu. Elko potřeboval pořádnou výzbroj, pokud si to chtěl rozdat s tak nelítostnými soupeři.

Habakuk také slezl ze sedla a následoval Elka do saloonu. Místnost byla překvapivě velká. Panovala v ní však tma. Pouze oněmi třemi vchody pronikalo dovnitř denní světlo.

Byl zde velmi příjemný chládek. A to právě proto, že zde chyběla okna. Z rákosového stropu viselo nejrůznější nářadí. Elko i Habakuk se museli hrbit, aby do něj nenarazili hlavou.

Z rohu se ozývalo tiché chrápání. Habakuk, který se tu již vyznal, přistoupil k dlouhému stolu, u něhož seděl a dřímal onen chrápající muž. Jednalo se o pořádně obtloustlého chlapíka. Habakuk s ním zatřásl.

Tlouštík vyskočil, jako by ho kousla tarantule. Když spatřil černocha, poněkud se lekl, ale pořád to vypadalo, že je rád, že to není někdo jiný.

Ale kdo jiný?

„Dobrý den, pane,“ pozdravil ho Habakuk. „Minule mi ta vaše pulque zachutnala tak, že jsem si sem zase musel zajet.“

Tlouštík pohlédl přes rameno na Kincaida, který se stále rozhlížel po saloonu.

„Těší mě, pane Browne,“ řekl barman, vzal z police na zdi láhev a položil ji na pult. Utřel jednu skleničku cípem své ušmudlané zástěry. Habakuk dělal, že to nevidí. Byl přesvědčen, že pálenka je tak silná, že jakýkoliv humus na skle musí zaručeně zničit.

„Odkud znáš moje jméno?“ zeptal se tlouštíka, když do sebe s neuvěřitelnou grimasou hodil první štamprli onoho proslaveného životabudiče. „Při své poslední návštěvě tohoto podniku jsem ho nikomu neprozrazoval, pokud vím.“

Barman zrudl, jako by si uvědomil, že řekl něco, co neměl.

„Váš společník by nechtěl ochutnat?“ zeptal se hned. Viditelně chtěl svést řeč na jiné téma.

Elko přikročil ke stolu.

„Nalej mi, tlouštíku,“ řekl a usmál se. „Ale nemysli si, že zamluvíš otázku, na kterou se tě zeptal pan Brown.“

Barman se kroutil jak had, ale když viděl, že mu nic jiného nezbyde, přiznal barvu.

„Před třemi dny se tu stavovali dva gentlemani,“ řekl a utřel si, čím jiným než zástěrou, zpocené čelo. „Ptali se na vysokého černocha, který se měl jmenovat Brown. No, myslel jsem si, že byste to mohl být vy.“

„A samozřejmě, že jsi jim to vyklopil, že jo?“ dodal Habakuk poněkud výhružným tónem.

Tlouštík se potil ještě víc. Zvedl ruce, jako by se chtěl proti něčemu bránit, a pokrčil rameny.

„Co jsem mohl dělat jiného?“ odpověděl plačtivým hlasem. „Oba vypadali jako zabijáci a jeden na mě mířil koltem.“

Elko si sám nalil pulque a aniž by hnul brvou, skleničku tohoto dračího sémě vypil.

„A my snad vypadáme jinak, tlusťochu?“ zeptal se pobaveně. „My jsme přece také zabijáci. A jací! My jsme ty dva gentlemany, které jsi za námi poslal, provrtali olovem. A tebe to čeká taky, jestli mi neodpovíš na jednu otázku.“

Barman byl bledý jak stěna. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu, a když Elko jakoby náhodou zvedl lauf brokovnice, vykřikl.

„Ne! Prosím!“

Chvěly se mu ruce. Bez toho, že by si Kincaid řekl, mu nalil další sklenku pulque. Půlku přitom vylil.

„Ty víš, co od tebe chceme vědět, že ano?“ sykl Elko.

Barman přikývl. Lesknoucíma se očima pohlédl na Habakuka, jako by od něho očekával pomoc. Černoch se však jen usmál a prstem ukázal na svou prázdnou sklenku. Tlouštík mu honem dolil pálenku. Opět přitom skoro půlku vylil na pult. Loužičku se pak snažil utřít rukávem.

„No?“ řekl Elko a dloubl hlavní brokovnice barmana do žeber.

Hospodský ustrašeně ustoupil, až narazil do police s láhvemi.

„O těch vozech, na které se mě ptal pan Brown, vám nemohu říct nic, pane,“ hlesl. „Musely tudy projet kolem poledne, a to já většinou spím. Ano spal jsem. Sami jste to viděli… když jste přišli… že jsem spal.“

„Proč lžeš, tlusťochu?“ zvýšil Elko hlas. „Ty vozy tudy musely projet večer. A nesnaž se mi namluvit, že ti chlapi prostě jen projeli kolem bez toho, že by si tu dali drink.“

„Zastřelte mě, pane, jestli chcete,“ zanaříkal tlouštík a rozplakal se, „ale já vám nic neřeknu. Jinak by mě umučili k smrti, jak to už udělali s jedním mužem, který o nich mluvil. Ne, já vám nic neřeknu. Klidně mě zastřelte. Jen střílejte!“

Elko sklonil hlaveň brokovnice a skepticky na barmana pohlédl.

„Buďto jsi tak dobrý herec, tlusťochu,“ prohodil, „nebo z nich máš doopravdy takový vítr. To jsou vážně tak hrozní?“

„Jsou horší, než si dokážete představit.“ Odmlčel se a podíval se za Elka. Tentokrát už nezbledl, ale přímo zezelenal. Vypadalo to, že se každou chvíli sesype.

Elko i Habakuk za sebou uslyšeli nějaký šramot.

„Co od tebe ti chlapi chtějí, Slatere?“

Kincaid se pomalu otočil.

Ve dveřích se objevil stín. Muž vkročil dovnitř. Elko tak na něho mohl vidět. Přestože jeho oči byly uvyklé na temnotu v místnosti, rychle si zase zvykly na světlo venku.

Muž byl oblečený do dlouhého, huňatého bizoního kožichu. To bylo samozřejmě velice podivné, protože venku panovalo vražedné vedro. Pravou ruku držel nebezpečně blízko viditelně opotřebované pažby koltu. V levé ruce měl pušku, jejíž ráži Elko odhadoval na 52.

Náhle začalo na tomto muži být Kincaidovi něco povědomého. Nevěděl však, co.

Jeho obličej zdobil vous, sahal až na hruď. Vlasy měl zplstnatělé, nečesané. Vypadalo to, že se už několik týdnů nemyl. Právě v tom okamžiku, kdy na to Elko pomyslel, k němu dorazil jeho strašný zápach.

Muž otevřel ústa. Ukázaly se v nich dva hnědé zuby.

Pak pohlédl na Habakuka a zvolal: „Ale podívejme! Negr, na kterého plukovník vypsal pět set dolarů odměny!“

Kincaid z příchozího nespouštěl oči. Znal ty chlapy, kteří žili v divočině jako zvířata. Jednali pouze podle svého instinktu. Morálka nebo společenské konvence pro ně neplatily. Jednali čistě podle svých pocitů. A jednali, hlavně když se jim zdálo, že jejich život je ohrožen. Elko si uvědomil, že ten chlápek je rozhodnut nenechat je odejít.

Elko se zmobilizoval. Zmocnil se ho onen podivný klid, kterým se vyznačoval v situacích, kdy mu šlo o život.

„Chceš si vydělat pět set dolarů?“ zeptal se Habakuk.

Muž v kožichu se zašklebil.

„Vezmu tě s ním tak jako tak,“ zavrčel a všem přítomným přeběhl mráz po zádech. Poněkud se předklonil a nahnul se na pravý bok. Čekal, kdy to udělají i ti dva.

Kincaid udělal krok stranou, aby měl výhled i na Habakuka.

Ten krok mu zachránil život.

Koutkem oka si všiml, že tlouštík za pultem hází láhví po Habakukovi.

Okamžitě tasil kolt a vypálil. Byl rychlejší než muž v kožichu. Zasáhl ho do ramene. Elko viděl, jak sebou dlouhán trhl a pustil kolt, který předtím vytáhl z pouzdra, na podlahu. Pravou rukou se pak chytil za poraněné rameno.

Kincaid ale také slyšel, jak se Habakuk skácel na podlahu.

Neváhal ani chviličku a potrestal proradného barmana kulkou. Slater zařval jak zabíjené prase a zhroutil se k zemi. Habakuk se nehýbal. Tlouštík mířil dobře a plná skleněná láhev měla svůj účinek.

Přesto Elko nespouštěl muže v bizoní kůži z očí a stále na něho mířil. Obr si nyní prohlížel ruku. Byla od krve.

Náhle vykřikl tak šíleně, že si Elko myslel, že to musí odnést saloon. Svůj revolver zahodil a krví podlitýma očima pohlédl na Kincaida.

„Nadělám z tebe rajský protlak!“ zařval a vyrazil proti Elkovi.

Ten věděl, jak se věci mají, a dokázal odhadnout sílu protivníka. Asi proto byl ještě stále naživu. Velmi dobře si uvědomoval, že jestli si tohoto grizzlyho pustí k tělu, nemá nejmenší šanci.

Zbývala mu jediná možnost a Elko nezaváhal ani na okamžik.

Vytasil kolt, zamířil a vypálil.

Mířil velmi pečlivě. Musel tohoto muže zneškodnit. Věděl, že tento souboj může přežít jen jeden z nich.

A přál si, ne – chtěl, aby to byl on.

Muž zavrávoral a pak se skácel k zemi jak podťatý.

Elko znovu nabil revolver. Poté pohlédl na Habakuka, který se zrovna probíral. Černoch vstal a zle blýskal očima na hostinského, který se třepal strachy u zdi za výčepním pultem.

Brown vzal z pultu Kincaidovu brokovnici a namířil ji na barmana.

„Nestřílejte!“ žadonil tlouštík. „Nechejte mě odejít, pane Browne! Musím ke své ženě, jinak vykrvácím!“

„Na to jsi měl myslet dřív, než ses do toho zamíchal,“ opáčil Habakuk.

Elko přikročil k pultu a vzal Habakukovi brokovnici z rukou. Přitom ale na tlouštíka, aby to náhodou nějak špatně nepochopil, zavrčel: „Jestli konečně neřekneš, co víš, tak to do tebe napálím!“

Kincaidův hlas se chvěl, což u něho nebylo obvyklé. Habakuk na něho proto s údivem pohlédl. Pak se otočil a začal si prohlížet obra v bizoním kožichu, který ležel v bezvědomí na podlaze. Nato vyšel ven a rozhlédl se po prašné ulici.

Naproti saloonu se shromáždilo zhruba dvacet mužů. Ustrašeně se dívali k saloonu. Všichni drželi v rukou pušky. Habakuk věděl, že stačí malá jiskra a všichni tito bázliví chlapíci se změní v bandu krvelačných šelem.

Vrátil se zpátky do šera saloonu. Nespouštěl však muže venku, kteří se stále nedokázali shodnout na tom, co vlastně udělají, z očí.

„Pospěš si, Elko,“ prohodil k blondýnovi, „venku nás čeká uvítací výbor.“

Elko se však o tyto novinky pranic nestaral. Právě totiž získával první informace od onoho proradného barmana.

Zdálo se, že toho opravdu neví moc.

Vyprávěl, že do města tehdy přijely vozy se šesti muži. Po krátké zastávce všichni pokračovali do Salt Basin. Co tam měli v plánu, to byla záhada, protože každé dítě tady vědělo, že nikdo v solné poušti nevydrží déle než den. O několik dnů později se však několik z nich vrátilo a z města se pak vydali ke guadelupskému průsmyku. Všichni se prý jmenují Cushmanové. Mělo by jít o rodinu – sedm synů a otce. To hostinskému vyprávěl jeden z nich. Přitom mu naznačil, že se o nich nesmí nikomu ani zmínit. Kdyby to prý udělal, stáhli by z něho kůži zaživa a hodili by ho potom do mraveniště. Prý to není ani tak složité. Už to údajně na někom vyzkoušeli.

Mnoho toho tedy nebylo. Elko nevěděl, kde mají Cushmanové ty vozy, nevěděl ani to, co chtějí udělat, nebo co už udělali s těmi zbraněmi z vozů. Jediným úspěchem byla informace o počtu nepřátel. A co bylo ještě cennější: Věděl nyní, jak jsou nebezpeční. Jeho šance se tak, vzhledem k jejich početní přesile, rovnaly téměř nule. Ještě že měl aspoň toho černocha!

Elko nakonec barmana pustil. Ten okamžitě vyběhl na ulici. Habakuk na něho chtěl ještě něco zvolat, ale už to nestihl.

Jen co tlouštík odběhl z palebného úhlu, zalehli muži na ulici k zemi a začali na saloon střílet ze všeho, co jen trochu střílet mohlo.

