Bill Murphy

Colorado western 011. Rychlé kolty

Clay Allison byl štíhlý, vysoký muž. Měl bledý obličej a pronikavé šedé oči. Ve chvíli, kdy mu na malé stanici jeden ze čtyř maskovaných banditů přiložil na hruď revolver, měl u sebe plátěnou tašku.

Přepadení – blesklo Clayi Allisonovi hlavou a okamžitě pomyslel na tisíce dolarů ve své náprsní tašce.

Zatímco jeden z banditů kontroloval z okna revolverem nástupiště, zbývající obstoupili Claye Allisona, přitiskli ho ke zdi a obrali ho.

Ten, který mu šacoval kapsy, se posměšně ušklíbl nad balíčkem hracích karet. Když však otevřel náprsní tašku, ztuhl úžasem. Tak takový svazek bankovek věru neočekával.

„Pojďme si o ty dolary zahrát, pánové,“ navrhl Clay Allison s chladným úsměvem.

Bandita si zastrčil tašku s bankovkami do kapsy košile a rozpřáhl se k ráně.

Pak ustoupil zpátky a pokynul Clayi Allisonovi revolverem, aby si stoupl vedle staničního zřízence, který stál vedle páky a třásl se strachy.

Venku zahoukala lokomotiva. Ozvěna byla slyšet po širém okolí. Vlak sestávající nyní jen ze tří vagonů se pomalu dal do pohybu. Když projížděl přes výhybku, vytáhl strojvedoucí ještě jednou návěstí. Poté vlak zmizel v dáli.

Před stanicí bylo rušno. Čtyři maskovaní lupiči se ostražitě rozhlíželi po místnosti. Clay Allison vyhlédl z okna. Viděl však pouze velkou vodárenskou věž a haldu uhlí na opačné straně nádraží. Potom se otevřely dveře. Do místnosti vstoupili Simon Gavey a přednosta stanice. Hovor rázem zmlkl.

Jeden z banditů udeřil přednostu pažbou koltu, další přemohli Simona Gaveye.

Clay Allison mrkl k oknu. V této situaci neměl šanci. Přesto se Simon Gavey, majitel velké dostavníkové společnosti, bránil. Ovšem bezúspěšně.

Bandité ho drželi a prohledávali mu kapsy i zavazadlo.

Clay se otočil tím směrem. Tu se jeho pohled střetl s Gaveyovým. Tak jako předtím ve vlaku, byl i nyní plný nenávisti a pohrdání.

„To jsou lidé Boba Reagena!“ sykl Gavey na Claye, když bandité přistoupili ke dveřím. „Je to Alcron! Dobře jsem ho poznal. A vy také! Měl byste…“

Vtom se ozvalo několik výstřelů. Kulky odhodily starého muže ke zdi. Gavey byl mrtvý ještě dřív, než se sesunul k zemi.

Clay Allison se otřásl. Když zabili Gaveye, zabijí i jeho!

Jenže bandité vyběhli ven a zabouchli za sebou dveře.

V místnosti se vznášel dým. Staniční zřízenec se chytil za břicho. Přitom tklivě zasténal.

Clay se shýbl pro Gaveyův revolver, který nechali bandité ležet na podlaze. Když však otevřel dveře, uslyšel už jen vzdalující se dusot kopyt. Pohlédl na skladiště i na protilehlý svah porostlý mocnými jedlemi, ale bandity již nespatřil. Vrátil se do místnosti a hodil revolver na stůl.

„To jste si ničeho nevšiml?“ zeptal se staničního zřízence. Přitom si klekl vedle Gaveye. Pomyslel na Jenny, Gaveyovu dceru.

„Moc jsem toho neviděl,“ třásl se zřízenec. „Když vjel vlak do stanice, objevili se bandité. Zrovna jsem chtěl vyjít ven.“

Klekl si vedle přednosty stanice a zatřásl s ním. „Proboha, šéfe! Vstávejte! Ti darebáci oddělali pana Gaveye! Vstávejte, šéfe!“

Náhle Clay uslyšel přijíždět dostavník. Vzal si svůj batoh a vyšel ven. Dostavník kodrcal po poslední zatáčce široké ulice, která spojovala Kings Hill s nádražím.

„To jste jediný pasažér, pane Allisone?“ zeptal se vozka, když zastavil a slezl z kozlíku.

„Jediný žijící pasažér,“ zavrčel Allison. „Proč jste se, ksakru, tak zpozdili?“

„Přes cestu ležel padlý strom, takže nám zabralo dost času, než jsme ho odvalili,“ odpověděl vozka. „Že by chtěl někdo přepadnout prázdný dostavník? Zažil jsem už ledacos, ale tohle?“

„Budete se divit, ale takové přepadení se odehrálo tady,“ poznamenal Clay Allison a hodil batoh oknem do vozu. „Zastřelili Simona Gaveye. Musíme ho vzít s sebou.“

„Jak se to jen mohlo stát?“ zanaříkal vozka. „Pan Gavey měl s sebou jistě hodně peněz.“

„Toho jsem si nevšiml,“ odvětil Clay. „Pojďte mi s ním pomoct. Vyneseme ho sem.“

„Ach a co ta dívka?!“ zhrozil se vozka. „Ta zpráva může Jenny Gaveyovou zabít.“

Clay Allison si tepve nyní uvědomil, jaká to bude rána pro Gaveyovu společnost a hlavně pro jeho dceru.

Oba muži vstoupili do nádražní budovy.

Přednosta stanice už vstal. „Kdybyste přijel včas, Nilesi, nemuselo se to stát,“ vyčetl vozkovi.

„Jak to myslíte?“ pokrčil vozka rameny. „Stanice je přece proti přepadením vybavená. Jsem jenom unavený, starý muž. Krom toho mě fikaně zdrželi.“

„Nikdo vás neobviňuje!“ zabručel přednosta. Zatímco si utíral krev z čela, pohlédl na Claye. „Můj zřízenec tvrdí, že Gavey byl zabit, protože bandity poznal.“

Clay vytáhl ze záňadří tenký černý doutník a zapálil si jej. Přitom si pohledem změřil zřízence.

„Taky si myslím,“ prohodil. „Vy jste Alcrona poznal? Nebo někoho jiného z Reagenových lidí? Já ne. Bohužel.“

„Já taky nevím,“ pokrčil zřízenec rameny a uhnul Clayovu pohledu.

„No, o to se teď bude muset postarat šerif,“ dodal přednosta. Složil si zakrvácený kapesník a dal si ho do kapsy. Potom se shýbl a řekl: „Pomozte mi, pánové.“

Muži zvedli Simona Gaveye a odnesli ho do vozu. Položili ho do prostoru pro cestující. Přednosta prohodil, že další vlak pojede až v noci a nastoupil i se zřízencem do vozu. Clay se posadil vedle kočího.

„Nechci se vás nějak dotknout, protože i vy pracujete pro pana Reagena,“ řekl vozka, když práskl do koní, „ale přednosta stanice vyslovil své vážné podezření. Něco na tom asi bude. Nemyslíte?“

„Jestli se mě nechcete dotknout, tak o tom nemluvte,“ opáčil Clay.

Jeli nyní do strmého svahu. Když jej překonali, popustil Niles koním opratě.

Za dostavníkem se zvedala mračna prachu. Viděli už před sebou město, když Niles mávl bičem na jeden poražený strom na kraji cesty.

„Tu! To je ono,“ zamumlal.

Clay krátce pohlédl na onen strom. Jednalo se o poměrně veliký jasan, který někdo uřezal pilou.

„Jak to, že vlastně nemáte žádné pasažéry?“ zeptal se kočího.

„Alcron mi řekl, že mám dneska jet prázdný,“ odvětil Niles.

Clay Allison se ohlédl a rozesmál se. „Takže tak to je!“

Niles hleděl před sebe. „To ale bylo dneska ráno.“

Clay se rozhlížel. Poletovala tu mračna střečků.

„Budu to muset říct šerifovi,“ podotkl Niles po chvíli.

„Určitě, Nilesi. Jenže s ním toho asi moc nepořídíte.“

„Ukradli vám něco, Allisone?“ vyzvídal vozka.

Clay nevěděl, proč zavrtěl hlavou, ale udělal to.

„Musím učinit výpověď, Clayi,“ řekl kočí. „Věřte mi, že to není příjemné.“

„Je to vaše občanská povinnost!“ smál se Clay.

„Přesně tak,“ přisvědčil pobaveně Niles. „Vysvětlil byste to panu Reagenovi? Udělal byste mi tu laskavost?“

„Nevím proč. Ale pro mě za mě.“

„No, jde o to, že Bob Reagen se brzy stane mým šéfem!“ prohodil vozka a práskl bičem. „A já si chci udržet tento džob. Rozumíte mi?“

„Alcron to nebyl, toho bych poznal,“ řekl Clay Allison. „A teď dobře poslouchejte. Alcron by se to mohl dozvědět. Vás se to netýká, tak to nechte být!“

„Jde mi jenom o můj džob. Kdo jiný než Bob Reagen teď převezme Gaveyovu společnost, ne?“

„Zapomínáte na Jenny Gaveyovou. Nemůžete vědět, jestli společnost prodá,“ poznamenal Clay.

Když dostavník dorazil do Kings Hill před stanici Gaveyovy společnosti a tělo Simona Gaveye bylo vyloženo ven, vyvolalo to ve městě velké pozdvižení. Clay Allison o všem informoval staničního zřízence a vynesl si z dostavníku svá zavazadla. Přiběhla Jenny Gaveyová, proto se raději odebral do hotelu. V baru narazil na Isabel Cantrellovou.