Kulky z revolverů ještě bouda snesla, ale střely z pušek ji naprosto nemilosrdně a snad i plánovitě provrtávaly.

Místností prolétávaly kulky, jako by to byly mouchy, a se zahvízdáním končily svou dráhu na zadní stěně.

Kincaid s Brownem se vrhli k zemi. Neopětovali palbu, protože nikoho neviděli. Opatrně se proplazili až k oknu na zadní stěně. Kincaid doufal, že bude dost velké na to, aby se tudy protáhli.

Rozčileně pohlédl na Habakuka.

„Víš aspoň, kde máme koně?“ zeptal se.

Brown vypoulil oči a zvolal: „Zatraceně! Vždyť byli před saloonem! A už tam nejsou! Někdo je musel odvést pryč. Na to jsem vůbec nepomyslel.“

„Ty jsi asi vůbec myslel na hodně málo věcí,“ zavrčel Elko. „Chtěl jsi přece na mě dávat pozor, jestli se nepletu. Vždycky jsem věděl, že to tak dopadne. Všichni zabijáci, kteří nám zatím zkřížili cestu, šli po tobě. Chtěl ses prostě schovat za můj kolt! A já blbec jsem si to neuvědomil!“

„Drž už konečně zobák!“ odsekl Brown.

Elka tón jeho hlasu vyděsil. Tak rozzuřeného ho ještě neviděl. Když střelba trochu ustala, vstal a přiskočil k oknu. Slyšel, jak Habakuk nadává. Pak běžel dál, až na konec dlouhé budovy. Na rohu se přitiskl k rozpálené hliněné stěně a opatrně vyhlédl na ulici.

Spatřil tři muže, kteří se kryli za nevysokým povozem. Musel se jim dostat do zad. Pokud těmto třem zahrozí, snad ho nechají i ti ostatní. V podstatě nechtěl nic jiného, než odjet z tohoto nepohostinného města.

Kincaid počkal, až muži znovu začali střílet. Doufal, že budou soustředěni na tři vchody do saloonu. Připravil se a pak dlouhými kroky přeběhl ulici. Jeho jezdecké holínky zvířily žlutý prach.

Všimli si ho příliš pozdě. Kincaid je varoval střelou pod nohy. Chtěl být v budově za nimi dřív, než začnou pálit.

„Všechny vás oddělám, jestli okamžitě nepřestanete střílet!“ zvolal. A aby svá slova náležitě podepřel, vypálil těsně vedle hlavy muži, který se pokoušel na něho nenápadně zamířit. Muž vystrašeně pustil pušku a zvedl ruce, ačkoli mu to Elko nenakázal.

„Přestaňte střílet!“ zvolal k ostatním. „Myslí to vážně! Všechny nás oddělá!“

Výstřely skutečně utichly.

Neuplynula snad ani minuta, když na ulici vkročil postarší muž. Demonstrativně hodil svůj revolver na cestu a pomalu kráčel k Elkovi. Deset kroků od něho zůstal stát a teatrálně zvedl ruku. Pravděpodobně chtěl zaimponovat svým spoluobčanům.

Elko mu to nechtěl kazit, takže mlčel a počkal na to, co mu tento muž sdělí.

„Co od nás chcete?“ zeptal se muž.

Elko musel polknout. Jaká neuvěřitelná drzost – taková otázka.

„Vy jste se museli zbláznit! Proč se tak stupidně ptáte?“ vykřikl. „Kdo začal střílet? Přece vy!“

„Ale – ale vy jste přece – vy jste přece přepadli Slatera, ne?“ řekl postarší muž rozechvělým hlasem.

„Nesmysl,“ zavrtěl hlavou Elko. „Akorát jsem měl jistou názorovou rozepři s tím zvířetem, které přišlo do saloonu po nás. Slater dostal jenom jednu kulku.“

„Je ten chlap v bizoním kožichu mrtvý?“ otázal se muž.

„No samozřejmě,“ přisvědčil Elko.

„A co chcete dělat teď?“ pokračoval muž v otázkách.

Elko už ztrácel trpělivost.

„Prach a broky, krucinál!“ zvolal. „Já přece nechci nic jiného, než dostat zpátky svého koně a okamžitě z tohoto města zmizet. Nic víc!“

„A ten černoch… zmizí taky?“

Když muž pokládal tuto otázku, přivřel oči.

„Jo, zmizí!“ odpověděl Elko.

„Tak to potom ano. Klidně můžete odjet,“ řekl onen postarší muž.

Elko nevěděl, jestli se má smát nebo brečet.

Buďto byl ten chlápek na druhém konci ulice tak mazaný, a tak hloupým se jen dělal, nebo byl opravdu tak blbý.

„Poslouchej, starý,“ zvolal Elko. „Řekneš svým lidem, aby sem přivedli naše koně, jasné? Pak naházíte pušky na cestu a my odjedeme. Jinak to nepůjde. Řekni jim to!“

Netrvalo to ani půl minuty a deset kroků od Kincaida stáli jejich koně.

Ze saloonu se ozvalo zapískání. Vraník nastražil uši a při druhém zapískání se vytrhl a běžel k saloonu. Na jeho střeše se objevil Habakuk, který z ní efektně skočil rovnou do sedla. V ruce držel Kincaidovu brokovnici, kterou nechal Elko při svém skoku oknem ležet na podlaze. Habakuk tuto strašnou zbraň namířil na muže, kteří nyní pomalu vystupovali ze svých úkrytů. Hodili své pušky doprostřed cesty a potom znovu ustoupili.

Elko vyhnal ony tři muže, kteří stáli před ním, z úkrytu na cestu. Své zbraně nechali za povozem. Kráčeli pomalu se zvednutýma rukama a výraz strachu v jejich tvářích pomalu ustupoval neskrývanému pokoření, které si museli odbýt před celým městem.

Elko si vylezl do sedla a vyjel za Habakukem, který stál asi padesát yardů odsud a winchestrovkou mířil na muže ze Salt Flats. Počkal, až Kincaid přijede až k němu a pak se oba vydali na cestu.

Muži ze Salt Flats ani náhodou nepomysleli na to, že by mohli zaběhnout ke svým zbraním a cizince za jejich drzost ztrestat. Měli i tak dost starostí s tělem jednoho z Cushmanových synů. Lámali si hlavu nad tím, co si s ním počnou.

Uvažovali, že by tělo třeba mohli někam zahrabat a před Cushmany předstírat, že tu jejich bratr vůbec nebyl. Ale tuto variantu rychle zamítli. Znali Cushmany a dobře věděli, že žádný muž ze Salt Flats není schopen lhát do očí těmto divokým, nebezpečným stvůrám. Ti by se pravdu dozvěděli. Ale několik mužů z města by na to doplatilo škaredou, ale opravdu hodně škaredou smrtí.

Rozhodli se tedy toho muže pohřbít na nejlepším místě jejich hřbitova a udělat mu honosný hrob. A pokud se jich budou Cushmanové ptát, odpoví jim pravdu: že do města přijeli dva zabijáci a jejich bratra chladnokrevně oddělali. Oba vrahy jim klidně popíší. Řeknou jim, že jeden z nich se jmenuje Brown a je to negr, kterého hledá plukovník Wallingford, a druhému že negr říkal Elko. Ten se zajímal o vozy, se kterými Cushmanové před pár týdny projeli městem.

Elko Kincaid přivřel oči. Habakuk nepřeháněl. Bílá solná poušť byla pravým peklem. I když si člověk chránil zrak, způsobovaly mu nepříjemné sluneční paprsky opuchnutí očí a nesnesitelnou bolest hlavy. Přestože se napil vody, měl stále vyschlé hrdlo.

Kincaid pohlédl na Habakuka, který měl klobouk posazený hluboko do čela. Zdálo se, že černoch vedrem trpí ještě víc než Elko. Měl okoralé rty a popraskanou kůži na obličeji. Na zpocené tváři se usazoval bílý solný prach a tato kaše se měnila, když pot vyschl, v tvrdou masku.

Elko zastavil svého koně, stejně tak učinil i Habakuk.

„Tak co, už toho máš plné zuby?“ zeptal se Habakuk.

Elko zavrtěl hlavou a pravou rukou ukázal na zem. Habakuk se podíval na místo, kam mířil Elkův prst. Pak to uviděl.

Koleje.

Už celé čtyři hodiny je v této strašlivé poušti hledali a Habakuk nevěřil, že je někdy naleznou. Nebylo by divu, protože sem Cushmanové s ukradenými vozy přijeli už před čtyřmi týdny.

Ty koleje, které Elko objevil, mohly být staré maximálně dva dny.

A vedly na jihozápad.

Přímo k Rio Grande.

Elko zaklel. Napadlo ho, co to znamená. Cushmanové chtěli ty zbraně prodat generálu Achartemu! Však také ani nebylo příliš těžké nalézt kupce pro dva vozy naložené puškami. Stačí se jen zmínit v několika cantinách a mexický lumpengenerál se jistě objeví. Potřeboval ty zbraně pro svou soukromou revoluci. A to nezbytně. Kromě Acharteho je však mohli prodat i Komančům nebo Apačům. To by však byl příliš choulostivý byznys, kterého by se neodvážil ani Elko.

Kincaid pobodl svého koně do slabin a vydal se po stopách povozů. Byly hluboko vryty do solného prachu, což znamenalo, že ty vozy ještě musely být naloženy. Byl rozhodnut po těch stopách jít, dokud nedostane své peníze. Cushmanů se nebál. Však také jednoho z nich již poslali tam, kam patří. Ne, nebál se jich, v tomto ohledu byl klidný.

Habakuk zaklel. Podle jeho názoru bylo tempo, které Elko nasadil, vražedné a zbytečné. Koně to určitě nevydrží a ještě před setměním pojdou. Vždyť i jeho vraník ho už přestával poslouchat. Po několika yardech Elka dohnal.

Vzal Kincaidova koně za uzdu a zpomalil jeho tempo.

Elko na něho pohlédl přivřenýma očima.

„Co je?“ divil se.

„Jestli budeš ty koně dál tak hnát, tak ty vozy nikdy nedoženeme,“ odpověděl Habakuk klidným hlasem, „protože už dneska večer půjdeme pěšky.“

Elko okamžitě uznal, že černoch má pravdu. Kývl na souhlas a seskočil ze sedla. Vydal po stopách pěšky a svého koně vedl za sebou.

Habakuk jen zavrtěl hlavou. Ten blondýn byl paličatý jak bizon. Nakonec však Brownovi nezbylo nic jiného, než jet za ním.

Po třech hodinách byl Habakuk na dně. Už se nedokázal udržet v sedle. Přestože slunce zapadalo za obzor, vedro bylo pořád stejně nesnesitelné. Dusilo tuto nešťastnou krajinu jako nějaký obrovský, neviditelný krunýř.

Elko však stále pochodoval před svým koněm. Jeho oči byly upřeny na koleje, které vedly dál a dál do pouště. Přestože na něho Habakuk volal, neotáčel se.

„Nechceš už konečně zastavit a dopřát nám i koním trochu oddechu?“ ptal se černoch.

„To snad máme v té odporné poušti nocovat?“

Habakuk přijel k Elkovi a udiveně na něho pohlédl.

„Chceš tím říct, že pojedeme celou noc?“ zeptal se rezignovaně.

Elko přikývl.

„Já vím, co snesu i co snese můj kůň,“ řekl. „Krom toho si budu muset odpočinout, než si to vyřídím s Cushmany. Nebudou o nic méně nebezpeční než jejich bratr.“

„Pořád mluvíš jenom o sobě,“ řekl Brown a rozkládal rukama. „Ale jsem tu přece ještě já.“

„Ty budeš zase spát, až přijde na věc,“ zavrčel Elko.

Habakuk na to neřekl nic. Odjel jenom kousek dopředu a zvířil tak prach, který nyní musel Elko polykat.

Za další hodinu koleje křížily cestu do El Pasa. Stopy vozů se zde ztrácely. Cushmanové zřejmě nechtěli, aby tomu, kdo by jel do El Pasa, připadalo nápadné, že někdo jel mimo cestu.

Kincaid se nejprve obával, že se pak vydali po cestě, ale Habakuk stopy po několika minutách nalezl. Pokračovaly asi sto yardů od místa, kde se ztrácely.

Mezitím se setmělo a Elko se rozhodl, že budou až do východu slunce odpočívat.

Po tolika hodinách strávených v solné poušti jim odpočinek určitě prospěje.

S prvními paprsky slunce opět vyrazili na cestu. Za hodinu dorazili k místu, kde nocovali Cushmanové.

Jejich náskok tedy stále činil jeden den.

Elko už se smířil s tím, že ty zbraně už nikdy neuvidí, ale v takovém případě jim budou Cushmanové muset vydat peníze, které jim zaplatil generál Acharte.

Okolo poledne vjeli na nevysoký hřeben a když jej překonali, málem vykřikli překvapením.

Dole pod nimi stáli v protáhlém údolí oba konestogské vozy.