Clay cítil, že tu čeká právě na něho.

„Clayi!“ zvolala s předstíraným překvapením. „Tak už ses vrátil?“

Usmál se, smekl klobouk a prohodil: „Ahoj, Isabel! Jsem rád, že tě vidím.“

Isabel Cantrellová byla snoubenkou Boba Reagena. Pravda, oficiální zásnuby sice nikdy neproběhly, ale prostě a jednoduše se to vědělo a předpokládalo se, že Reagen si ji dozajista dřív nebo později vezme.

Isabel Cantrellová byla vysoká, štíhlá žena. Působila velmi elegantně a měla ty nejvybranější způsoby. Jenom když potkala Claye Allisona, hned na ně zapomněla.

Přistoupila těsně k němu. Vyzývavě se na něho dívala, ale nejenom dívala, ona tam přímo vyzývavě stála.

„Jsem tak ráda, že jsi přijel. Bob se vrátí až ráno.“

Clay uhnul pohledem a kývl na barmana: „Kde je Bob? Musím s ním mluvit.“

„To neumíš mluvit o ničem jiném, než o byznysu?“ vyčetla mu Isabel. Přitom ho provrtávala pohledem.

Clayovi se to nelíbilo, ale nechal ji při tom. „Venku, na stanici Reds Station došlo k přepadení,“ řekl. „Zastřelili Simona Gaveye. A mně ti darebáci ukradli peněženku s tisícem dolarů.“

„Byly to stejně určitě Bobovy peníze,“ podotkla Isabel a přitiskla se k němu, jak jen mohla. „Zapomeň na to! Bob má dost. Co kdybychom si dneska udělali hezký večer? Je to jedinečná příležitost.“

„Ale ne pro mě,“ opáčil suše Clay. „Krom toho jsem tu pracovně. Nejsem tu na to, abych se bavil.“

„Budu sedět vedle tebe,“ odpověděla. Chvěl se jí hlas. Každého jiného by její pohled okamžitě zbavil rozumu. Ne však Claye Allisona. „Zamilovaná žena může hráči přinést jenom štěstí.“

Clay se od ní odtáhl. „Nezapomínej, že jsme s Bobem tak trochu kámoši,“ prohodil.

Pro tentokrát to vzdala.

„Od kdy nemáš zájem o ženy?“ zeptala se trochu posměšně.

„Od té doby, co znám tebe,“ procedil mezi zuby.

Isabel se už nezmohla na slovo. Stála tam jako opařená. Clay ji nechal stát a zamířil k výčepnímu pultu.

Barman, starší muž menší, hubené postavy, se jmenoval Waddy. Usmál se na Claye, poklepal si na okraj klobouku a nalil mu skleničku.

„Kdybys jenom trochu změkl,“ zamumlal, „měl by Bob Reagen ve svém loveckém salonku novou trofej.“

„Radši nalévej!“ zasmál se Clay a hodil do sebe dvojitou whisky.

„Je Isabel opravdu tak špatná?“ zeptal se Waddy a pohlédl na mladou ženu, která právě odcházela po schodech.

K pultu přistoupil cizinec, který si v hotelu zaplatil jednu noc. Waddy mu okamžitě přisunul sklenici.

„To je teda ženská, pánové,“ řekl cizinec a zvedl sklenici. „Ta má přesně to, co muž očekává od ženy, když se s ní potká na poušti. Prozraďte hladovému cizinci číslo jejího pokoje, přátelé.“

Zatímco pil, Clay si ho změřil pohledem. Cizinec se zakuckal. Clay si vzal láhev a vydal se s ní nahoru, do svého pokoje.

„A hergot, řekl jsem snad něco špatně?“ omlouval se cizinec. „Pardon, ale nemohl jsem to vědět.“

Waddy jen zavrtěl hlavou. „Ne. Máte pravdu. Pokud vás nebaví život. Je to nastávající Boba Reagena.“

„A kdo je ten Bob Reagen?“

Waddy spráskl ruce. „Kdo je ten Bob Reagen? Než přišel Bob Reagen, tak tu byla jenom poušť a skály. Když se to tak vezme, tak i ten vzduch, co dýcháte, je Boba Reagena.“

„No, tak zeptat se snad ještě můžu,“ omlouval se cizinec.

„Jistě. Ale za takové otázky je v Reagenově městě kulka mezi oči.“

Šerif O’Hara byl tělnatý chlapík, který si musel neustále spravovat svůj opasek. Měl ostře řezanou tvář, světlé oči a šedivé vlasy. Zamumlal cosi na pozdrav, posadil se na židli a odložil stetson. Pak pohlédl na Claye Allisona.

Ten dočetl noviny poskládal je.

„Myslím, že mou odpověď už znáte, pane O’Haro,“ řekl.

Šerif zamyšleně přikývl.

Clay vstal a oblékl si kabát.

„Proč jste ke mně potom chodil?“

Šerif potřásl hlavou a pousmál se.

„Chci jenom vědět, jestli jsi schopný mi lhát do očí, synu.“

„Bandité mi ukradli peněženku s tisícem dolarů,“ řekl Clay.

„To ale dneska večer v pohodě vyděláš zpátky, jestli jsi ve formě. A ty jsi přece ve formě každý večer.“

„Něco vám řeknu, šerife. Simon Gavey v posledních měsících mluvil o tom, že Bob Reagen má zálusk na jeho společnost. A…“

„Ještě aby ji tak nechtěl,“ přerušil ho šerif.

„A co je mi vlastně do toho,“ namítl Clay.

Šerif přikývl. „Well, co je ti do toho! Vždyť jenom večer co večer hraješ a zpíjíš se.“

Clay přivřel oči. „Chci vám jenom vysvětlit, že to, co Simon Gavey tvrdil, spíš odpovídalo jeho obavám než skutečnosti. Podle mě to Alcron nebyl. A vy víte, že ho znám dobře.“

Šerif vstal. Pozorně se na Claye díval.

„Vy se přece s Reagenem spolu přátelíte. All right. Ale to ještě nic neznamená.“

„Jsem snad před soudem?“

Šerif mu pohlédl do očí. „Jenny Gaveyová čeká na to, že potvrdíš výpověď staničního zřízence.“

Clay sklopil zrak. „Cože? To ten zřízenec také Alcrona poznal?“

Šerifův pohled ulpěl na prázdné láhvi stojící na stole.

„V tomto městě, chlapče, lidé umírají, protože to sami chtějí,“ prohodil trpce a odešel.

Clay přistoupil ke stolu a zhasl lampu. Chvíli zůstal stát v potemnělé místnosti. Pak se vydal na chodbu. Ze saloonu se ozýval Dollyin hlasitý smích. Když ho slyšel, zcela zapomněl na Jenny Gaveyovou. Navlékl si kabát a zamířil tam.

V saloonu bylo rušno. Dolly seděla na Clayově místě a zrovna rozdávala karty čtyřem karbaníkům.

Měla světlé vlasy, které v záři lamp vypadaly jako doopravdy bílé. V poslední době byla stále vybíravější, hlavně co se týče šatů. Tento večer na sobě měla světle modrý kostýmek s hlubokým výstřihem, který zřejmě nosila již v raném mládí. Přátelsky na Claye kývla, bez toho že by přerušila rozdávání karet.

„Pane Lee, dávejte pozor!“ napomenula jednoho hráče. „Ať to můžete vyhrát zpátky. Kam se to pořád díváte?“

„To vám můžu říct, Dolly,“ poznamenal obchodník s pící. „Lee se celou dobu snaží zjistit, kde máte srdce.“

Muži se rozesmáli. Dolly si trochu povytáhla šaty. „To bych se někdy ráda dožila dne, kdy budou chlapi myslet i na něco jiného.“

„Dolly! Zmizelo jedno eso!“ smál se Lee. „Kdepak je.“

„Jenom to na mě nehrajte, pane Lee,“ opáčila Dolly. „Dobře vím, co na mě zkoušíte.“

„Vy jste měla být jasnovidkyní,“ dodal Lee. „Waddy!“ zabručel. „Už nemáme co pít!“

Clay se postavil těsně za Dolly a zatímco Waddy obsluhoval hráče, trochu se v místnosti porozhlédl.

Isabel se starala o muže u stolu na black jack. Když se na něho podívala, okamžitě uhnul pohledem.

Lee znovu prohrál. Dolly vstala, aby uvolnila Clayovi místo. Ten ji však posadil zpátky a donesl si židli. Lee posbíral karty a podal mu je.

„Na vás jsme všichni čekali, Clayi,“ řekl s úsměvem. „Zdvojnásobíme sázky, co říkáte?“

„Jenom si nehrajte na hrdinu, Lee,“ podotkla Dolly.

„Lee je hrdina,“ poznamenal jeden z hráčů. „Hrdina žen.“

„Takových by bylo,“ mávla rukou Dolly. „Myslím, že v Reagenově městě by se hodil i jiný druh hrdinů.“

Muži na chvíli strnuli. Clay si Dolly pozorně změřil pohledem. Zjistil přitom, že už je dost opilá.

„Clay Allison je takový hrdina,“ řekla po chvilce trapného mlčení. „Akorát to ještě neví. Dneska si nechal vzít tisíc dolarů a nic proti tomu neudělal. Není to komické?“

Clay zamíchal karty a rozdal je. Tuto hru Lee pro změnu vyhrál. Obchodník s pící se pokusil opět rozproudit hovor a vrátit ho do starých kolejí.

„Podívej, Lee,“ řekl. „Jak rozdává chlap, hned se ti daří.“

Lee potáhl z doutníku a pohlédl na Claye. „Tak co, byl to Alcron nebo ne? Musíte to přece vědět.“

„Nemůžeme hovořit o něčem jiném?“ ozval se bankovní úředník. „Rád bych zvýšil vklad, Clayi!“

Dolly si nalila štamprli a na ex ji vypila. „Alcron! Jak to, že Alcron? Byl to přece ten černý ďábel z Nevady. Ale konec konců to vyjde nastejno.“

„Odkud to víte, madam. A co tím myslíte?“ vyzvídal obchodník s pící.

„Bob Reagen s ním seděl tady u toho stolu,“ odvětila Dolly a zaklepala na stůl.

Lee okamžitě vstal a položil své karty, přestože se mu právě dařilo. A ani pro tuto hru je neměl namíchané špatně. Přesto dal pas. Pak beze slova odešel.

„Tady u tohoto stolu,“ opakovala Dolly, „a já jsem to všecko slyšela.“

„To bude rozhodně zajímat šerifa,“ prohodil obchodník s pící. Pak se také zvedl a omluvil se.

I zbylí dva hráči opustili saloon.

„To jsou ale hrdinové!“ nadávala Dolly.

„To od tebe nebylo příliš chytré,“ řekl Clay a posbíral karty.

„Sorry, že ti kazím kšeft,“ omlouvala se Dolly a uchopila Claye za ruku.

Ten si zrovna začal vykládat pasiáns.

„Ty jsi ty chlapy určitě poznal, že?“ otázala se.

„Ale, podívejme, co mně vyšlo,“ poznamenal Clay.

„Že jsi je poznal, přiznej se,“ naléhala Dolly.

„Tady máme pikové eso – to je černá smrt,“ řekl Clay. „To není moc pěkná karta. A vedle srdcové dámy už vůbec ne.“

„Dám ti návrh,“ prohodila Dolly. „Toto město se nehodí ani pro jednoho z nás.“

„Ty opravdu umíš být věrná, Dolly,“ zamumlal. „Nemáš ani ponětí o tom, jak tě mám rád. Ale potkali jsme se příliš pozdě. Bohužel!“

Dolly se zvedla. Na tváři se jí objevila bolestná grimasa. „Jsi jediný poctivý chlap, kterého jsem v životě potkala. Budu dneska v noci plakat a moc. Zítra odjedu dostavníkem.“

„Dostavník jede až pozítří, drahoušku.“

„All right, tak budu plakat až zítra.“

Clay ji bleskurychle chytil za ruku. „Moc to s tím pláčem nepřeháněj. Nevyplácí se to.“

„Možná, že ty nebudeš litovat toho, že jsme se nikdy nedali dohromady,“ řekla. „Ale já, já ano.“

Clay na ni pohlédl. Plakala. Vstal a odvedl ji ze saloonu.

Když se pak chtěl opět posadit, přitočila se k němu Isabel.

„Dneska ti úplně zkazila kšeft, co?“ sykla.

Clay se beze slova otočil a odešel k barovému pultu. Tam se pak zpíjel až do hluboké noci.

„Končíme,“ řekl Waddy. „Isabel už je nahoře. Asi tam na tebe čeká. Člověk se tu může chytit do pasti, ani neví jak.“

„Waddy, ty starý vlku,“ zamumlal Clay, „řekni mi, co nás tady ještě vlastně drží?“

„Jsem už starý člověk a smířil jsem se s osudem,“ odpověděl barman. „Ale ty, chlapče, ty toho ještě tolik zažiješ.“

„Sorry,“ opáčil Clay nevrle. „Měl jsem vědět, že každému řekneš jenom to, co chce slyšet. Je to tvoje profesionální úchylka. Nakonec, vždyť teď piju tvoji whisky.“

„To je Reagenova whisky!“ opravil ho Waddy.

„Vedeme pohodový život, co říkáš?“

„Na Reagenovy náklady, chtěl jsi dodat,“ zabručel Waddy. „Jenže on mi nedává příplatky za ten smrad, co musím dýchat.“

„Jdi k čertu, Waddy!“ mávl rukou Clay a otočil se. Jen tak tak se dokázal vydrápat do schodů. Musel se přitom přidržovat zábradlí.

Nahoře stála Isabel a zlomyslně se smála. „Ty opravdu umíš člověka rozesmát!“ prohodila nepříliš duchapřítomně.

Clay na ni upřímně pohlédl. „Ty ses musela zbláznit! Jestli nás takhle uvidí Reagen, jeden z nás to nepřežije. A dost možná, že oba. Vždyť ho znáš.“

„Mám tě milovat nebo tebou pohrdat? Nevím, nevím.“

Clay ji odsunul a zamířil ke svému pokoji. Vstoupil dovnitř a práskl za sebou dveřmi. Vypotřeboval tucet sirek, než se mu podařilo zapálit knot lampy. Zatímco vytahoval knot, přejel mu mráz po zádech. Na stole ležela jeho peněženka. Nejdřív si myslel, že to je nějaká vidina. Pak ji však vzal do ruky a prohlédl ji. Nechyběl ani dolar. Pohlédl ke dveřím. Zmocnil se ho děs. Vyběhl na chodbu a otevřel dveře Isabelina pokoje, aniž by zaklepal.

Isabel se svůdně usmála a rozepnula si župan.

„Dal by sis drink, Clayi?“ Hlas se jí chvěl vzrušením.

„Kdo tu byl?“ zavrčel. „Kdo mi položil na stůl tu peněženku? Byla jsi to ty?“

Isabel vstala. Obešla ho stylizovaným, tanečním krokem. Přitom ho pozorovala přivřenýma očima. „Co jenom musím udělat, hochu, aby sis dal se mnou drink? Mám se snad postavit na hlavu?“

„Odpověz mi, na co jsem se tě ptal!“

Isabel si prohrábla své zrzavé vlasy. „Nekřič na mě! Já s žádnou zatracenou peněženkou nemám nic společného! Však ti ji přece ukradli.“

Clay ji chytil za ramena a zatřásl s ní. „No jasně! Jenže teď leží na mém stole. A nechybí ani dolar.“

„Buď rád, že jsi dostal zpátky ty peníze.“

„Položila jsi ji tam ty? Odpověz!“

Zostra se na něho podívala a ustoupila. „Jsou to tvoje peníze?“

„Ano!“

Isabel pokrčila rameny. „No, přece přátelé se neokrádají, ne?“

Clay zalapal po dechu. Otočil se a vrátil se do svého pokoje. Odpověď, kterou mu Isabel dala, byla víc než jednoznačná.

Druhého dne vjel do města Bob Reagen. Doprovázel ho Alcron a jeho kumpáni.

Bob Reagen měl Clayovy roky i figuru. Byl mezi nimi vlastně jen jeden rozdíl. Na Bobu Reagenovi bylo od pohledu vidět, že je mocnější.

Waddy si Reagena i jeho druhů všiml a hned dal Clayovi znamení.

Clay dopil sklenici a zamířil ke vchodu. Otevřely se létací dveře a do haly vstoupil Bob Reagen. Za ním čtyři pistolníci.

„Clayi, zdravím tě!“ zvolal Reagen překvapeně. „Tak už ses vrátil? Čekal jsem tě až dneska večer.“

„No jo, přijel jsem o něco dřív.“

„Všechno klaplo?“ zeptal se Reagen. „Dostanu ty vozy od Smitherse?“

„Jo, hned příští týden.“

Bob Reagen mu zaklepal na rameno. Přitom se rozhlédl po hale. „Aspoň jeden člověk, na kterého se můžu spolehnout,“ poznamenal. „Uvidíme se později.“

„Okamžik,“ zarazil ho Clay. „Musím s tebou mluvit.“

Bob Reagen přivřel oči. „Ale? A o čem? Nemá to čas?“

Clay vytáhl z kapsy peněženku a ukázal ji Reagenovi.

„O tomhle!“

Bob Reagen udiveně hleděl na peněženku. Posléze pohlédl na své muže. „Tomu nerozumím, Clayi! Co to má být?“

„Nechci mít s těmito špinavými kšefty nic společného, Bobe,“ řekl Clay pevným hlasem. „Podívej, Bobe, pěkně to smrdí! A já v tom nemíním figurovat. Nerad bych, abych ti musel asistovat při vraždě někoho z mých přátel. Je to pěkné svinstvo.“

„Tak dost, Clayi! Dneska večer mám hosty. Opravdu bohaté hosty! Postarej se o to, aby si ty peníze, se kterými sem přijeli, neodvezli zpátky.“

Clay mu pohlédl do očí. Pak vsunul Reagenovi peněženku do kapsy saka. „Vrať ji tomu chlápkovi, který mi ji položil na stůl. A řekni mu, že si ji vezmu sám.“

Bob Reagen byl tak překvapený, že v prvním okamžiku nevěděl co říct. Čtyři muži za ním se potutelně usmívali. Alcron se zubil, Jeromovy černé oči žhnuly jak dva uhlíky, Nat Fisher pouze potřásl hlavou, ale Nick Tiger, ten černovlasý ďábel z Nevady, se hlasitě rozesmál. V jeho osmahlé tváři to jen cukalo.

Bob Reagen vzal peněženku a prostě a jednoduše ji Clayovi strčil do kalhot.