Elko se usmál. Tady byly, tady byly jeho zbraně, tady bylo bohatství a bezstarostný život!

Obezřetně se rozhlédl. Jeho předtucha se potvrdila. Cushmanové ty zbraně už prodali. V táboře, v němž stály oba vozy, totiž viděl pouze Mexičany. Po žádném bizoním kožichu ani stopa.

Muži v táboře si Elka i Habakuka všimli a vyslali k nim dva jezdce.

Kincaid neztrácel klid. Pokud je Mexičané poznají a uvědomí si, že se jich nemusí bát, jistě jim poví o Cushmanech vše potřebné.

Oba Mexičané byli osmahlí hoši. Elko jednoho z nich znal.

Jmenoval se Enrique Pardo a byl generálovou pravou rukou. Byl neoholený a jistě se už aspoň tři týdny nemyl. Přes nos se mu táhla nepříliš estetická jizva a na levém oku měl černou pásku. Košili měl roztrhanou a odporně špinavou. Pouze patronový pás přes hruď se leskl čistotou.

Druhý muž byl mestic. Měl ještě tmavší pleť než jeho kolega a obličej měl neuvěřitelně vrásčitý. Pravou ruku držel na hrušce rukojeti dýky, kterou měl zastrčenou za pasem.

„Hola, Kincaide,“ pozdravil Pardo. „Přišel jsi příliš pozdě. Už jsme s tebou ani nepočítali. Ti chlapi v bizoních kožiších nám tvrdili, že tě sežrali přízraci.“

„Nechutnal jsem jim, takže mě zase vyplivli,“ řekl Kincaid. Počkal, jestli Pardo něco dodá, ale Mexičan mlčel a zkoumavě si ho prohlížel.

„No, takže co kdybys mě přivedl ke generálovi?“ prohodil Elko.

Z Pardovy tváře jako mávnutím kouzelného proutku zmizel úsměv a udělal místo potměšilému, nic dobrého nevěštícímu výrazu. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Generál tě nechce vidět, Kincaide,“ řekl. „Zmiz odsud. Ten byznys jsme holt uzavřeli s někým jiným. Už pro tebe nic nemáme, capito?“

Elko neztrácel čas nějakými dlouhými řečmi. Bleskurychle vytasil kolt a namířil jej na Parda, ještě než ten stačil zareagovat. Mestic vedle něho byl poněkud rychlejší. Kincaid spatřil blyštící se čepel nože.

Ozvaly se dva výstřely. Mestic vykřikl a zřítil se ze sedla.

Elko opět mířil na Parda, který byl bledý jak stěna. Elko se ohlédl na Habakuka, který také držel v ruce kolt.

Mexičan zdvihl obě ruce, aby ti dva muži před ním náhodou nepřišli na myšlenku, že by chtěl sáhnout po zbrani. Elko zastrčil kolt do pouzdra a levou rukou vytáhl zpod sedla brokovnici s upilovanou hlavní.

Když Pardo spatřil tuto zbraň, zezelenal. Proti dvěma koltům ještě šanci měl. Ale proti brokovnici v žádném případě. Taková flinta mohla z člověka udělat fašírku.

„Tak co?“ sykl Elko. „Zavedeš nás ke generálovi nebo ne?“

Pardo honem přikývl. Na pokyn brokovnicí obrátil koně a pomalu se vydal zpátky do tábora. Zatímco Elko nespouštěl oči z Mexikána, rozhlížel se Habakuk po táboře. V ruce stále držel remington. Vypadalo to, že vozy jsou prázdné. Stály několik yardů od tábora a Mexičané o ně nejevili nijak zvláštní zájem.

Elko našel generála pod odumřelým topolem. Opíral se o kmen a sombrero měl posunuté hluboko do čela. Jeho prádní uniforma s mnoha ozdobami v posledních týdnech viditelně utrpěla. Byla zaprášená, levý rukáv roztržený. Pardo se před ním zastavil a na Kincaidův pokyn pomalu slezl z koně. Když si Pardo všiml, že Elkova brokovnice už není namířená na něho, ale na generála, zhluboka si oddechl.

„Generále,“ řekl, „Kincaid chce s tebou mluvit.“

„Co chce ten gringo?“ Acharte měl obličej zastíněný sombrerem a vypadalo to, že podřimuje, ale Elko věděl, že je vzhůru. Jistě byl velmi dobře zpraven o tom, co se událo na hřebeni.

„Neřekl mi to, generále,“ špitl Pardo.

„Vypadni, Pardo,“ řekl Elko.

Generál Acharte pomalu vstal a odsunul si sombrero z čela. Hlasitě zívl a ani se neobtěžoval dát si před ústa ruku.

Zdálo se, že brokovnici vůbec nevidí.

„Ty pušky jsem dostal se čtyřtýdenním zpožděním,“ řekl. „To zcela změnilo mé plány. Vlastně za ty ztráty, které jsem kvůli tomu utrpěl, viním tebe, amigo.“

Kývl na několik mužů stojících poblíž, ale Elko mu dloubl hlavní do břicha. Generál strnul a jeho muži se zarazili. Kincaid si koutkem oka všiml, že Habakuk drží Mexičany v šachu svým remingtonem.

„Poznáš, co to je mrtvý generál,“ procedil Elko mezi zuby, „jestli se některý z tvých mužů byť jen hne. Nechci ti vzít tvoje zbraně. Jenom chci vědět, kolik jsi za to dal Cushmanům. A možná bys mi i mohl povědět, kam potom jeli a odkud věděli o tom transportu.“

Mexičan si mlčky změřil Kincaida pohledem.

Pokrčil rameny.

„Na tu první otázku ti odpovědět mohu,“ řekl. „Dostali přesně tu částku, na které jsme se dohodli. Patnáct set pesos v mincích a ve zlatě. Na ty další otázky odpověď neznám. Vím jenom, že odjeli na sever. Kromě tohohle byznysu s námi o ničem jiném nemluvili.“

Kincaid na generálovi viděl, že nelže. Doufal, že se dozví víc, protože při takových obchodních jednáních se mluví o kdečem. Tentokrát to tak ale nebylo.

Elko ukročil zpět, aby se rozhlédl po táboře. Habakuka nebylo vidět. Jeden z vozů ho zakrýval. Kincaid viděl jen hlavu jeho vraníka.

Co tam ten chlap pohledává? pomyslel si Kincaid. Hned se však musel opět soustředit na generála, který pomalu vstal.

„Byl bys tak zdvořilý a vyprovodil nás z tábora?“ řekl Elko s úsměvem.

„Host do domu, Bůh do domu,“ řekl generál. Díval se po černochovi.

Kincaid znervózněl. Chtěl se dostat pryč z tábora, dřív než někomu povolí nervy.

„Browne!“ zvolal. „Jedeme! Pojď sem, sakra!“

Když se Elko vyšvihl do sedla, objevil se Habakuk mezi oběma vozy a rozjel se k němu. Kincaid hnal před sebou generála, Habakuk ho jistil zezadu. Když už byli asi sto yardů od tábora, pobodli své koně do slabin a odcválali pryč.

Mexičané se neodvážili nic podniknout. Čekali na rozkazy svého generála. Ten však o nějaké pronásledování nejevil zájem. Když se Elko ohlédl, viděl, jak se Acharte vrací do tábora. Zvolnil tedy tempo.

Brown však uháněl dál.

„Pospěš si, Kincaide!“ zvolal Habakuk. „Za chvíli tam vypukne pravé peklo!“

Elko zavrtěl hlavou. Habakuk nevěděl, o čem mluví. Generál měl asi opravdu na starosti jiné věci, než pronásledovat dva chlápky, kteří od něho nic nechtěli. Nechal černocha jet dál. Jenom ať se chlapec žene.

Elko se ještě jednou otočil k táboru.

A – strnul.

Z jednoho z konestogských vozů vyšlehly plameny a země se zachvěla výbuchem. Poté vyletěl do vzduchu i druhý vůz plně naložený zbraněmi. Vzduchem létaly kusy dřeva i nešťastní Mexičané. Koně se splašili a rozutekli se do všech stran.

Elko se nejdřív zděsil. Pak si ale vzpomněl na Habakuka a pochopil, proč se tam tak dlouho zdržel.

Zaklel a opět bodl svého koně do slabin.

Měli štěstí, že exploze splašila Mexičanům koně a že tam zavládl takový chaos. Získali tak určitý náskok. Jestli však bude dostačovat, Kincaid nevěděl. Měli jedinou možnost. Co nejrychleji dorazit do Van Hornu a varovat tamního šerifa, že se k jeho městu blíží bandité. Šerif sice jistě bude klást zbytečné otázky, ale Elko už v takových situacích s muži zákona vyjednávat uměl.

Habakuk trochu zvolnil a počkal, až ho Elko dostihne. Pak se na něho zazubil.

„Ty zatracený parchante!“ zavrčel Elko, když ho dojel. „Ty jsi je teď na nás poštval! Co sis vlastně myslel, he? A kde jsi, sakra, vzal ten dynamit?“

Habakuk vypadal, že se náramně baví.

„Není to snad pěkný ohňostroj?“ namítl. „Rozběhli se jak zajíci.“

Kincaid přibrzdil koně. Do Van Hornu to bylo ještě dobrých třicet mil a na zdraví jejich koní závisel jejich život.

„Neodpověděl jsi mi na otázku!“ zvolal Elko.

Černoch se na něho usmál.

„Ten dynamit jsem nakoupil ve Van Hornu, když jsme se vybavovali na cestu. Říkal jsem si, že se to vždycky může hodit. A když jsem pak viděl oba vozy naložené tolika puškami, které mohly zabít tolik lidí, tak mě najednou něco napadlo…“

„Já vím, co tě napadlo,“ procedil Kincaid mezi zuby. „A byl to zatraceně kravský nápad. Může nás stát krk – ten tvůj idealismus. Acharte nás chtěl nechat odjet. Ale teď po nás půjde jak vlk.“

„Nemohl jsem přece ty pušky nechat banditům,“ bránil se Habakuk s nevinným výrazem ve tváři. Elka ještě víc rozzuřil vyčítavý tón Habakukova hlasu.

„Já chci zpátky svoje peníze,“ řekl Elko, „a nic jiného mě nezajímá. Mě ještě nikdy nikdo nepodfoukl. Dávám pozor jenom na sebe. Starám se taky jenom sám o sebe. A když to tak budou dělat i ostatní, bude jen dobře.“

Habakuk zvážněl.

„Člověk by neměl své bohatství získávat na neštěstí druhých.“

„Dej mi pokoj!“ odsekl Elko.

Když Elko pohlédl na nevelkou skalní plošinu, polil ho studený pot. Vzpomněl si na bolest mezi lopatkami, když ho mezi ně zasáhl jeden z jezdců. Zavřel oči a pokusil se vybavit si ty chvíle. Nedostal se však dál, než k okamžiku, kdy ucítil bolest v zádech. Poté se však všechno zahalilo do jakéhosi mlžného závoje. Ještě uslyšel jeden výkřik, ale nevěděl, co ten neznámý muž křičel.

Habakuk neklidně poposedával v sedle. „Musíme dál, Elko,“ řekl. „Ať jsme na ranči ještě za světla.“

Elko se probral z myšlenek a otočil se.

„Dobrá, Browne,“ řekl a pobodl koně do slabin.

Jeli na sever. Za dvě hodiny vstoupí na pozemky plukovníka Whitneye Wallingforda. A Habakuk po setkání s ním rozhodně nijak netoužil.

Těm mexickým banditům uprchli. Přesto zajeli do Van Hornu a varovali tamního šerifa. Když šerif slyšel jméno generála Acharteho, vyskočil ze židle a zrudl.

„Kde je ten psí syn?“ zeptal se. „Ten bastard mi kdysi vystřílel hlídku, když jsme pronásledovali jednoho vraha k Rio Grande.“

Habakuk mu vyprávěl o zbraních, které zničil, i to, že Mexičané je dozajista pronásledují.

O zbraních šerif nevěděl nic, ale zato mu nebyli neznámí muži v bizoních kožiších.

Šerif ovšem neměl čas na nějaké sáhodlouhé vypravování. Okamžitě běžel vyvěsit vyhlášku do saloonu Red Star.

Barman jim toho jistě řekne víc. Doporučil jim ho šerif.

O něco později už šerif vyrážel v čele třiceti mužů z města.

Elko s Habakukem zašli do saloonu. Strnuli, když uviděli, že z vybavení podniku zůstal jen těžký, dubový výčepní pult. Jinak bylo všechno rozsekáno a zničeno. Zbytky se válely v rohu. Z velkého zrcadla za pultem zbyl jen zbytek zlaceného rámu. Regály na láhve byly prázdné.

Za pultem se na oba muže usmíval drobný mužíček. Držel v rukou lopatu a koště.

„Je mi líto, pánové,“ řekl. „Budu moct otevřít až příští týden.“

„Ale jednu plnou láhvinku byste tady měl, ne?“ zeptal Elko s úsměvem. „Taky bychom rádi něco slyšeli o těch chlápcích v kožiších. Šerif nás sem poslal.“

„Ó Bože, ó Bože!“ zasténal barman. „Něco takového jsem v životě nezažil. Bylo to, jako by sem vtrhl hurikán, jako by se pod podlahou probudila sopka. Jeden z mých hostů něco prohodil o smradlavých bizonech a všech šest naráz vyskočilo a začalo řádit. Za pět minut tady kromě těch šesti démonů nezůstal nikdo a nic. Pak každý z nich vyžahl jednu láhev té nejlepší whisky, kterou jsem měl schovanou pod pultem. Když přišel šerif, nebylo už co řešit. Ti v kožiších se mě zeptali na škody, ušlý zisk a tak dále. Trošku jsem si, pravda, přisadil. Necítil jsem se při tom zrovna nejlíp… Když jsem ale viděl, čeho jsou schopní, trochu jsem se zamyslel a spočítal to na čtyři sta dolarů. Pak ale jeden z nich sáhl do záňadří a vytáhl pět set zlatých pesos. To je pět set dolarů. Dokážete si představit, jak jsem byl rád, že to všechno tak dobře dopadlo.“

Vytáhl zpod pultu láhev a nalil Elkovi i Habakukovi. Ťukli si a hodili mok do sebe. Elko přivřel oči. To byl opravdu výborný životabudič.

„Víte, kam ti chlapi jeli?“ zeptal se Kincaid.

Barman na ně zaraženě pohlédl.

Kincaid věděl, že jim to barman neřekne rád. Proto se rozhodl, že mu nalije čistého vína.

„Ty peníze, které ti chlapi měli u sebe, patří mně,“ řekl. „Přepadli mě a okradli.“

„A vy se za nimi chcete vydat?“ zeptal se užasle. „Buďte rád, že jste vůbec naživu, když vás přepadli! Proti nim nemáte šanci!“

Elko pokrčil rameny.

„Nemyslím. Když vám dávali ty peníze, neříkali přitom něco?“

Barman přikývl.

„Co jsem z toho jejich žvatlání pochopil, tak chtějí do Nového Mexika,“ odpověděl. „Jeden z nich zmínil jméno Wallingford. To je jeden velký rančer. Patří mu skoro celý kraj na jih od Carlsbadu.“

Habakuk zbledl. Zdálo se, že i černoch může být bílý jak stěna.

„Neříkali náhodou, co tam chtějí?“ ptal se Elko dál.

Barman zavrtěl hlavou.

„To je všechno, co jsem slyšel,“ poznamenal. „Musíte mi rozumět, byl jsem rozčilený a bál jsem se. Tehdy jsem ještě nevěděl, že ty škody zaplatí.“

Elko vzal láhev a znovu nalil tři sklenice. Svou zvedl a mrkl na Habakuka.

„No, takže potom připijme na zdraví plukovníka Wallingforda.“

Habakuk se zakuckal a polovinu sklenice vyplivl. Barman mu poklepal na rameno a usmál se: „Jo, jo, to není pro malé kluky.“

Elko chtěl za láhev zaplatit, ale barman mu pohybem ruky naznačil, že to je na účet podniku.

Na dlouhé cestě ke guadelupskému průsmyku si Elko s Habakukem lámali hlavu nad tím, co vlastně může mít Wallingford společného s Cushmany. Habakuk dokonce tvrdil, že plukovník musel o transportu zbraní vědět. Jedině tak se podle něho dalo vysvětlit to, že se nezajímal o osud svých třech kovbojů, kteří zmizeli jižně od guadelupského průsmyku. Také skutečnost, že na průsmyku náhle zanechal Habakukova pronásledování, hovořila pro toto vysvětlení. Možná měl strach, že jeho kovbojové objeví mrtvé vozky, protože podle stop na průsmyku bylo jasné, že se jednalo o přepadení.

Kincaidovi se to všechno zdálo poněkud nepravděpodobné, nicméně čím déle o tom přemýšlel, tím více musel dát Habakukovi za pravdu. Možná že právě přes Wallingforda existovalo spojení mezi nafintěným Gordonem Radcliffem, od něhož Elko převzal ty zbraně, a těmi zavšivenci Cushmany.

Habakuk nebyl nijak nadšený Elkovým plánem jet na ranč Houpající se W a nebýt toho, že se Elko nechal přemluvit k tomu, aby jeli jenom v noci, jistě by se na to vykašlal.

Kolem půlnoci překonali sedlo guadelupského průsmyku. O dvě hodiny později dorazili k hranicím Wallingfordových pozemků.

Habakuk to tu znal jako své boty. Vedl Elka přes kopce a doliny, až se náhle ocitli na dohled samotného ranče.

„Sleduj,“ řekl Elko po chvíli, „garantuju ti, že před svítáním se na ranči neukážu. Ale jestli se do té doby nevrátíš, tak tam vyjedu. Nemysli si, že bych tě zachraňoval. Hned jak budu mít to zlato, zmizím. Je ti to jasné?“

Habakuk se zazubil.

Ve tmě zasvítil jeho excelentní chrup.

„Ty plukovníka neznáš. Ten ti ty peníze dobrovolně nevydá,“ řekl.

„Jestli to neudělá, tak mě teprve jak se patří pozná,“ opáčil Kincaid. Sesedl a zavedl svého koně za vysoké keře, kam z ranče nebylo vidět.

Černoch tam svého vraníka zavedl také a krátce nato zmizel v temnotě noci.

Elko si lehl a zavřel oči. Chtěl ty tři hodiny, které mu zbývaly, plně využít ke spánku.

Habakuk Brown se proplížil ke stáji. Stále se ohlížel, jestli náhodou nevyšel nějaký kovboj z ubytovny. Nehlučně otevřel vrata do stáje. Vklouzl dovnitř a zase je za sebou zavřel. Slyšel tiché odfrkávání koní, ale zdálo se mu, že je tu nějak podezřele ticho. Chvíli naslouchal. Vypadalo to, že ve stáji je jen několik koní.

Sáhl na sloup, na kterém visela lucerna. Škrtl sirkou a zapálil ji, pravda, knot předtím stáhl. Šeré světlo mu stačilo. V boxech stáli jen tři koně. Habakuk si oddechl. To tedy znamenalo, že většina kovbojů je někde na prérii a přespává tam.

Pozorně si ty koně prohlédl. Jeden z nich byl jeho někdejší pony. Pozdravil jej radostným zastřiháním ušima. Habakuk ho pohladil po nozdrách a poplácal ho po krku.

Oba další koně patřili Peteu Loganovi a Honkymu Millerovi. Pete Logan byl jediný skutečný přítel, kterého Habakuk na ranči měl. To on ho tehdy schovával a živil, když se vrátil na ranč. Honky Miller byl ovšem Loganův protiklad. Jednalo se o nevelkého, zákeřného chlapíka a Habakuk byl toho názoru, že Honky Miller by ho za těch pět set dolarů, které na něho plukovník vypsal, určitě oddělal.

Habakuk se rozhodl, že se Millera zbaví ranou do zátylku, ale pak ho napadlo něco jiného. Zhasl lampu a opustil stáj zadními dveřmi, které byly zevnitř zavřeny na závoru. Odtud to bylo už jen deset yardů k zadní stěně ubytovny. Okno bylo otevřené, přestože Sandy Creek, kvůli jehož páchnoucím nohám se okno vždycky otevíralo, na ranči nebyl.

Habakuk se vytáhl na okno a pak skočil dovnitř. Na chvíli strnul. Viděl totiž, že Honky Miller na své posteli neleží.

Habakuk se zhrozil. Že by si Miller něčeho všiml?

Chvíli zůstal stát a pomalu se rozhlížel. Když se ale nic nepohnulo, přikradl se k posteli Petea Logana a zatřásl s ním.

Pete Logan se se zabručením otočil.

„Co se děje?“ zamrmlal. „Vždyť je přece ještě noc!“

„To jsem já, Brown,“ zašeptal černoch.

Pete Logan se rázem posadil a udeřil se přitom hlavou o pryčnu nad sebou.

„Do pr…“ polkl nadávku a pohlédl na Browna, jako by to byl osmý div světa. „Co tu děláš?“ zeptal se tichým hlasem. „Myslel jsem, že už jsi v Kanadě.“

„Mám tu ještě něco na vyřízení,“ odvětil Habakuk s úsměvem.

Pete Logan si přiložil prst na rty.

„Pssst. Honky je tady.“

„Ale neleží na své pryčně,“ namítl Habakuk.

„Možná, že se šel projít. Za úplňku nikdy nemůže spát.“

Habakuk mu v krátkosti vylíčil, co všechno v posledních dnech prožil. Když mu vyprávěl o mužích v kožiších, Logan několikrát přikývl.

„Ti chlapi se tu v poslední době hodně potulují,“ dodal. „Nejdřív tu byl jen jeden, ale včera jich na ranč přišlo rovnou šest.“

„Jsou tu ještě?“ zeptal se Habakuk.

Pete Logan zavrtěl hlavou.

„Včera po obědě odjeli,“ řekl. „Plukovník je dokonce nechal ve svém domě, přitom ho vždycky tak rozčílí, když někdo z nás přijde do haly v holínkách. A ti chlapi jsou přitom tak zahumusení, že to snad ani není možné. Určitě se vůbec nemyjí.“

„Víš, co chtěli od plukovníka a kam pak odjeli?“ zeptal se Habakuk.

„Ne,“ odpověděl Pete Logan. „Včera jsme si všichni lámali hlavu nad tím, co může mít plukovník společného s takovými zvířaty, ale na nic jsme nepřišli. Předák se na to dokonce plukovníka ptal, ale ten ho prostě a jednoduše vyhodil a přikázal mu, aby s mužstvem vyrazil na severní prérii. Viděl jsem jenom, že ti chlapi odjeli na jihozápad. Divil jsem se, protože přijeli od průsmyku. A tím směrem, kam jeli, je akorát solná poušť, které se každý rozumný člověk vyhne velkým obloukem.“

Habakuk mlčel. Otřásl se při vzpomínce na solnou poušť, ale snad budou mít víc štěstí, když na ni vjedou ze severu. Někde na této poušti musí být pramen, o kterém vědí pouze Cushmanové.

Obrátil se na Petea Logana a řekl: „Víte vy vůbec, že ti darebáci zastřelili tři naše kluky, kteří za mnou jeli přes průsmyk?“

Pete Logan na něho nedůvěřivě pohlédl.

„Odkud to víš?“

„Vím to,“ odpověděl Habakuk.

„A co kdybys to všechno pověděl plukovníkovi?“ zeptal se vysokým hlasem někdo za Habakukem.

Černoch okamžitě věděl, že to je Honky Miller. A jak ho znal, tak držel v ruce revolver. Habakuk dobře věděl, co by ho čekalo, kdyby se dostal Wallingfordovi do spárů. Proto byl rozhodnut to nepřipustit.

Honky ještě ani nedomluvil, když se Habakuk prudce otočil a vytasil svůj remington.

Malý kovboj s tím počítal.

Stál těsně za černochem a okamžitě udeřil. Hlavní dlouhé pušky ráže 45 zasáhl Habakuka do levého spánku. Černoch se zhroutil k zemi. V pádu však ještě stačil vystřelit. Místností se ozvala dunivá rána.

Habakuk se pokusil sebrat síly a vstát. Točila se mu hlava a před očima viděl žluté kruhy. Kolena se mu podlamovala. Slyšel ještě, že Logan něco vykřikl, ale pak přišla druhá rána do hlavy a Habakuk ztratil vědomí.

Elko Kincaid uslyšel výstřel a vyskočil.

„Zatraceně, ten blbec,“ zavrčel. „Určitě se nechal chytit.“

Obešel křoví, aby viděl na ranč. V nízké budově vedle Wallingfordova domu se svítilo. Světlo se však pohybovalo – jako by někdo někam nesl lucernu. O chvíli později se rozsvítilo také v prvním patře plukovníkovy rezidence.

Elko viděl, že nějaký muž otevřel okno a vystrčil z něj hlavu. Zvolal něco na dvůr. Ale na tu vzdálenost nebylo slyšet, co.

Dveře ubytovny mužstva se otevřely a ven vyšel vrávoravým krokem nějaký muž. Elko si byl jist, že se nejedná o Habakuka. Za ním vyšel malý chlápek s revolverem v ruce. Mířil muži před ním na záda.

Kincaid nevěděl, co se to tam dole odehrálo. Zdálo se mu akorát, že je tam nějak málo lidí. Na tak velkém ranči očekával větší shon, když se tam náhle v noci ozve výstřel.

Elko se rozhodl, že nebude čekat až do rozednění. Zaběhl ke koním a osedlal svého hnědáka. Vraníka tam nechal stát. Ti dole nemusí vědět, že s Brownem patří k sobě.

Na východě už začala obloha šednout. Za hodinu vyjde slunce. Kincaid se vyšvihl do sedla a vyjel zpoza keřů k ranči.