„Uzavřeli jsme dohodu,“ řekl. „Na dnešní večer s tebou počítám. Pár hodin si odpočiň a zkoncentruj se. Měla by to být velká hra.“

Bez toho, že by dále s Clayem ztrácel čas, se vydal po schodech nahoru. Kvarteto pistolníků ho následovalo.

Waddy mu nalil sklenici. „Na, napij se! Jestli chceš něco udělat pro Jenny, tak o všem vypověz šerifovi a zmiz. Je to pro tebe jediná šance, jak se z toho dostat se ctí a přežít.“

Clay chtěl něco odpovědět, ale v tom se rozletěly dveře a do haly vstoupil šerif O’Hara. Když přišel k barovému pultu, měl v očích vážný výraz.

„Všichni šli nahoru, že ano?“ zeptal se Waddyho.

Waddy přikývl. „Well, pochopitelně.“

„Tak tam běž, Waddy, a oznam jim, že chci mluvit s Nickem Tigerem,“ řekl šerif. „Mám zatykač.“

Clay na šerifa překvapeně pohlédl.

Waddy se však zasmál.

„Tak tuto laskavost ti neudělám, O’Haro! To po mně nemůžeš chtít. Víš přece, jak by to dopadlo. Vyšel bych nahoru a Nick by zmizel. Ty by ses rozhodl, že tam půjdeš sám a zatkneš ho. Jenže on už by byl v čudu. A ty bys utřel. Dělej, co umíš. Běž tam sám a zatkni ho. Nebo máš strach z Boba Reagena?“

„V tomto městě aby pořádného chlapa lupou hledal!“ zavrčel šerif. „Pohni kostrou a vyřiď mu, co jsem ti teď řekl.“

Waddy vzal ze stěny jeden svazek klíčů.

„Co s tím chceš dělat?“ ptal se šerif.

Waddy zacinkal klíči. „S tím za Nickem Tigerem zamknu dveře v jeho pokoji. Jinak bys přišel na nějaký ještě hloupější nápad a běžel tam za ním.“

Waddy se vydal po schodech nahoru.

„Poznal jsi přece Nicka Tigera, ne?“ obrátil se šerif na Claye. Ten si kapesníkem otřel zpocené čelo.

Clay pohlédl na dno sklenice a pevně sevřel rty.

„Ani Alcrona, ani Nicka Tigera. Jak jste na to přišel?“

„V tomto městě je jenom jeden odvážný člověk – a je to žena,“ řekl šerif.

Clay se vyděsil. „Dolly! Vy jste byl u ní, šerife?“

„Poznal jsi Nicka Tigera nebo ne?“ zeptal se šerif znovu. „Má hnědé oči jako Alcron.“

„Jsem muž, O’Haro. Všímám si barvy očí jenom u žen.“

Waddy přišel dolů s Bobem Reagenem. Reagen byl bledý jako stěna a z očí mu čišel chlad.

„Tak vy máte zatykač?“ zeptal se šerifa.

O’Hara přikývl. „Ano a nebylo lehké ho získat. Tak kde je Nick Tiger?“

„Zrovna odjel,“ řekl Bob Reagen. „Co proti němu máte?“

„Je podezřelý z loupeže a vraždy!“

„Máte svědky?“

Šerif přikývl. „Allison s tím nemá nic společného,“ řekl, když Reagen pohlédl na Claye, který nezúčastněně stál u pultu.

„To je nějaké divné,“ řekl Bob Reagen. „Nick Summer byl poslední dva dny se mnou, což samozřejmě dosvědčím u soudu. Nick vám bude k dispozici, jakmile se vrátí.“

„Fajn, pak to budeme moct brzy vyřešit,“ podotkl šerif a odešel.

Bob Reagen vrhl na Claye mrazivý pohled. Pak se vydal zpátky po schodech.

„Přines nám pár drinků, Waddy!“ zvolal na barmana.

Waddy položil na pult tác a začal míchat nápoje.

„Kde je Dolly?“ zeptal se Clay.

„Kde je teď, to nevím,“ řekl Waddy a jal se skládat sklenice na tác. „Ale odjíždí dalším dostavníkem. To znamená zítra.“

Clay pohlédl na jednoho z hostů, který právě šel po schodech. Dopil sklenici a vydal se hledat Dolly. Nenašel ji však.

Jednalo se o večer, kdy se nehraje o desítky, stovky nebo tisíce dolarů, ale o celé majetky. Především šlo o majetek jistého Sattlemana. Sattlemanovi patřily tři doly. Když polovinu svého jmění prohrál, nabídl mu Bob Reagen, že tu částku může vyhrát zpátky. Ale také prohrát, čímž by se ocitl na mizině.

Clay Allison toho večera jen rozdával karty. Nalevo od něho seděl Bob Reagen, za ním stála Isabel. Potom bankéř a obchodník s pící, kteří ale už nehráli. Napravo od Claye seděl onen nešťastný majitel dolů. Byl úplně propocený. Kromě nich byli v tomto salonku ještě Reagenovi pistolníci a Waddy.

Po ztrátě poloviny majetku chtěl Sattleman skončit. Reagen tomu však chtěl zabránit, tak vsadil polovinu své přepravní společnosti. Sattleman na to však neskočil a chtěl si pro zbytek života vystačit s druhou polovinou.

„Když teď skončíte, přestanete být mužem,“ řekl Reagen a pokusil se Sattlemana udržet ve hře tím, že mu nabídl, že vsadí celou přepravní společnost. Zatímco mluvil se Sattlemanem, dal Clayovi kývnutím znamení, aby nechal přinést další drinky.

Clay vstal a přistoupil k Waddymu, který u svého stolku málem usnul.

„Dělej, Waddy! Nalej mu něco pořádného,“ sykl na starého barmana.

Waddy však byl naprosto svěží. Chytil ho za šos saka a hlesl ke skloněnému Clayovi: „Bob Reagen chce Sattlemana ožebračit. A ty, chlapče, mu v tom pomáháš. To je pěkné svinstvo.“

„Vždyť se hraje fér,“ namítl Clay.

„Ano! Ale když Sattleman prohraje, bude to poslední férová hra v tomto městě!“ řekl Waddy. „Pak bude Reagen ovládat všechno, a to i díky tobě. A jenom za ty bídné prachy, které ti dává! Za takový pakatel ještě nikdo žádné město neovládl!“

Bobu Reagenovi se nakonec podařilo Sattlemana přemluvit, aby hrál dál. „Pojď ke stolu, Clayi a rozdej nám karty!“ zvolal na Claye.

S láhví whisky v ruce se Clay vrátil ke stolu.

Reagen se potměšile usmíval. Sattleman vypadal zničeně. Ke stolu přistoupili pistolníci, aby zhlédli poslední partii.

Hrálo se oko.

Všichni hleděli na Clayovy ruce, když míchal karty. Panovalo naprosté mlčení.

Oba dostali desítku. Reagen se usmíval, protože se spoléhal na Claye. Sattlemanovi stékaly po tváři krůpěje potu. Hned si v rychlém sledu od Claye vzali další karty, jejichž hodnotu Clay znal. S každou další kartou byl Sattleman klidnější. Napětí rostlo. Reagen měl sedmnáct. Sattleman už dál nebral. Reagen si vzal další kartu. Clay mu ji dal bez toho, že by Reagenovi něco naznačil. Byla to devítka.

Sattleman vykřikl radostí. Reagen se otočil na židli a pohlédl Clayovi do očí. Clay jenom pokrčil rameny a sebral karty ze stolu.

Sattleman vstal. Mlel cosi dosti zmateného, až se nakonec dostal k tomu, že je připravený ponechat Bobu Reagenovi nad přepravní společností kontrolu. Pak jako opilý vyvrávoral z místnosti. Alcron a Nick Tiger vyšli za ním.

Clay si mocně lokl z láhve. „Dal jsem ti znamení,“ řekl pak Reagenovi.

Bob Reagen se zvedl. Vztekle odsunul židli. „Ta hra je neplatná,“ zavrčel.

„No jistě, Bobe! Něco tu není v pořádku,“ zamumlal bankéř.

Clay spočítal karty. Vše bylo v pořádku.

Pak se zvenčí ozval výstřel a poté prásknutí dveří. Nějaká žena začala křičet.

Clay nechal být karty kartami a vyskočil ze židle. Slyšel zmatené výkřiky. Chtěl vyběhnout ven, ale Reagen ho zastavil. „Ukliď to tu s Waddym!“

Clay se rozhlédl. Nat Fisher a Jerome stáli ve dveřích v klasickém pistolnickém postavení. Bob Reagen, bankéř a obchodník s pící opustili s Isabel salonek. Jerome a Fisher zavřeli dveře. Fisher pak pro jistotu na Claye namířil revolver, jako by se bál, že chce utéct.

„Uděláš to, co ti přikázal pan Reagen,“ procedil Fisher mezi zuby.

Clay se otočil.

Waddy se na něho usmál a řekl: „Uklidíme tu ten svinčík, kámo.“

„Jo a pořádně!“ požadoval Fisher.

Clay postavil židle na stůl. Pak vzal láhev, ze které předtím pil, a přiložil si ji k ústům.

Nat Fisher mu tu flašku rozstřelil v ruce.

„Zameť to, ty malá, prašivé svině! Zameť to tu!“ zabručel.

V následujícím momentu se otevřely lítací dveře a dovnitř vstoupil šerif.

„Co se to tu děje?“ zvolal.

Clay hleděl na hrdlo láhve, které mu zůstalo v ruce. Kapala z něj whisky.

„Co se venku stalo?“ zeptal se šerifa.