Zrovna viděl, jak dva muži táhnou kohosi z ubytovny do plukovníkova domu a mizí za sloupy jeho hlavního vchodu.

Elko se pomalu blížil k ranči. Očekával, že ho přivítají střelbou, ale nikdo se na dvoře neukázal.

To se mu jenom hodilo. Před domem seskočil z koně, vytáhl ze sedla krátkou brokovnici a zamířil k oněm dvěma mohutným sloupům, mezi nimiž byl hlavní vchod. Opřel se o dveře a vstoupil dovnitř.

Ocitl se v menší hale. Napravo a nalevo od něj byly dveře. Zrovna, když se rozhodoval, do kterých půjde, ozval se křik jednoho z mužů.

„Ty svinský negře! Jednal jsem s tebou tak jako s ostatními kovboji, ale zrovna ty musíš zprznit Luanu…“ Nadávky, které muž používal, zde ani není možné uvést, stačí jen říct, že se z nich udělalo špatně i takovému tvrďákovi, jako byl Elko. Něco takového neslyšel ani v těch nejhorších hampejzech St. Louis.

Hlas přicházel zepředu, kde visel těžký závěs, za kterým Kincaid původně předpokládal jenom nějaký výklenek nebo skříň.

Rychle k závěsu přikročil a hlavní brokovnice jej poodhrnul. Spatřil před sebou velkou halu, z níž vedly točité schody do poschodí. Na zábradlí schodiště visel Habakuk. Bylo na něm špagátů jak na vánočním dárku a obě ruce měl přivázány k pilířům zábradlí.

Před ním stál pomenší muž v hedvábném županu. V ruce držel bič. Celý se chvěl a stále na nebohého černocha řval, i přestože ten už nebyl při vědomí.

Vedle něho stáli dva kovbojové se zbraněmi v rukou. Ten menší z nich upozornil muže v županu, že Habakuk ztratil vědomí. Odpovědí mu byla rána bičem. Kovboj sebou trhl, zastrčil si revolver do pouzdra a posadil se do křesla. Druhý kovboj vypadal poněkud nezúčastněně. Ani se nepokusil utéct, i když viděl, jak onen muž v županu přetáhl bičem jeho druha. Jen tam stál a sledoval, jak muž v župan – plukovník Wallingford, zvedá ruku, aby zasadil černochovi další ránu.

Elko se zhluboka nadechl a chtěl vstoupit do haly.

„Ale Whitney,“ ozval se náhle jemu dobře známý hlas, „není to trochu pod tvou důstojnost, bičovat negra? Na co máš své lidi?“

Kincaid sevřel pažbu své brokovnice. Pěnil vzteky. Věděl, že ten hlas patří muži, který mu vpálil kulku do zad a kterému může poděkovat za ztrátu svých vozů a hlavně peněz. Vkročil dovnitř s brokovnicí v levé ruce. Krátkou hlavní mířil na plukovníka Wallingforda. V pravačce držel kolt, jímž mířil na štíhlého, vyfintěného muže nahoře na schodech.

Onen muž byl dokonale upraven. Muselo mu to zabrat spoustu času před zrcadlem. Elko se v duchu musel zasmát. Objevil se tu v pravou chvíli.

Muž stojící nahoře na schodech zbledl. Okamžitě Kincaida poznal. Úzký knírek se mu nervózně chvěl. Chtěl utéct do bezpečí, ale Elko vystřelil těsně kolem jeho hlavy, načež fešák ztuhl jak solný sloup.

Plukovník Wallingford se obrátil na nenadálého vetřelce. Zaraženě na něho hleděl. Zdálo se, že neví, kvůli komu má být rozzuřenější. Kvůli Habakukovi, který zneuctil jeho děvče, nebo kvůli tomu chlápkovi, který sem jen tak vnikl a mával tady bouchačkami.

„Co jsi zač?“ zeptal se.

„To se zeptej toho ksindla nahoře na schodech,“ odpověděl Kincaid s úsměvem. „Tak také zjistíš, co tě čeká.“

Plukovník Wallingford zalapal po dechu.

„Vyhoď toho chlapa, Honky!“ zvolal.

Honky však situaci zhodnotil lépe než plukovník. Ani se v křesle nepohnul. Jenom těkal očima z jednoho muže na druhého, jako by od nich čekal rozuzlení.

Elko kývl na druhého kovboje.

„Odřízni toho černocha,“ řekl.

Habakuk zasténal. Pomalu se začal probírat.

Pete Logan ho odvázal a potom ho musel podepřít. Jenže Habakuk měl velice tuhý kořínek. Elko viděl na jeho očích, že velice rychle pochopil, jaká je situace.

Plukovník chtěl přiskočit k Habakukovi, ale ten ho jediným pohybem ruky odrazil. Wallingford upadl na dlážděnou podlahu haly. Habakuk přistoupil k malému kovboji, který seděl v křesle. Přitom si dával dobrý pozor na to, aby nevkročil Elkovi do palebného úhlu.

Vzal toho skrčka za límec a udeřil ho nejdřív z jedné strany pravačkou a potom, snad aby se to vyrovnalo, z druhé strany i levačkou do obličeje. Poté mu vytáhl z opasku revolver a hodil ho na podlahu. Kincaid viděl, že to byl Brownův remington.

Plukovník se zrovna sbíral z podlahy. Zdálo se, že ztratil řeč. Jako by hypnotizován hleděl na mohutného černocha, který se k němu blížil, a instinktivně natáhl ruku před obličej.

„Nech toho parchanta být,“ řekl Elko. „Máme tu na vyřízení něco důležitějšího. Vezmi s sebou ty dva kovboje a zavři je někde, odkud nebudou moct utéct.“

Habakuk přikývl a o oba se postaral. Millera zavřel do malé komůrky bez oken, kde byly uskladněny kbelíky, smetáky a podobné nářadí. Po krátkém rozhovoru s Petem Loganem ho pustil na dvůr. Logan věděl, že na ranči Houpající se W už nebude moci zůstat. Vzal si své věci z ubytovny, osedlal svého koně a odjel na sever.

Elko přikázal Gordonu Radcliffovi, aby sešel do haly. Ten volky nevolky poslechl. Nešlo o jeho první kšeft s Kincaidem a Elko ho už na začátku varoval, ať nezkouší žádné křivárny. Zatím se toho neodvážil, ale tento transport zbraní pro něho byl zřejmě příliš velkým pokušením.

Elko tedy měl pod palcem oba muže, kteří mu překazili jeho obchod.

„Kdo jste a co od nás chcete?“ zeptal se ho plukovník Wallingford.

Elko se usmál. Teď je najednou páneček slušný. Teď už si na bič a nadávky ani nevzpomene.

„Vysvětli mu to konečně, Radcliffe,“ řekl Elko, „ať už nechá těch idiotských otázek.“

Gordon Radcliff se poněkud uklidnil. Na Wallingforda nedbal. Díval se na Kincaida a zdálo se, že zrovna usilovně přemýšlí, co má tomuto muži nebezpečnému jako tornádo říct, aby se z této zapeklité situace vylhal.

„Poslouchej, Kincaide,“ spustil a jeho hlas zněl náhle přátelsky jako tehdy, když spolu ten obchod uzavírali. „Je to všechno jedno velké nedorozumění. Slyšel jsem od plukovníka, co se ti stalo, takže jsem sem přijel, abych to nějak vyřešil. Nevěděl jsem, jaké to pro tebe bude mít následky, ale kdysi jsem se s plukovníkem trošku opil a při přátelském rozhovoru mi možná nějaké to slovo uklouzlo, jinak bych…“

Elko věděl, že Radcliff lže, jako když tiskne. Nijak se tím však nevzrušoval. Usmál se. Radcliffovi samozřejmě nemohlo ujít, že mu Elko nevěří. Takovou hru už spolu hráli tři roky. Elka jenom zajímalo, jak bude plukovník reagovat na to, až na něho Radcliff hodí odpovědnost za celé přepadení.

Wallingford zaraženě na Gordona Radcliffa pohlédl a zrudl. „Ty vyfintěná opice!“ zařval. „Vždyť ty jsi mě k tomu přece přemlouval! Shrábl jsi za to pět tisíc! A já jsem z toho měl jen dva! A teď to chceš přehrát na mě?“

Než stačil Elko zasáhnout, vrhl se rančer na elegána a zasypal ho údery pěstí. Elko nevěřil, že ten nevysoký rančer může mít v sobě tolik síly. Než je od sebe stačil odtrhnout, ležel už Radcliff s krvácejícím nosem na podlaze.

Wallingford spokojeně potřásl hlavou a opět pohlédl na Kincaida.

„Tak,“ řekl, „ten parchant dostal, co mu patří.“ Pak si utřel ruce o kalhoty.

Náhle však sebou trhl.

„Pane Kincaide,“ začal. „Je mi líto, co se vám stalo. Bylo to poprvé, co jsem se angažoval v něčem podobném a spolehněte se, že se postarám o to, aby vám Radcliff těch pět tisíc vrátil. Já vám své dva tisíce, které jsem dostal, samozřejmě také dám.“

Elko se zdál být poněkud překvapen. Podle Habakukova vyprávění si o plukovníkovi udělal mnohem horší obrázek. Chtěl zrovna něco odpovědět, když se za plukovníkem něco pohnulo.

Odskočil na stranu a zmáčkl kohoutek brokovnice. Halou se ozvala ohlušující rána.

Gordon Radcliff to koupil rovnou do prsou a skácel se k zemi. Ani nestačil vykřiknout.

„Proč…?“ hlesl plukovník.

Elko ho přerušil mávnutím ruky.

A pak ten důvod spatřil i Wallingford. Radcliff držel v pravé ruce kolt značky Derringer. Prostředníček měl stále ještě zkroucený kolem kohoutku.

Plukovník Wallingford zbledl. Kdyby ho Radcliff trefil do zad, už by s ním byl amen. Tahle malá zbraň dělala z malé vzdálenosti zatraceně velké díry.

„Díky,“ řekl plukovník pohnutým hlasem. „Přinesu ty peníze.“ Pak se obrátil a vydal se po schodech nahoru.

Elko ho nechal jít. Nepředpokládal, že by se ještě o něco pokusil. Nahoře na schodech se však náhle objevila nedbale oblečená dívka. Mulatka. Jistě tam už stála delší dobu a všechno pozorovala.

Elko se na ni usmál. Posadil se do křesla, ze kterého mohl kontrolovat galerii i vchod do předsálí.

„Dobré ráno, cukroušku,“ řekla. „Nechceš mi dělat společnost, než se starý vrátí?“

To byl přesně její styl.

S ladným pohupováním boků kráčela ze schodů.

Její kostýmek byl průhledný a Elko moc dobře viděl, že pod ním nic nemá.

„Ty se jmenuješ Kincaid, ne, silný muži?“ zeptala se frivolním tónem. Posadila se Elkovi na klín a obdivně mu začala osahávat svalnatá ramena.

Kincaid si přehodil pušku do levé ruky, kterou opřel o křeslo, aby mohl střílet, pravačkou chytl mulatku za ňadro. Měla ztvrdlou bradavku a roztouženě přitom zasténala.

„Říkají mi Tornado, zlato,“ představil se jí. „To je moje bojové jméno. Používal jsem ho na bojištích svého života.“ Poklepal si na pouzdro, které mu viselo na boku. „Před tímhle tady mají muži strach, ale mám tu i něco jiného, co zas dělá dojem na ženy.“

Mulatka se zasmála. Rukou mu sjela z hrudníku dolů, aby se přesvědčila, že mluví pravdu.

„Luano!“

Ten výkřik zněl až nelidsky.

Plukovník Wallingford stál nahoře na galerii a celý se chvěl. Byl rudý a viditelně kypěl vzteky. Kincaid mu preventivně namířil brokovnicí na břicho.

Mulatka se nezalekla. Jen pomalu vstala a Elko v jejích očích spatřil lítost.

„Jenom klid, plukovníku,“ zvolal Elko. „Akorát mi trochu dělala společnost.“

Plukovník Wallingford nečekal, až Elko domluví a hodil sedlové vaky, které držel v pravé ruce, přes zábradlí galerie. Dopadly na podlahu těsně před Kincaidovým křeslem.

„Vypadni, Kincaide!“ zařval. „Nechci tě tu už nikdy ani vidět!“

To ovšem Elkovi říkat neměl. Ten se nikdy nenechal odnikud vyhnat. Šel, když se mu zachtělo. Vzal sedlové vaky, plukovníka však nespouštěl z očí. Když vstal z křesla, chtěl se plukovník zrovna otočit a i s mulatkou, která mezitím přicupitala na galerii, zmizet.

„Ještě s tebou nejsem hotový, ty kryso,“ zavrčel Elko. Jeho hlas připomínal spíš hlas nějakého nebezpečného dravce. Věděl, že jen slovy Wallingforda nezadrží. Proto vystřelil z koltu plukovníkovi těsně kolem hlavy.