„Zastřelili Sattlemana,“ odpověděl O’Hara a přistoupil k němu. „A Dolly! Někdo ji zapíchl! Má nůž v zádech!“

Clay upustil hrdlo láhve na zem.

„Dolly byla jediný člověk, který tu ještě nezapíral nos mezi očima!“ řekl šerif. „Ještě mi řekla, že Sattlemana zastřelili Reagenovi lidé. Viděla to ze svého okna. Kdo všechno tu byl?“

Clay odstrčil O’Haru stranou a vyšel ven. Na ulici se motalo mnoho zvědavců. Kdosi Dolly otočil. Ležela na zádech. Měla na sobě, jako tolikrát, přiléhavé šaty a usmívala se jako vždy, když bavila muže.

Clay si k ní klekl a položil jí ruku na tvář. Nevěděl, jak dlouho u ní klečel. Když se pak podíval nad sebe, spatřil šerifa.

Clay vstal. „Ten, kdo to udělal, O’Haro, za to bude navěky trpět v pekle.“

„Ten, kdo říká takové věci, by měl mít v ruce revolver,“ odpověděl šerif. „Nějak moc ti to mluví.“ Šerif potřásl svou šedivou hlavou. „Ale to není jenom tou whisky.“

„Vy nic nevíte!“ sykl Clay. „Vůbec nic.“

Opět šerifa odstrčil stranou a rozběhl se do haly, kde Waddy už stál za pultem. Nalil mu whisky. A ne jednu.

Kolem půlnoci se za ním náhle zjevila Isabel.

Usmívala se. „Kvůli Dolly se svět nezboří,“ řekla. „Nestála za nic, Clayi, vůbec za nic.“

Clay rozmáčkl sklenici v dlani. Sklonil hlavu a pohlédl na podlahu, kam mezi rozbité sklo a rozlitou whisky kapala krev. Pak se otočil a vztekle smetl pohárky i láhve ze stolu.

Waddy mu v tom nebránil.

Isabel ho chytila za ruku a pokusila se ho odtáhnout ke schodům. „Pojď! Už nevíš, co děláš.“

Clay se jí vytrhl. Škaredě na ni pohlédl a chvíli to vypadalo, jako by ji měl každým okamžikem uhodit.

V hale sedělo plno lidí, kteří zapíjeli krvavé události onoho večera. Clay na ně hleděl. Pak se potměšile zasmál, objal Isabel kolem boků a vydal se s ní ke schodům.

Waddy zbledl, když to viděl. Přítomní si začali cosi šeptat. Kdosi nahlas řekl, že Clay Allison je mrtvý člověk, že ho Bob Reagen určitě nechá svými pistolníky zastřelit.

Isabelin smích byl však to poslední, co od tohoto podivného páru slyšeli.

„Porozhlédl jsem se po Dollyině pokoji,“ řekl Clay šerifovi a sedl si před jeho psací stůl. „Ze svého okna mohla velice dobře vidět to místo, kde byl zastřelen Sattleman.“

Šerif si prohlížel Clayův obličej. „Ano, poznala ty muže a věděla i jejich jména. To jí dodalo odvahu.“

„V Reds Station jsem nepoznal ani Alcrona, ani Nicka Tigera,“ přerušil ho Clay.

„Clayi!“ zvolal O’Hara a vstal. „Za poslední dva dny zemřeli tři lidé! A my oba víme, kdo je za jejich smrt zodpovědný. Musíš mi pomoct to dokázat.“

„Pomoct?“ pousmál se Clay kysele. „Nevím víc, než vy! Reagen mě do takových záležitostí nikdy nezatahoval. Shromážděte lidi a zničte tu bandu. S důkazy nebo bez nich! Jinak nemáte šanci.“

„Myslel jsem si, že budeme spolupracovat,“ řekl šerif. „Proč jsi sem vlastně šel?“

„Chtěl jsem vědět, jak daleko jste s vyšetřováním, O’Haro,“ odpověděl Clay.

„Ještě jsem ani nezačal,“ přiznal trpce O’Hara. „A dostanu se z toho, jedině kdyby Reagen přes noc zemřel na zápal plic a lidé se ho přestali bát.“

Clay bezděky přikývl.

„Postarám se o to,“ poznamenal. „Po svém.“

Šerif zklamaně na Allisona pohlédl. „Reagen tě vyžene z města. Ještě dneska! Nebo si myslíš, že k tomu tvému vyšetřování bude jen tak mlčet? A ten flirt s Isabel ti také přijde draho. V tom Reagen nezná přátele a slitování. Kolikrát už přece vyhrožoval, že každého, kdo o Isabel jen zavadí pohledem, zabije?!“

„Doufám, že drží slovo,“ utrousil Clay a vstal.

„Jsi blázen, Clayi! A nemáš ani žádnou zbraň. Na tvém místě bych sedl na nejbližší dostavník. Jede za hodinu.“

Clay si oblékl sako a zamířil ke dveřím. V nich se však zastavil a mrkl na šerifa. „Já ale projdu zdí, když to bude muset být.“

„Aspoň si kup revolver!“ radil mu šerif.

Clay přistoupil k oknu a vyhlédl na ulici. Procházeli se po ní četní chodci.

„Možná, že za hodinu už nebudu mezi živými,“ zamumlal. „Jeden nikdy neví. Až uvidíte Jenny Gaveyovou, tak jí řekněte, že mezi mnou a Isabel nic nebylo. To jsem jenom zahrál divadýlko. Poslal jsem ji do jejího pokoje a sám jsem se zavřel ve svém.“

„Ale Clayi! Tomu Reagen neuvěří!“

„Jenny by měla vědět pravdu,“ řekl Clay. „A vysvětlil bych to i Dolly. Ale Reagen musí věřit tomu, že jsem se s ní spustil.“

Přistoupil ke dveřím, otevřel je a odešel.

Waddy se vyděsil, když viděl Claye, jak vchází do hotelu. „Pane Bože, co tu děláš? Bob Reagen se tu může objevit každou chvíli.“

„Počkám tu na něho,“ odvětil Clay a poručil si drink.

„Máš u sebe aspoň kolt?“ zeptal se barman. „Doufám, že jsi ozbrojený.“

„Po zuby,“ podotkl Clay. „Po zuby.“ Chopil se sklenice a zvedl ji. Nenapil se však. Zarazil se, jako by něco uviděl. Pak ji položil zpátky na pult a šel do svého pokoje. Zde si stoupl k oknu a vyhlédl ven.

Reagena však neviděl. Ani jeho pistolníky. Akorát ve stanici dostavníku nastoupilo několik lidí do vozu. Pak Niles práskl do koní a hnal spřežení, jak jen to šlo, aby nezmeškal příjezd vlaku na nejbližším nádraží. Clay to pozoroval bez hnutí brvou.

Když se setmělo, sešel dolů do saloonu. Waddy mu dal novou sadu hracích karet. S nimi pak zamířil k jednomu karetnímu stolku. Sedl si a začal si vykládat pasiáns.

Nikdo ho nerušil. Když si vyložil polovinu karet, náhle v saloonu utichl hovor. Zavládlo naprosté ticho. Hosté se jeden po druhém vytratili.

Ke stolu přiběhl Waddy a sykl na něho: „Reagen je tady! Vezmi koně a vypadni!“

Clay sebral karty a zamíchal je. Waddy hleděl na hru jeho prstů. Zvenku bylo slyšet přibližující se dusot kopyt.

„Nech ty karty být a vytáhni revolver, jestli je ti život milý!“ zanaříkal Waddy.

„Dal bych si whisky,“ prohodil Clay.

„Pozdě, pozdě!“ zalomil barman rukama. „Radši se uklidím.“ Otočil se a utíkal do kuchyně.

Clay pokrčil rameny a vstal. Strčil si karty do kapsy a pomalu se vydal ke dveřím.

Ty se rozletěly a objevil se v nich Bob Reagen. Za ním jeho pistolníci.

„Čekám tu na tebe celý den,“ řekl Clay nezúčastněným tónem.

Reagenova tvář se zkřivila zlostí. „Tak ty si ještě hraješ na kavalíra!“

„Na kavalíra? Pro mě není Isabel žádná dáma. A nikdy nebyla.“

Tato slova zasáhla Boba Reagena jako úder pěstí. Polkl, přivřel oči a chvíli na Allisona mlčky hleděl. Poté vzteky zrudl.

„Dal jsem ti celý den na to, abys z Kings Hill zmizel!“ zasyčel jak zmije. „Ale vidím, že jsi to nevyužil. Jak chceš.“

Clay pokrčil rameny. „V Kings Hill se mi nikdy nijak zvlášť nelíbilo. Ale myslím, že jsem si tu už zvykl.“

Bob Reagen přivřel oči ještě víc. „Co to tu hraješ, Clayi? Víš, že tě můžu rozmáčknout jak červa, když budu chtít. Od včerejška už nemáš právo spoléhat se na naše přátelství. Myslím, že to dobře víš.“

Clay přikývl. „Zatraceně dobře, Bobe!“

„Nějak moc se přeceňuješ!“ zvolal Reagen. „Stačí mi kývnutí a moji pistolníci tě rozstřílejí na cucky!“

Clay pohlédl na ony muže. „Well, ale možná by stačilo mě jen probodnout – jako Dolly. To by byla taky vražda. Nejsem ozbrojený, jak víš.“

„Tak proč se tady proti mně stavíš?“ zavrčel Reagen. „To jsi zapomněl, co všecko jsem pro tebe udělal?“

„Nechal jsi oddělat Gaveyho i Sattlemana, poté co včera vyhrál v oku, a nakonec nechal zavraždit ženu – Dolly!“

Reagen přivřel oči, takže z nich byly vidět jen úzké mezírky. „Ty jsi Sattlemana nechal vyhrát, že je to tak?“

Clay přikývl. „Jo, namíchal jsem ti vysoké karty. Proto se teď cítím být zodpovědný za Sattlemanovu smrt.“

„Ty jsi mi namíchal vysoké karty?!“ sykl Reagen a krátce pohlédl na své pistolníky. „To jsi neudělal. Ne, to bys mi nikdy neudělal! To mi říkáš jenom proto, abys mě vytočil!“

„A i kdyby…“

Reagen si dal dlaň před oči. „Proč to děláš? Podívej se kolem sebe! Vždycky jsme přece spolu vycházeli a nemůžeš zapřít, že se ti v mém městě žilo dobře. Proč jsi najednou proti mně? Kvůli Isabel? To ses do ní opravdu tolik zamiloval, že musíš být proti mně?“

„Myslíš, že by za to stála?“ zeptal se Clay vyzývavě.