Wallingford si nyní konečně uvědomil, s kým má tu čest. Zastavil se a pohlédl na Elka. Ten vycítil, že někdo stojí ve vchodu, ale věděl, že Habakuk kontroluje situaci.

Mulatka na galerii se začala usmívat a dělat na Habakuka dvojznačné posuňky. Elko se neubránil úsměvu. Habakuk měl pravdu. Byla to pěkná mrcha.

„Pojď dolů, Wallingforde,“ řekl Elko.

Plukovník se pomalu vydal dolů. Mulatka ho následovala.

Kincaid zavrtěl hlavou.

„Ty zůstaneš nahoře, zlato,“ upozornil ji. „Jinak tu kvůli tobě bude pěkný mazec.“

Plukovník se hněvivě rozhlédl a Luana se uraženě vrátila na galerii.

„Co ode mě ještě chceš, Kincaide?“ zeptal se rančer. „Peníze už jsem ti vrátil. Jestli si myslíš, že mě můžeš šikanovat, tak to se škaredě mýlíš. Jestli mě rozčílíš, tak ještě poznáš, kdo jsem.“

„Zdá se, že nevíš, kdo před tebou stojí,“ ozval se Brown. „Má ještě jedno jméno, pod kterým je daleko známější: Tornado.“

Wallingford zbledl.

Chvíli přemýšlel nad tím, jestli by neměl raději sáhnout po koltu, který si dal za opasek pod župan, když šel pro peníze. Když se však toho místa, kde revolver visel, dotknul, odskočila mu ruka, jako by se popálil.

„Co ode mě ještě chceš, Kincaide?“ zeptal se znovu.

Elko si všiml Wallingfordova váhání. Když sebou plukovník trhl, pousmál se. Co všechno dokáže udělat jméno, pomyslel si.

„Projíždím tudy s Brownem už dost dlouho,“ řekl klidným hlasem, „a už jsem si na toho černého parchanta nějak zvykl. Nelíbí se mi, že na něho všude číhají zabijáci, aby za jeho černou hlavu zkasírovali pár zavšivených babek. A to vůbec nemluvím o tom, že si mě s ním jednou spletli a málem jsem to dostal. Takže chci, abys stáhl tu vypsanou odměnu za jeho hlavu a nechal ho být. Rozumíš?“

Plukovník opět zrudl vzteky.

„To prase zprznilo Luanu v…“

Elko ho nenechal domluvit.

„Ty jsi šílenec, plukovníku,“ řekl. „Ta mrcha by se mi tu klidně vysvlékla, bez toho, že bych hnul prstem, kdybys nepřišel. S Brownem to nebylo jinak. Takže, co jako?“

Plukovník musel spolknout hodně hořkou pilulku.

„O.K.“ řekl nakonec. „Ale za jedné podmínky: Brown musí z kraje zmizet.“

Elko zavrtěl hlavou.

„Brown je stejně tak svobodný člověk jako ty nebo já. Můžeš mu zakázat, aby vstoupil na tvůj ranč nebo pozemky, ale to je taky všechno.“

Plukovník přikývl.

„O.K.“ dodal. „Stáhnu teda tu odměnu. Ale teď už konečně zmizte!“

„Jenom jednu krátkou otázku, Wallingforde,“ řekl Elko. „Kde teď jsou Cushmanové?“

Wallingford na něho krátce pohlédl přivřenýma očima. Vypadalo to, že přemýšlí, jak nebezpečné pro něho může být to, co teď poví. Ale co, řekl si nakonec, ti se vyřídí navzájem a já budu mít klid.

„Mají chatu někde v Salt Basin. Nikdo neví, kde přesně je, protože žádný normální člověk není tak stupidní, aby do té odporné solné pouště jel.“

Konečně se otočil a vydal se po schodech nahoru. O Elka a Habakuka už se nestaral. Zdálo se, že mu je jedno, jestli jsou ještě v hale, nebo jestli už odešli.

Elko s Habakukem se na sebe usmáli, plácli si a Elko prohodil: „Pojď, kámo,“ načež podal Habakukovi sedlové vaky se sedmi tisíci dolary. „Teď si vezmeme zbytek těch peněz.“

Elko a Habakuk leželi v bílém prachu a z hřebene shlíželi na dům z neomítnutých cihel obehnaný dva yardy vysokou také neomítnutou zdí. Nalevo od budovy rostly křoviny. Táhly se přes půl kotliny, do které Elko s Habakukem právě hleděli.

Leželi na tom místě už asi hodinu a pozorovali chatu. Přestože se slunce sklánělo k obzoru, nesnesitelné vedro jim připravilo stejně horké chvíle. Naštěstí je alespoň trošku ochlazoval vítr z hor. Nad guadelupským průsmykem zapadalo slunce.

V domě zatím viděli dva lidi. Dívku a chlapce. Určitě jim nebylo víc než patnáct let. Bezpochyby patřili ke Cushmanům, protože chlapec měl na sobě bizoní kožich a děvče bylo tak ušmudlané, že to mohla být jedině členka této rodiny.

Habakuk navrhl sjet dolů, vzít si to zlato a zase zmizet. Jenže Kincaid byl proti. Ten chtěl počkat, až se tam dole shromáždí kompletní familie. Měl s nimi nevyřízené účty a navíc by se s Cushmany nerad setkal ještě někdy v budoucnu. Dobře věděl o jejich zálibě střílet ze zálohy. To už jednou zažil na vlastní kůži.

Ne, tentokrát to dovede až do konce. Věděl, pravda, co to znamená. Cushmanové se nevzdají, dokud poslední z nich nebude ležet mrtvý v solném prachu. Jenže Elko nezapomněl na své vozky a na ty tři kovboje, které Cushamanovi nemilosrdně a bez důvodu zabili.

„Kde jenom můžou být ti ostatní?“ ptal se Habakuk. „Tady v poušti kromě této chaty přece není jiné místo, kam by mohli jet.“

Elko pokrčil rameny. Nevěděl to. Už jenom to, že Cushamanovi žili v této nehostinné krajině, bylo známkou jejich nenormálnosti.

„Jestli se neobjeví do hodiny,“ řekl, „sjedeme dolů.“

„Ty o vlku a…“ prohodil Brown a ukázal na obláček prachu na jihozápad od kotliny.

Netrvalo ani půl hodiny a mohli rozeznat šest jezdců. Zdálo se, že měli naspěch, protože hnali své koně víc, než je na poušti zdrávo.

Po další půlhodině seskočili před chatou ze sedel. Jejich zvířata byla notně unavená, ale muži se o to nestarali. O čemsi rozčileně diskutovali a Elko viděl, jak děvče rázně gestikuluje. Muži zmizeli v domě. Dívka je následovala a chlapec se postaral o koně. Odsedlal je a jal se je jednoho po druhém sušit. Přitom je vyvedl za zídku. Neměl samozřejmě strach, že by mohli utéct. Kam by také v této vražedné poušti utekli? Přiklusali ke keřům a začali je okusovat.

Elko se usmál na Habakuka, který okamžitě pochopil, na co Kincaid myslí. Jestli se jim podaří zmocnit se koní, budou mít Cushmany v hrsti.

„Počkáme do půlnoci,“ řekl Elko, „potom si je vezmeme.“

Zděná chata byla pro klan Cushmanů příliš malá, ale oni se rádi tlačili na malém prostoru. Srub ve Skalistých horách v Idahou nebyl o nic větší.

Žili zde, v Salt Basin na hranicích Nového Mexika a Texasu, už tři dny a starý Jacob Cushman toho, že sem přijeli na radu jednoho starého čejenského bojovníka, vůbec nelitoval. Našel toho starého indiána v jedné skalní rozsedlině se zlomenou nohou. Slíbil mu, že ho pohřbí po indiánském způsobu. Za to mu Čejen povyprávěl příběh o zděné chatě v solné poušti a zlaté žíle v horách u guadelupského průsmyku.

Jacob Cushman uvěřil v pravdivost jeho slov a poté, co indiána pohřbil pod nanošenými větvemi, vyrazil se svými dětmi, aby dobyl to zlato, o kterém nikdo nevěděl. Za něj si chtěl vybudovat ranč v Idahou. Stal by se nejmocnějším mužem kraje a své sousedy by vyhnal.

Ta záležitost se zbraněmi pro něho tedy nebyla stěžejní. Simeon, jeho druhorozený syn, se v jednom saloonu v Carlsbadu seznámil s rančerem Wallingfordem poté, co ho odtud vyhodili. Wallingford vyšel ven a zeptal se ho, jestli by nechtěl vzít jeden kšeft. Synek se zeptal otce a ten si řekl, že peníze se můžou vždycky hodit.

Proto si po dohodě s Wallingfordem počíhali na guadelupském průsmyku na vozy se zbraněmi, které měly být prodány Mexičanům. Peníze, podle dohody, přivezli k Wallingfordovi a rozdělili se s ním. Sedm tisíc pro Wallingforda, osm tisíc pro ně samotné.

Jacob Cushman zaklel, když na to pomyslel. Přál si, aby se do toho dobrodružství nikdy nepustil. Ztratil totiž svého druhého nejmladšího syna, Zebulona. Lidé v Salt Flats mu řekli, jak Zebulon přišel o život, a také dost podrobně popsali jeho vraha. Jakob usoudil, že to nemohl být nikdo jiný než onen Kincaid, kterého měl Simeon oddělat na průsmyku. Starý Cushman znovu zaklel, když pomyslel na to, že tehdy Simeonovi zakázal dál střílet.

Dnes vytěžili poslední zlato. Bylo ho tam jistě mnohem víc, ale na další těžbu už by potřebovali stroje. Jacobu Cushmanovi to, co měli, stačilo. S osmi tisíci dolarů a tímto zlatem se v klidu mohli vrátit do rodného údolí v Idahou.

Už jim v tomto kraji zbývalo jen jediné.

Najít Zebulonova vraha.

Teprve pak se vrátí domů.

Oheň planoucí v ohništi osvětloval chatu jen velmi spoře. Cushmanovi synové mlčky seděli kolem hrubě otesaného stolu a dívali se na svého otce.

Když přemýšlel, nesměli ho nikdy rušit.

Děvče občas zamíchalo vařečkou v hrnci stojícím na trojnožce. Kouř unikal ven dírou ve střeše. O nějakém komínu neměli ani ponětí. Vše již bylo hotovo, ale dívka čekala, až jí otec povolí, aby nalila jídlo do talířů.

Dina Cushmanová měla v očích slzy. Poprvé v jejím mladém životě smrt sáhla na někoho jí blízkého. Na matku už se nepamatovala. Ta umřela při porodu svého syna, Dinina nejmladšího bratra Josepha. Dina zatím nepoznala nikoho kromě otce a bratrů, protože Cushmanové vždy nejprve stříleli a až potom se teprve ptali, jestli ten cizinec byl nepřítel nebo ne.

Dina Cushmanová plakala, i když jí Zebulon nebyl tak blízký jako Joseph. S ním si rozuměla nejvíc, protože, když otec s ostatními bratry vyrazili pryč, zůstával Joseph, protože byl nejmladší, s ní a dával na ni pozor.

V posledních měsících měla několik velmi silných zážitků. V Idahou cizího člověka skoro nepotkala, a ženu nebo dívku už vůbec ne. Ty, které za patnáct let svého života zatím viděla, by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Po cestě na jih však prošli několika státy, a tak mohla vidět pro ni zatím nepoznané, zcela nové věci – jako například smějící se dívky v hezkých šatech v Cheyenne. Ten obrázek jí utkvěl v paměti.

Dina Cushmanová se nikdy nesmála. Pozorně se na ty dívky dívala a náhle se jí zmocnil jakýsi tísnivý pocit a stesk, jaký dosud nezažila.

„Probuď se, dítě,“ řekl Jacob Cushman.

Dina sebou trhla a rychle se vzpamatovala ze svých vzpomínek. Nalila nejdřív otci a pak svým bratrům polévku do talířů. Jacob Cushman pronesl jedinou modlitbu, kterou znal, a pak se pustili do jídla.

Mlaskali přitom jako zvířata. Prostě a jednoduše žrali.

Po jídle si Jacob Cushman zapálil dýmku, což pro jeho syny znamenalo, že mohou mluvit.

„Rozsekám toho darebáka na cimprcampr,“ řekl Ruben, nejstarší syn.

„Kdybys mně, otče, dovolil dál střílet, tak by Zebulon ještě žil.“

„Kdyby, kdyby,“ zabručel otec. „Teď už to nezměníme. Zítra vyjedeme pátrat po tom Kincaidovi a po tom černochovi, který je s ním. Musíme ho zabít, tak jako on zabil Zebulona. Pak budou účty vyrovnané a budeme se moct vrátit domů.“

Tím bylo řečeno vše. Synové pak živě probírali další záležitosti. Hlavní slovo měli Ruben a Simeon. Levi, Juda a Isaac raději mlčeli a poslouchali. Joseph se jen jednou pokusil něco říct. Dostal za to facku, a to pořádnou. Mohl mluvit jenom s Dinou. Bylo mu stejně krušně jako jí. Řekla mu totiž o svých pocitech. Joseph byl pevně rozhodnut jednoho dne z osamoceného údolí v Idahou zmizet.

„Běžte spát,“ téměř zavelel Jacob Cushman, když dokouřil dýmku.

Jeho synové si okamžitě šli lehnout na lůžko, které si vytvořili z bizoních kožešin. Dnes měli trochu víc místa než obvykle, protože už mezi nimi nebyl Zebulon.

Dina se u ohniště natáhla na zem.

Dlouho nemohla usnout. Stále musela myslet na ta děvčata z Cheyenne. Na jejich hezké šaty, na jejich milé tváře a na jejich veselý smích.

Právě proto Dina jako první uslyšela, že koně jsou nepokojní. Něco v jejich stáních není v pořádku. Chvíli přemýšlela, jestli má otce a bratry vzbudit. Pokud by koně byli tak nervózní jenom proto, že ucítili kojoty nebo chřestýše, jistě by za to, že chlapy zbytečně pro takovou hloupost zbuntovala, schytala pár facek.

Protože se však koně ne a ne uklidnit, vyskočila a utíkala ke dveřím.

Nejdřív nevěřila vlastním očím. Dva stíny se pokoušely odehnat jim koně. Spráskla ruce, vykřikla, vrátila se zpátky do chaty a popadla pušku, která stála opřená o zeď vedle dveří. Opřela si její pažbu o rameno a vypálila na jednoho z jezdců. Pravděpodobně by ho i trefila, ale její bratr ji strhl na stranu. Rána jezdce nezranila.

Elko uslyšel dívčí výkřik. Naklonil se přes hřívu hnědáka a plácl koně kloboukem.

Prásk!

Pouští se ozvala rána.

Elko s Habakukem se teď už nemuseli chovat tiše. Odhalili je. Teď šlo o to, odehnat jim co nejrychleji koně.

Křičeli a stříleli z revolverů. Podařilo se jim koně poplašit a ti se konečně rozběhli pryč. Vydali se na sever, což se Kincaidovi hodilo. Byl tam přehledný, rovinatý terén, na kterém mohli koně udržet pod kontrolou.

Z chaty na ně stříleli jak šílení. Kulky jim jen hvízdaly nad hlavami. Slyšeli vzteklé výkřiky Cushmanů. Elko se ohlédl, ale už byli příliš daleko na to, aby je v měsíčním světle viděli.

Hnali s sebou šest koní.

Elko se sám sebe v duchu ptal, jestli jich Cushmanové nemají víc. Na čem jeli ten kluk a to děvče? Přijel tedy až k Habakukovi a zvolal: „Žeň je dál! Já tu počkám a podívám se, jestli nás někdo z nich nepronásleduje!“

Potom Elko obrátil koně a vydal se zpátky.

Brown jel dál.

V stříbrném měsíčním světle viděl Elko chatu jako tmavý, ne příliš zřetelný bod. Vedle něj se rozkládaly jako nějaký černý koberec křoviny.

Elko vyjel na nízký pahorek, který se svažoval na východ.

Tady si na ně počíhá. Tudy Cushmanové neprojedou, o to už se postará.

Nemusel vyjet až na hřeben pahorku. Sto yardů před ním se totiž táhla brázda, v níž mohl člověk stát, bez toho že by ho někdo viděl z okolí.

Elko sesedl z koně a přinutil ho, aby si lehl. Hnědák nelibě odfrkával, ale zůstal ležet.

Elko si našel vhodné místo, kde si lehl, a přes kraj brázdy pozoroval krajinu.

A dočkal se. Před chatou se náhle vynořily stíny. Mohli to být třeba jen koně. Stíny nejdřív chvíli stály na místě, ale pak náhle vyrazily kupředu. Běžely přímo k Elkovi. Byli to opravdu koně. Tři. Tři koně s jezdci. Elko počkal, až přijeli tak asi na sto yardů daleko.

Pak vypálil tři rány. Kulky se zaryly do země těsně před jejich kopyty. Elko viděl, jak před nimi vytryskly gejzíry solného prachu.

Tři jezdci koně okamžitě zastavili.

„Je v brázdě!“ zvolal jeden z nich. „Obklíčíme ho.“

Potom se opět rozjeli směrem k němu.

„Zůstaňte, kde jste!“ zavolal Elko.

Neposlechli ho.

Krátce zacílil a vystřelil. Výšleh z hlavně ho na okamžik ozářil.

Jezdci se zastavili. Jeden z nich se s nadávkami sbíral ze země a smutně hleděl na svého koně, který ležel v solném prachu. Byl mrtvý. Elko ho trefil přímo do hlavy. To, že se mu to podařilo v noci, na Cushmanovy udělalo mocný dojem. Chvíli jim trvalo, než se z toho šoku vzpamatovali. A aby je náhodou nenapadla nějaká další hloupost, zastřelil jim Elko i dalšího koně.

Tentokrát však účinek výstřelu nějak neodhadl.

Možná, že nejdřív byli Cushmanovi ochotni vyjednávat, ale teď se dva z nich jak na povel rozběhli a s řevem sprintovali a kličkovali k Elkovi. Třetí si lehl za mršinu jednoho z koní a kryl je palbou. Musel mít zatraceně dobré oko, protože kulky kolem Kincaida hvízdaly nebezpečně blízko. Elkovi tak nezbylo nic jiného, než si najít nějaké jiné místo. A musel si pospíšit. Ti dva se totiž blížili doslova rychlostí střely.

Elko zaklel. Okraj brázdy byl poměrně strmý. Nemohl najít žádné místo, kde by si mohl lehnout. Zuřil, ale tím si nijak nepomohl. Opřel se tedy o strmou stěnu a čekal. Byl v pasti.

Jenže Cushmanové své výhody nedokázali využít. Místo aby přemýšleli, jak by Kincaida nejlépe obklíčili, skočil první z nich s divokým zaječením do brázdy. Přesně na místo, před kterým Elko předtím ležel. Hnědák vyskočil, což Cushmana vyděsilo.

Než se stačil zorientovat, umlčela ho kulka z Elkovy winchestrovky.

Jeho mohutným tělem projela křeč, zorničky v očích se mu rozšířily. Otevřel ústa, obrostlá vousem, který se mu táhl zpod nosu po tváři a přes bradu až po prsa. Zdálo se, že chce vykřiknout, ale z jeho úst už žádný zvuk nevyšel. Jakoby zasažen bleskem se skácel do solného prachu.

„Rubene!“

Ostrý, skoro nelidský výkřik vrátil Elka do reality.

Vrhl se na stranu a o zlomek vteřiny později uslyšel výstřel. Na levém rameni pocítil nejdřív cosi horkého a pak ostrou palčivou bolest. Pušku, kterou v levé ruce držel, upustil na zem. Okamžitě však pravačkou vytáhl z pouzdra kolt. Vypálil tři rány na dalšího Cushmana, který se krčil v brázdě o kousek dál a stále na něho střílel.

Elko však měl lepší trefu než on. Levi Cushman zařval vzteky i bolestí a podíval se na své levé rameno. Bylo provrtané kulkou. Nesebral už pušku, která ležela před ním, ale pravačkou vytáhl z pochvy za opaskem dlouhý nůž a rozběhl se proti Kincaidovi.

Ne, ne, ne, už zase! pomyslel si Elko. Ti grizzlyové se nevzdají, dokud bude poslední z nich moct hýbat alespoň malíčkem na noze.

Namířil na hlavu přibíhajícího Cushmana.

„Stůj, zatraceně!“ zařval. „Jinak to do tebe napálím!“

Levi Cushman zaváhal jen na vteřinu. Slyšel sice slova toho blondýna, ale nerozuměl jim. Pro Cushmany vždycky platil jen boj, boj do poslední kapky krve. Nikdy svého protivníka neušetřili, nikoho nenechali přežít a Levi si prostě nedokázal představit, že by někdo jiný ušetřil jeho. Pokud musí zemřít, tak ať za to ten druhý draze zaplatí.

Elko ještě nikdy neviděl takovou tvrdohlavost, zabejčilost. Ještě jednou ho varoval. Pak už musel střílet. Jenže netrefil – kulka proletěla skulinou mezi rukou a tělem běžícího Leviho Cushmana.

Zásah minul Elka jen těsně. Včas se stačil odvalit na stranu. Dlouhý dvoubřitý nůž se zapíchl do písku těsně vedle jeho pravého ramene.

Levi Cushman při útoku spadl na své postřelené rameno a zařval jak smrtelně raněný grizzly.

Elko mu opět koltem namířil na hlavu. Levi Cushman si však z toho nic nedělal. Trochu se otřepal a znovu vyrazil jak vydrážděný býk.

Elko vypálil. Zamířil však příliš chvatně a rána Cushmana jen škrábla. Na toto zranění grizzly v bizoním kožichu nedbal. Zaútočil nožem. Kincaid v posledním momentu ucukl. Měl pocit, jako by mu to zdravé, pravé rameno vyletělo z kloubu.

Ale důležitější byla jiná věc.

Spadl mu totiž kolt.

Oba muži se teď sledovali v solném prachu, který při boji rozvířili.

Teď, kdy už Elko neměl zbraň, musel být opatrnější. Uskočil před Cushmanem, dal si ruce před hlavu a přikrčil se. Levi Cushman naháněl strach. Vyrazil proti Kincaidovi a máchl kolem něj nožem, aby ho postrašil.

Ale Elko byl rychlejší. Uskočil, chytil Cushmana za postřelené rameno a strhl obra k zemi.

Levi Cushman byl tak překvapený, že ani nevykřikl. Spadl na stěnu brázdy jak pytel otrub. Pokusil se znovu vstát, ale náhle jím projela křeč. Několikrát sebou trhl, převrátil se na záda a zůstal ležet. Elko viděl, že v pravé ruce svírá rukojeť nože.

Jeho čepel měl až do půlky zaraženou v hrudi.

Grizzly se při pádu nabodl na vlastní nůž.

Kincaid držel v ruce kámen. Náhle se otočil a chtěl ho vrhnout po stínu, který se objevil nahoře, na kraji brázdy. Ale co to? Ještě že to neudělal. Ten stín – to je přece Habakuk!

Elko si oddechl a pustil kámen na zem. Pokud se sem Habakuk dostal, musel zneškodnit toho třetího Cushmana. Tázavě na černocha pohlédl. Ten vypadal udýchaně.

Habakuk pochopil otázku v Elkových očích a prohodil na vysvětlenou: „Povedlo se mi ho překvapit. Než si uvědomil, co se děje, uspal jsem ho pažbou revolveru.“

„Takže, jestli jsem to správně pochopil, je v bezvědomí?“ zeptal se Elko nevěřícně.

Habakuk se zazubil.

„Trochu si teď pospí,“ poznamenal.

Elko se rozhlédl. Hledal svého koně. Naštěstí odběhl jen několik yardů. Znervózňoval ho zápach krve, který čpěl z mrtvých mužů. Elko hnědáka polaskal, aby ho uklidnil. Pak nabil kolt i pušku, strčil winchestrovku za sedlo, revolver do pouzdra a vyšvihl se na koně. Musel ujet několik set yardů, než dorazil na místo, odkud mohl jeho kůň vyskočit z brázdy.

Habakuk se skláněl nad čímsi tmavým ležícím na zemi.

Elko pohlédl k chatě.

Viděl, že odtud vyšly stíny a pohybují se před ní. Nikdo z nich se však zatím nevydal směrem k nim. Zřejmě si ani nedokázali představit, že by tři Cushmanové nevyřídili dva zloděje koní.

Muž, kterého Habakuk překvapil, se snažil vyprostit z pout. Habakuk mu totiž svázal ruce za záda. Převaloval se sem a tam a vzdal to teprve tehdy, když Elko seskočil z koně a strčil mu pod nos hlaveň brokovnice.

„Klídek, hochu,“ řekl Elko. „Třem z vás už jsme objednali dřevěný spacák. Jsem Elko Kincaid, ten, kterému patřily ty pušky. V průsmyku jste mě střelili do zad. Jenže jste nemířili dost dobře. No, myslím ale, že na to už můžeme zapomenout, protože teď jsme si celkem kvit. Všechno, co po vás chci, je osm tisíc dolarů. Pustíme tě – ty pojedeš ke starému a vyřídíš mu, co jsem ti teď řekl. Pak jeden z vás přiveze ty peníze. Jestli ne, tak se z téhle pouště nikdo z vás nedostane živý.“

Isaac Cushman udiveně zíral na Elka Kincaida a přemýšlel, jestli ten chlápek, co na něho mířil brokovnicí, dodrží svůj slib.

„Ruben a Levi jsou mrtví?“ zeptal se jen.