„Dál už se nenechám urážet!“ vykřikl Reagen.

„Řekl bych, že mu můžeme přistavit zvláštní dostavník. Bez kol,“ prohodil Alcron. „Nech to na nás, šéfe.“

„Tak dost!“ zařval Reagen, bez toho že by spouštěl zrak z Claye. „Mluv, jenom když se tě zeptám.“

„Chceš mě dostat z města?“ zeptal se pobaveně Clay. „Jen to zkus.“

Reagen přistoupil až k němu. Jeho oči byly červené vzteky. „Isabel jsem si podal, abych se dozvěděl, jak to bylo. Vím, že jsi s ní nic neměl. Jenom jsi tady hrál divadlo, abys mě zostudil na veřejnosti. Že je to tak?“

Clay potřásl hlavou. „Tenhle trn ti z paty vytahovat nebudu, Bobe.“

„Tak takhle se mnou mluvit nebudeš!“ vykřikl Reagen. „Já ti řeknu, co jsi ve skutečnosti zač! Ty nejsi nic jiného, než parazit, který celou dobu cizopasil v mém stínu!“

Clay přikývl. „Ne jenom já, Bobe. Takoví jsou tu všichni.“

„Ano, jen ať jsou, ty hnuse!“

Clay mu pohlédl do očí. „Jsi tak plný nenávisti. Co si řekneš, když se po ránu podíváš do zrcadla, hm?“

„Co vlastně chceš?“ sykl Reagen.

Clay si sáhl do kapsy a vytáhl balíček karet bez toho, že by se staral o bleskurychlou reakci pistolníků, kteří okamžitě tasili kolty a namířili je na něho.

„Zahrajeme si oko,“ řekl Clay s úsměvem. „A každý z nás vsadí všechno, co má. Beze zbytku!“

„Tak to máš potom celkem výhodu,“ řekl Reagen. „Co můžeš vsadit?“

„Život!“

Reagen přivřel oči a zvídavě na Claye pohlédl.

„Co to má znamenat?“

„Kdo přežije, zůstane ve městě.“

Reagen si posunul stetson do týla.

„Myslíš, že se ti může povést mě oklamat? S těmi tvými triky?“

„To se ještě ukáže,“ podotkl Clay Allison.

Reagen přikročil k jednomu z karetních stolků a dlaní přejel jeho plstěný ubrus. Pak vytáhl lampu, která nad ním visela, o něco výš, a posadil se.

„Alcrone! Pojď sem a posaď se! Jak mě zkusí oblafnout nějakým špinavým trikem, tak ho sejmi!“

Alcron se pousmál a přistoupil ke stolu. Nesedl si však. Zůstal stát a jen tázavě pohlédl na Reagena.

Clay zamíchal karty a posadil se naproti Reagena.

„Sázkou je život!“

Reagen se opřel o opěradlo židle a pohlédl na Claye tak, jako by ho nikdy v životě neviděl. Pak přikývl.

„Dobrá! Ale dám ti ještě jednu šanci. Nicku, tvůj revolver!“

Nick Tiger přišel ke stolu a podal Reagenovi zbraň.

„To bych, šéfe, nedělal! To je jak vběhnout nahý mezi zlé ženské.“

Reagen pak kolt přisunul Clayovi.

„Tak jsme tu všichni ozbrojení. Posaď se, Alcrone, a měj oči otevřené.“

Nick Tiger zmizel ze scény. Clay hleděl na jeho kolt. Pak zamíchal karty. Alcron s Reagenem ho napjatě pozorovali.

Clay rozdal karty.

Partie mohla začít.

První kartu zvedl Reagen. Usmál se a pohlédl na Claye.

Ten si vytáhl pikové eso, tedy vyšší kartu než Reagen. To Reagenovi viděl na očích. Také při dalším tahu se Reagenovi moc nepovedlo přiblížit se k jednadvaceti. Dokázal se však ovládnout. Clay si vytáhl jako další kartu trojku. Reagen z něho nespouštěl oči. Okamžitě si vzal další kartu. Když na ni pohlédl, cuklo mu v koutku úst a jeho pohled se stal zasmušilejším.

„Dávej pozor, Alcrone!“ zavrčel.

Alcron strnule hleděl na karty a na Claye. V místnosti zhoustla atmosféra, jelikož ke stolu přikročili další pistolníci.

Stáli za Reagenem.

Clay si vzal další kartu. Měl dost, takže přestal. Opřel se o opěradlo židle a prsty si promnul oči.

„Je jasný!“ zahlaholil Jerome.

Clay ho počastoval úsečným pohledem. Pak se opět soustředil na Reagena. Ten dlouze váhal. Se zkušeností rutinního hráče Clay poznal, že příliš vysoká karta by Reagena vyřídila, ale příliš nízká také.

Reagen tázavě pohlédl na Alcrona. Pistolník neznatelně pokrčil rameny. Pak Reagen sáhl po kartě. Měl čtyřiadvacet. Zatímco pozoroval Claye, vytáhl si pod stolem z pouzdra na opasku kolt a namířil jím na svého protivníka.

„Otoč karty, Clayi!“

Clay pomalu vyložil jednu kartu po druhé.

„A teď si vezmi ten revolver a zastřel se, nebo zmiz z města!“ dodal Reagen.

Pomalu vstal ze židle a přiložil Clayovi revolver k hlavě. „Stejně jsi nikdy nevěřil, že to můžeš vyhrát.“

„Samozřejmě, že ne,“ zasmál se Clay. „Ale byl bys aspoň mrtvý jako počestný muž. Takhle jsi ztratil tvář. A to je ještě daleko horší.“

„Já ti ještě ukážu, kdo ztratil tvář!“ zařval Reagen.

Clay vstal a ukázal na karty. „Ty, Bobe Reagene! Ty, ty podlý skunku!“

Reagen kývl na své muže. „Zrušte ho!“ zvolal.

Zatímco se Nat Fisher a Jerome vrhli na Claye, natahoval se Nick Tiger přes stůl pro svůj kolt.

Clay ustoupil a hbitým chvatem se zbavil Jeromea. Fisherovi pak hned uštědřil ránu do brady, takže tento pistolník spadl mezi židle. Tu ho však zasáhl Alcronův pravý hák. Clay se svalil na Nicka Tigera, který se nestyděl ho dorazit pažbou koltu.

Jako býk, kterému lasem svážou nohy, sebou Clay praštil na podlahu a zůstal bezvládně ležet.

Bob Reagen si strčil kolt do pouzdra a naklonil se přes stůl, aby na Claye Allisona dobře viděl. „Dělej, Alcrone! Vyneste ho z města! Jerome, ty vezmi jeho věci. Nechci ho tu ani vidět! Nikdy! Rozumíte mi?“

Nick Tiger se sklonil a přehodil si Claye Allisona přes rameno. „Bude z něho pochmurný tulák, šéfe, nic jiného,“ prohodil a vykročil ke dveřím.

„O’Haro, běžte tam a nepřipusťte to,“ zvolala Jenny Gaveyová. Oba stáli pod baldachýnem šerifova úřadu a hleděli směrem k hotelu. „Bob Reagen se nezastaví ani před svým přítelem.“

Šerif si zapnul opasek s koltem a odsunul Jenny Gaveyovou stranou, aby ji Reagen a jeho pistolníci neviděli.

„Jsem bezmocný, Jenny,“ zamumlal. „I kdybych tam vrazil, tak si Reagen určitě něco vymyslí.“

„Ale vždyť je tam Nick Tiger! A vy máte zatykač.“

O’Hara jen mávl rukou a povzdychl si. „Zatykač, zatykač! Vždyť to není nic jiného než cár papíru! Včera večer jsem nemohl vůbec nic dělat, i když jsem byl na místě pět minut po výstřelu na Sattlemana. Reagen prostě nepřipustí, abych vyslýchal jeho lidi.“

Mlčky se dívali, jak pistolníci nakládají bezvládného Claye do vozu. Kdosi hodil dveřmi ven kufr, který potom jeden z mužů naložil. Nick Tiger a Alcron si vylezli na kozlík, zatímco Jerome se posadil do vozu ke Clayovi. Pak vůz tažený dvěma koni vyrazil z města. Reagen se zbytkem svých lidí vyšli před hotel, nasedli na koně a také vyjeli pryč.

Sotva se usadil prach, objevil se Waddy. Přeběhl přes ulici k šerifovu úřadu.

„Zatraceně, šerife! Kde jsi? Nebo si snad myslíš, že si tím Reagena nějak zavážeš? Zmlátili Claye. Je v bezvědomí. Přece nevěříš tomu, že by Clay svedl Reagenovi milou, he?“ vykřikl, když spatřil O’Haru.

„Vím, o co šlo,“ zabručel O’Hara. „Ale nemůžu pro něho nic udělat. Prostě vůbec nic! Clay Allison je tak jako tak vyřízený. Už ho tu nikdy neuvidíme. Mám se kvůli němu nechat oddělat od Reagenových pistolníků? Kromě toho mám i jiné věci.“

„Odprodám svůj majetek Reagenovi,“ vmísila se do hovoru Jenny.

Waddy se otočil.

„Slečno Gaveyová? Dobrý večer. Jak to, že jste ještě ve městě? Myslím, že to není zrovna dvakrát rozumné. Ani Clay Allison nechtěl odejít. Mohla jste sama vidět, jak dopadl.“

„Waddy má pravdu,“ dodal šerif. „Slečno Gaveyová, neměla byste riskovat. Ani mocný Bob Reagen nemůže uzavřít obchod s někým, kdo je nepřítomný.“

„Jak dlouho se mám skrývat?“ povzdychla si Jenny. „Týden, měsíc, rok? Nebo deset let? Mezitím přijde naše společnost na mizinu.“

Waddy zavrtěl hlavou. „Reagen ji bude udržovat v chodu. Jistě ji také oficiálně bude označovat za svůj majetek. Ale karta se obrátí. Cítím to v kolenou jak déšť!“

„Well, nemůže to tu tak zůstat věčně, slečno Gaveyová,“ poznamenal šerif. „Ještě dnes se vydejte na cestu. Když tu zůstanete, přinutí vás Reagen k tomu, abyste mu společnost prodala. Volky nevolky.“

„Jeďte, pomůžu vám,“ nabídl se Waddy. „Ještě nějakou dobu bude Bob Reagen myslet jen na Isabel a Claye. Ale to se může brzy změnit. A pak si vzpomene na vás.“

„Nemůžu tu přece nechat všechno jen tak stát,“ odporovala Jenny.

„Zítra už určitě budete moct!“ naléhal šerif.

Jenny Gaveyová se stále nemohla rozhodnout.

„Pitt Ellerie nějaký čas jistě udrží obchod i bez vás,“ dodal Waddy. „A přes posly mu můžete dávat pokyny.“

„Možná bych měla na pár dnů odejet do Boots Cross,“ zamumlala Jenny.

„To byste tedy měla. A to hned,“ radil O’Hara.

Jenny přikývla. „Dobrá, O’Haro. Promluvím si s Pittem Elleriem. Kdybych se pak rozhodla odjet, přijdu sem.“

„Neváhejte!“ poznamenal O’Hara.

Jenny se rozloučila a odešla s Waddym. Chtěl jí pomoci s postrojováním koní.

Procházeli Hlavní ulicí. Když měli odbočit do uličky, v níž stál její dům, plácl se Waddy do čela a zastavil ji.

„Propána, Jenny!“ zvolal zhrozeně. „Reagen s vaším odjezdem jistě počítá.“

To už i Jenny spatřila dvě postavy před svým domem.

Waddy ji zatáhl zpátky. „Pojďte! Mám strach o vůz.“

Jenny cítila, jak se jí děsem podlamují kolena.

Se staženým hrdlem beze slova následovala Waddyho do stáje.

Clay Allison se probudil, když vůz dorazil do stanice Reds Station. Stanice samotná ho moc zajímat nemohla, protože měl co dělat se svou rozbolavělou hlavou.

„Teď to rozjeď, Nicku Tigere!“ zvolal Jerome a vytáhl z pouzdra kolt. „Ten chlap přichází k sobě. Práskni do koní, ať ještě stihneme nákladní vlak do Denveru.“

Clay slyšel práskání bičem a ucítil, že vůz zrychluje. Hlava mu duněla i díky nerovné cestě a skřípání kol. Pak pomalu rozeznal nezřetelnou Jeromeovu postavu, i když mu nebylo jasné, o koho se jedná.

Jerome ho vytáhl ze dna vozu na sedadlo a dloubl ho revolverem do břicha. „Jenom klid, hochu!“ zavrčel. „Jinak to pro tebe bude poslední cesta.“

Clay si se zasténáním sáhl na krk. Začalo se mu cosi vybavovat. Podle hlasů jeho průvodců poznal, kdo ti muži asi jsou. Pak se podíval na Jeromeův revolver a už byl doma.

Nick Tiger hnal koně, jak mohl. Za vozem se tyčily mohutné hory, před nimi leželo široširé, bezútěšné Grand Valley. Cesta stále vedla podél kolejí. Železnice končila v Reds Station. Zde se i finanční síla železnice musela sklonit před neprostupností hor.

Alespoň zatím.

Pak cesta odbočila k Boots Cross a hory se zase přiblížily. Po půlhodině se objevila světla města. V temnotě noci město svítilo jako nějaká galaxie. Boots Cross bylo hornické městečko se skoro dvěma tisícovkami duší. Před domy vůz zabočil k nádraží, kde se do vlaků zrovna nakládalo uhlí a ruda.

Nick Tiger přibrzdil koně. Přejeli přes koleje, načež zastavil v dlouhém stínu jednoho nákladního vlaku. Clay viděl světla a signální lucerny. Náhle se nocí ozval pískot lokomotivy. Pomalu se začala rozjíždět.

„Dělejte!“ volal Alcron. „Už jede!“

„Hybaj dolů,“ sykl Jerome a bodl hlavní revolveru Claye do žeber.

Clay vstal. Nick Tiger shodil jeho kufr z vozu. Pak všichni slezli dolů.

Clay stál vedle kočáru. Nick Tiger se staral o koně. Alcron si ustaraně prohlížel nádraží. Jerome přistoupil ke Clayovi a opět ho dloubl revolverem.

„Vezmi si ten kufr a najdi si tam místo. Nebude to asi nijak moc pohodlné. Ale za dva dny jsi v Denveru. Vlak po cestě zastavuje jen jednou, aby nabral vodu a uhlí. Ne aby tě napadlo vystoupit.“

Clay se rozhlédl kolem. Pak se bleskurychle přikrčil a udeřil Jeromea loktem do břicha. Pistolníka to tak překvapilo, že upustil kolt a svalil se k zemi jak žok brambor. Clay se shýbl pro revolver. Nenašel ho však.

Příliš pozdě Claye napadlo jednoduše zdrhnout. Alcron a Nick Tiger byli okamžitě na místě.

Srazil Nicka Tigera na kolena, jenže ten černovlasý pistolník z Nevady ihned vstal a spolu s Alcronem na Claye zaútočili.

Jejich rány ho přinutily postavit se zády k vozu. Neměl tedy kam ustoupit. Přikrčil se a chránil si hlavu. Pak sám udeřil. Direktem mezi oči poslal Alcrona pod vůz. Nick Tiger se pokusil ho efektně kopnout. Clay mu však chytil nohu a zvedl ji tak prudce, že pistolník padl zády na zem. Vtom se probral Jerome. Donesl si odkudsi jakousi laťku a s ní se teď oháněl. Byl však příliš pomalý. Clayova ocelová pěst ho skolila přímo do kolejiště. Na okamžik si Jerome myslel, že musí být na půlky, taková bolest jím projela.

Jerome se však vzpamatoval a mrštil po něm tu lať. Clay chtěl uhnout, ale už to nezvládl. Jeromeův hod byl zcela přesný. Dostal to mezi oči a skácel se k zemi.

„Ty darebáku!“ hlesl Jerome. „Nejradši bych tě odpráskl jak prašivého psa.“

„Well, moc rád bych věděl, proč ho vlastně šéf šetří,“ dodal Nick Tiger. „Klidně už si na něm mohli pochutnávat supi.“

„Na vlak s ním!“ zvolal Alcron. „To je náš rozkaz. Je to pěkný ksindl, nechci mít kvůli němu problémy se šéfem.“

V tom okamžiku přirazila lokomotiva k vlaku. Někdo na ně zamával lucernou.

Reagenovi muži se sehnuli pro Clay Allisona a odnesli ho k nejbližšímu vagonu s uhlím. Hodili ho do něj a Alcron pak za ním i kufr.

Lucerna se přibližovala. Brzy poznali, že se jedná o průvodčího, který prohlížel vagony.

Nick Tiger vylezl na kozlík a odjel s vozem od kolejí.

Průvodčí prohlížel každý vagon. Když dorazil až k nim, vytáhl Jerome z pouzdra kolt.

Alcronovi to neuniklo, takže ho chytil za ruku a sykl: „Jenom žádnou krev!“

„Hej! Ven z toho vagonu! Tady nemáte co dělat!“ zabručel průvodčí, když lucernou osvítil tvář Claye Allisona. „Tady nemáte co dělat, říkám vám!“

Z temnoty k němu přistoupil Alcron a řekl: „Má lístek do Denveru, pane.“

Muž se vyděšeně otočil a posvítil Alcronovi do obličeje. „Vy k němu patříte?“ zeptal se. „To je zakázané.“

„Řekl jsem, že má lístek,“ procedil Alcron mezi zuby.

Tu si průvodčí povšiml revolveru v Alcronově ruce. Lokomotiva zapískala.

Alcron zvedl revolver.

Ze tmy se objevil Jerome. „Tak honem! Zapískejte, že je všechno O.K.“

„Tuláci a opilci se nesmí tolerovat,“ hlesl muž. „To je proti předpisům.“

„Udělejte výjimku, nebo to zmáčknu,“ vyhrožoval Alcron.