Elko přikývl. „Nechtěli se vzdát,“ poznamenal. „Bojovali, dokud mohli hýbat alespoň posledním prstem na noze.“

Brown odnesl zbraně Cushmanů stranou a se svým vraníkem a Elkovým hnědákem odešel o pár yardů dál. Elko vytáhl nůž a přeřezal Isaacu Cushmanovi pouta. Hned mu však dal opět svou brokovnicí na srozuměnou, kdo je tady pánem.

Mladík se rozhlédl kolem sebe. V prvním okamžiku to vypadalo, že se bez ohledu na brokovnici chce na Elka vrhnout. Pak si to však rozmyslel a nasedl na svého koně, kterého mu tu Habakuk nechal. Pobodl ho do slabin a vyjel zpátky do chaty.

„Nevěřím, že ti ty peníze dají,“ prohodil Habakuk. „Ne kvůli těm prachům samotným, ale proto, že jsi už tři z nich zabil.“

„Já vím,“ přitakal Elko, „pro Cushmany platí jen jediné: zabít nebo být zabit.“ Mávl rukou k brázdě. „Jednoho z nich jsem chtěl nechat naživu, po tom co jsem ho postřelil do levé ruky. Vůbec ale můj úmysl nepochopil. Bojoval dál jak postřelený grizzly, až se nakonec nabodl na vlastní nůž.“

„Nic jiného než boj do poslední kapky krve neznají,“ přisvědčil Habakuk. „Vypadají, jako kdyby celý život strávili mezi zvířaty. A taky tak jednají.“

„Jenom doufám, že starý je dost chytrý na to, aby pochopil, že bez koní proti nám nemají šanci,“ poznamenal Elko.

„Kdyby nešlo o tak odporné zabijáky,“ řekl Habakuk, „přinutil bych tě, aby ses na ty prachy vykašlal a nechal ty Cushmany v klidu.“

Elko přivřel oči a zle se na Habakuka podíval.

„Víš ty vůbec, že jsem zastřelil pár chlápků právě proto, že mi pořád do něčeho kecali?“

„Na mě střílet nebudeš,“ zazubil se Habakuk, „já jsem tvé svědomí. Tvé černé svědomí.“

Elko mlčel. Ten chlap už mi začíná lézt na nervy, pomyslel si. Jestli to tak půjde dál, přinutí mě, abych začal spořit peníze na domov pro padlé dívky.

Zanechal takového planého přemítání a pohlédl směrem k chatě. Stíny opět zmizely vevnitř. Kůň byl přivázán v ohradě. Kincaid přemýšlel nad tím, jak se Cushmanové nakonec rozhodnou.

Habakuk s Elkem pořádně zatřásl, aby se probudil. Leželi na pahorku východně od chaty. Oba se střídali na hlídce, aby byli okamžitě připravení, kdyby se Cushmanové pokusili něco podniknout.

Nad vrcholem Guadelupe Peak se vynořilo slunce a temná pláň se opět změnila ve sněhobílou pustinu.

Elko se díval na chatu, před níž stáli Cushmanové a hleděli směrem k pahorku. Náhle jeden z nich zamířil do ohrady a vyšvihl se na koně. Na neosedlaném zvířeti pak projel brankou zídky. V pravé ruce držel napěchovaný sedlový vak.

„To není možné,“ hlesl překvapený Habakuk, „v tom musí být nějaká levárna!“

Elko byl stejného názoru. Cushmanové nevypadali na to, že by se jen tak vzdali. Ale možná, že přece jen konečně dostali rozum. Možná, že pochopili, že proti Brownovi a Kincaidovi nemají šanci. Navíc, když jim chyběli koně.

Muž ujel asi dvě stě yardů, pak se zastavil.

„Pojď si pro to!“ zvolal a zvedl napěchovaný vak.

Elko vykročil ke svému hnědákovi, který stál nedaleko. Habakuk na něho nedůvěřivě pohlédl.

„Ty tam chceš doopravdy jet?“ zeptal se nevěřícným tónem. „Vždyť je to past! Zatraceně, ty to snad nechápeš, nebo co? Na dvě stě yardů tě z chaty v pohodě odprásknou!“

Elko nasedl na svého koně a když projížděl kolem Habakuka, prohodil: „Jestli se někdo z chaty pokusí vypálit, zastřel ho. Musíš ale trefit. Rozumíš?“

Habakuk zavrtěl nevěřícně hlavou. To riziko, které se Elko rozhodl podstoupit, se mu zdálo být příliš vysoké.

Elko pomalu klusal ke Cushmanovi. Na sedle mu jen tak náhodou ležela brokovnice i winchestrovka, pravou ruku držel hned vedle pažby koltu.

Věděl, že si zahrává s ohněm, ale nic jiného mu nezbývalo. Spor s Cushmany se dostal tak daleko, že už nemohl ustoupit.

Uvědomoval si, že kdyby odsud jen tak odjel, nebylo by to k ničemu. Stejně by po něm Cushmanové stále šli. Takže proto se mu jako daleko lepší varianta jevilo vyřídit to přímo na místě.

Jestli budou chtít Cushmanové mír – mají ho mít. Dokonce byl ochoten v zájmu takového míru přinést určité finanční oběti. Ale jak znal Cushmany, pro ně mír nic neznamenal. Boj – to bylo jejich životní krédo.

Jeho protějšek na něho čekal se stoickým klidem. Elko si nevšiml, že by byl ozbrojen. Obě ruce měl položeny na hřívě svého koně a pozoroval Kincaida přivřenýma očima.

Elko k němu přijel ze strany, aby nebránil Habakukovi v případné střelbě. Napadlo ho dokonce, že Cushmanové se rozhodli obětovat dalšího člena rodiny jen proto, aby Kincaid zemřel… Ale to už by bylo přece jen trochu moc i na tak drsné divochy.

Deset yardů před ním se zastavil.

„Nechceš si vzít ten vak?“ zeptal se Cushman.

Elko zavrtěl hlavou. Znervózňoval ho Cushmanův ledový klid. Muž pokojně kouřil tenký doutník.

„Hoď ten vak na zem,“ řekl Elko.

Simeon Cushman přikývl a usmál se. Jednou rukou sáhl po vaku, který ležel na hřbetě koně před ním. Druhou ruku, v níž měl doutník, chvíli přidržel u ústí pytle, aby pak vak hodil před Elka.

Těžko říct, co vlastně našeho hrdinu varovalo. Jestli to bylo to, že Simeon Cushman náhle otočil koně, nebo to, že na zlomek vteřiny zahlédl jiskru.

Téměř ve stejném okamžiku, kdy Cushman obrátil svého koně, pobodl i Elko hnědáka do slabin a přitiskl se k jeho šíji. Vůbec nepomyslel na to, že by po prchajícím jezdci vystřelil, chtěl se akorát dostat pryč z nebezpečné zóny.

„Rychle, Simeone!“ zavolal někdo.

Vtom napěchovaný vak vybuchl. Elko byl odmrštěn tlakovou vlnou z koně a dopadl na zem. Slyšel jen, jak jeho hnědák ržá bolestí.

Zazněly výstřely. Elko poznal dunění kulovnice, z které stříleli Cushmanové, prokládané Habakukovou winchestrovkou.

Ale to všechno bylo kdesi daleko.

V bezprostřední blízkosti viděl Elko něco jiného. Viděl muže v huňatém bizoním kožichu, který stál v sedle guadelupského průsmyku a mířil na něho. Opět uslyšel ten hlas: „Nech toho, Simeone!“

Elko ten hlas poznal. Teď už nebylo pochyb. Muž, který mu hodil vak s dynamitem, byl tentýž muž, který ho střelil do zad.

Elko se rozhlédl. Jeho hnědák ležel o několik yardů dál a ržál bolestí. Přiskočil za něho, aby se mohl lépe krýt. Kůň zvedl hlavu a pohlédl na Elka velkýma, bolestí šílenýma očima.

Elko na něho namířil kolt a ranou mezi bolestí naplněné oči jeho trápení ukončil.

Poté se opět zaměřil na chatu.

Asi padesát yardů od něho leželo zkroucené tělo Simeona Cushmana. Elko nevěděl, jestli ho zabila exploze, nebo to byl pohotový Habakukův zásah. Tomuto Cushmanovi se tedy nepodařilo zmizet v křovinách.

Na scéně se najednou objevil další z Cushmanů. Rozběhl se k rozechvělému koni, ale Elko ho jednou ranou srazil k zemi. Cushman zůstal nehybně ležet.

Za Elkem se ozval dusot kopyt. Otočil se a spatřil Habakuka. Černoch vedle něho zastavil, Elko vyskočil na vraníka a pak oba dva na jednom koni zamířili k chatě.

Elko přitom za jízdy nepřetržitě střílel z winchestrovky. Odnesl to mladík, který stál vedle Jacoba Cushmana a pokoušel se na ně pálit. Starý Jacob Cushman zvedl hlaveň kulovnice, ale k tomu, aby stiskl spoušť, se už nedostal.

Habakuk na něho skočil z koně a strhl ho k zemi. Elko s koltem v ruce přiběhl ke dveřím.

V chatě stál chlapec s dívkou. V rukou třímali kulovnice. Když spatřili Kincaida, vykřikli a chlapec se pokusil vystřelit. Elko mu však stačil nadzvednout hlaveň a kulka skončila jen ve stropě. Pak namířil na chlapce svůj kolt. Chlapec na něho zíral s vyděšenýma očima a celý se chvěl. Dina Cushmanová ke svému bratrovi přiskočila a ochranitelsky ho objala. Pravděpodobně si myslela, že ho chce Elko zastřelit. Byla připravená zemřít s ním.

Zvenku se ozval nějaký křik a pak padl výstřel.

Elko se obrátil a vyhlédl ven.

Viděl Habakuka. V ruce držel kolt. Ještě se z něho kouřilo. Před ním ležel na zemi Jacob Cushman, muž, který chtěl ze své rodiny udělat hordu divokých zvířat.

Habakuk byl bledý. Pokud se to ovšem o černochovi dá říct.

Pokrčil rameny.

„Nechtěl se vzdát,“ řekl otřeseným hlasem. „Pokusil se mi vrazit nůž do břicha.“

Elko si všiml Habakukova poraněného ramene. Rána dost krvácela. Elko se vrátil pro chlapce s dívkou a vystrkal je z chaty na světlo boží. Venku je přivázal ke sloupku zídky. Jistota je jistota. U Cushmanů člověk nikdy neví.

Nejdřív ovázal Habakukovi rameno, a pak se jali prohledávat chatu. Brzy našli peníze. Ale kdyby jenom peníze. Oni totiž našli v pytlících položených u krbu i malé valouny zlata, které měly určitě pětkrát větší hodnotu než peníze, které Cushmanové utržili za zbraně. Tak se z těchto barbarů mohli stát boháči.

Teď to zlato budou mít Elko a Habakuk.

Joseph s Dinou už se v duchu rozloučili se životem. Vyjeveně proto pohlédli na Elka, když jim začal vyprávět příběh o vozech s puškami. Neznali ten příběh, protože otec a starší bratři s nimi o svých kšeftech a přepadeních skoro nemluvili.

Kolem poledne si vzal Habakuk Elka stranou a navrhl mu něco, co Elko v prvním okamžiku rozčileně odmítl: Jet na sever a postavit tam pro ty mladé sourozence ranč. To, že by měl on, Tornado, udělat? Byl snad nějaký samaritán nebo co?

„Ty ses musel zbláznit, Habakuku,“ řekl Elko. „Když opomenu to, že nejsem žádný milosrdný bratr, tak podstatné je to, že o kravách nevím vůbec nic a hlavně ten jejich smrad nesnáším.“

„Tak za prvé: o kravách vím zas něco já. Za druhé: zvykneš si,“ podotkl zubící se Habakuk.

K rozhodnutí Elko potřeboval celou noc. Z počátku musel Browna proklínat. Nebýt toho proklatého černocha, už by teď ujížděl, kam by se mu chtělo.

K ránu však Habakuk zvítězil.

Elko se rozhodl zanechat dosavadního života. Uvědomil si, že také mohl dopadnout mnohem hůř než jen s kulkou v zádech. Příště už by to nemusel přežít.

Joseph s Dinou nechápali, co od nich oba muži chtějí, když jim Habakuk vyprávěl o svém plánu. Prostě si nedokázali představit, že by prostě nevzali ty pytle se zlatem a s kořistí nezmizeli.

Když pohřbili svého otce a bratry, vyšvihli se na hřbet koně, kterého Habakuk ještě v noci přivedl zpátky.

Habakuk spiklenecky mrkl na Elka.

Oba dva věděli, že to bude vyžadovat ještě hodně oboustranné trpělivosti a obrovské vůle, než z těch zvlčilých dětí vychovají opravdové lidi. Než je naučí se smát, než je naučí tomu, co je to láska, pochopení a důvěra.

Habakukovi se to ale určitě podaří, pomyslel si Elko. Vždyť já jsem toho živoucím příkladem.