Muž se tedy otočil k lokomotivě a zamával na ni lucernou.

Lokomotiva zapískala. Pak se pomalu rozjela.

„Šťastnou cestu!“ zašklebil se Alcron a poplácal železničáře po rameni.

Průvodčí se otočil, rozběhl se za ujíždějícím vlakem a naskočil na plošinu lokomotivy.

Alcron, Jerome a Nick Tiger se dívali za vzdalujícím se vlakem, dokud jim zcela nezmizel z dohledu. Jen bílý závoj páry naznačoval, že souprava pokračuje v pořádku dál.

Spokojeně se vrátili ke svému vozu. Dunění a pískot vlaku zanikaly v noci. Vítr hnal páru zpátky směrem k nádraží.

Tentokrát Claye Allisona průvodčího nadávky probudily. Nejdřív nechápal, co se to vlastně děje. Ve tmě toho muže neviděl, jenom cítil, že k němu sklouzl z haldy uhlí. Tu však pochopil, že leží v hromadě uhlí, těsně vedle bočnice vagonu a uvědomil si také, že to dunění a pískání je zvuk ujíždějícího vlaku. Hlavně mu však došlo, jaké nebezpečí mu hrozí. Tehdy totiž bylo normální, že průvodčí nemilosrdně vyhazovali tuláky z jedoucího vlaku.

Když se otočil, osvětlilo ho světlo lucerny.

„Vypadni z vlaku!“ zabručel železničář a kopl do něho, takže se Clay smekl ještě blíž k bočnici. „Vypadni, ty ksindle jeden tulácký! Dělej, ať už jsi dole!“

„Poslouchejte přece!“ hlesl Clay a napřáhl před sebe ruce, aby se mohl bránit proti dalšímu kopu.

Objevilo se světlo další lucerny. „Hohó! Ten dacan. Však my mu ještě ukážeme!“ zvolal druhý průvodčí, který právě přicházel.

Clay se pokoušel bránit, ale muži ho chytili a zvedli.

„Teď!“ řekl jeden z nich. „Teď bude jezero. Aspoň se budeš moct vykoupat. Jedeme pod plnou parou. Uvidíš, jak se ti to bude líbit.“

Vlak projížděl nezměněnou rychlostí mírnou zatáčku.

Jeden z mužů Claye udeřil do prsou. Clay se opět smekl, ale přesto se dokázal nohama zachytit okraje vagonu. Zapřel se o něj a vrazil jednomu z železničářů hlavou do břicha. Muž padl na kolena a překulil se. Přitom pustil lucernu, která se pak skutálela z haldy a rozbila se o bočnici.

Clay se vyhnul další ráně. Poté se vyšplhal po haldě doprostřed vagonu, dál od nebezpečného kraje. Rozkašlal se, protože vítr mu vehnal do plic kouř. Přivřel oči, aby mohl lépe rozeznat oba muže. Chtěl na ně zavolat, že seskočí sám, hned jakmile to bude možné a bezpečné.

Tu se však před ním oba objevili a zaútočili na něho ještě divočeji než předtím.

Clay se přikrčil. Pokoušeli se ho chytit. Vlak však v tom okamžiku vjel do poměrně ostré zatáčky, takže oba měli co dělat, aby zůstali na nohou. To se ovšem týkalo i Claye. Přitom ustoupil o krok dozadu. Když k němu tedy opět přiskočili, vykopl druhému průvodčímu lucernu z rukou. Zůstala však ležet v uhlí a nezhasla jako ta první.

Oba železničáři na chvíli strnuli, když poznali, jak je jejich protivník ve skutečnosti velký. Pak však opět zaútočili.

Skrze oblaka páry a dýmu viděli, že Clay neustupuje, ale naopak brání se útokem. A pak jednoho z nich zasáhl Clayův levý hák. Průvodčí se svalil z hromady uhlí k bočnici. Jen s problémy se udržel ve vagonu.

Nyní tedy zbyl jen jeden průvodčí. Clay viděl, jak mu vítr povívá s železničářským kabátem.

Průvodčí zoufale křičel na svého kolegu.

Clay vstal. Průvodčí se k němu okamžitě otočil.

„Bandito! Zločinče!“ zvolal a vyrazil proti Clayovi.

Clay bleskurychle uhnul stranou, takže muž jen máchl do prázdna, aby ho pak Clay počastoval několika tvrdými údery, takže železničář spadl na haldu.

Také Clay si lehl na uhlí, protože už byl příliš unavený. Srdce mu divoce bušilo a byl celý propocený. Oči měl plné uhelného prachu. Poté, co se chvíli uklidňoval, si utřel ruku do kalhot a pak si protřel oči.

Lokomotiva opět zapískala. Strojvedoucí chtěl zřejmě vědět, co se oběma průvodčím stalo. Vítr strhával oblaka páry a dýmu zpátky na vagony, tedy Clayovi přímo do obličeje.

Vtom si Clay všiml, že daleko vpředu se komíhá nějaké světlo – lucerna. Po chvíli si uvědomil, že se ta lucerna přibližuje.

Obrátil se na břicho a prohledal bezvládného železničáře. Žádnou zbraň však nenašel.

Lucerna se blížila nepříjemně rychle. Pozvolna začal rozeznávat mužskou postavu, která se pohybuje po vagonech.

Clay pohlédl do okolní tmy. Vzal ležící lucernu a vyhodil ji z vagonu. Muž vepředu se zastavil a cosi zvolal. Pak se vydal zpátky k lokomotivě.

Clay věděl, že musí co nejdřív z vlaku. Kdyby tak aspoň věděl, kolik těch průvodčích může být. Bylo mu však jasné, že teď přijdou rozhodně ozbrojení.

Sklouzl z hromady na bočnici a z ní slezl na plošinku vně vagonu, která byla právě tak široká na to, aby na ní mohl stát.

Chvíli z ní pozoroval siluetu nejbližšího vagonu. Pak na něj přeskočil. Když vylezl na haldu uhlí, spatřil světla dvou přibližujících se luceren. Prohrábl si vlasy mokré potem. Nemohl se rozhodnout. Nakonec se vydal směrem ke konci vlaku. Tady slezl na nárazník, vedle něhož svítila koncová lucerna. Jak jen to šlo, pohlédl do okolní tmy. Viděl jen stromy a keře míhající se kolem vlaku. Neměl však jinou možnost. Musel skočit, jinak by ho rozzuření ajznboňáci zastřelili nebo pověsili.

Když nad sebou spatřil světlo lucerny, stoupl si a zhluboka se nadechl. Kolem železničního náspu se míhaly vysoké stromy. Clay zavřel oči a skočil. Ve skoku slyšel křik průvodčích. Zazněly výstřely. Potom ho smetl náraz vzduchu. Ještě v letu se přetočil.

A potom pocítil nesnesitelnou bolest. Celé tělo měl dotlučené a odřené, z obličeje mu tekla krev. Zasténal a s námahou se odplazil do křoví. S obtížemi se postavil a vydal se zpátky k trati. Hluk i světlo vzdalujícího se vlaku mizely v dáli.

Celou noc pak šel. Když se rozednilo, rozeznal v dálce budovy nákladního nádraží.

Uvědomil si, že nechal ve vagonu kufr.

Sáhl si do náprsní kapsy svého saka, z něhož, pravda, zbyly už jen cáry, a s uspokojením zjistil, že mu zůstala aspoň peněženka.

Z letargie ho probudil pískot. Zvedl hlavu a ustrašeně odskočil od kolejí. Projela kolem něho posunovací lokomotiva. Strojvůdce, který se díval z okna, jen zavrtěl hlavou a zaťukal si na čelo.

Clay pokračoval dál. Sotva se udržel na nohou. Měl rudé, zanícené oči. Jejich bělma byla jediným světlým místem na jeho špinavé tváři.

Klopýtal přes koleje nákladního nádraží, obešel osobní nádraží a vydal se do města. Bylo to brzy ráno, takže po ulicích se pohybovalo jen několik chodců, které ovšem pohled na něho řádně vyděsil.

Zamířil k hotelu Crockers.

Vstoupil do recepce.

Recepční vyskočil ze židle, když ho uviděl.

„Pokoj!“ řekl Clay. „Pokoj a horkou lázeň.“

„Pane Bože!“ zalomil recepční rukama. „To vás přepadli?“

Clay se hořce pousmál. „Jo a hned dvakrát.“

„Neuvěřitelné, pane Allisone!“ zvolal recepční, který ho dobře znal, protože Clay býval v Boots Cross častým hostem. „Mám zavolat šerifa?“

Clay odmítl. „To není nutné. Pošlete mi sem Classena s nějakým pěkným oblekem. A také Bellse, ať mi sem přinese celý svůj vzorník revolverů. Dva bych potřeboval.“

Recepční mu podal klíče od pokoje. „Číslo osm! Ten samý pokoj, který jste měl před pár dny. Ještě v něm nikdo další nespal. Všechno zařídím, pane Allisone. Spolehněte se.“

Clay se vydal po schodech do patra. Vprostřed schodů se však zarazil a řekl: „Jestli uvidíte Smitherse, tak mu vyřiďte, že smlouvy, které jsem s ním uzavřel za Boba Reagena, může klidně hodit do koše, jestli nechce utrpět ztráty. Řekněte mu, že Reagen přecenil své síly.“

Recepční na něho nechápavě pohlédl a přikývl. „Vše vyřídím, pane Allisone,“ zamumlal. Pak zmizel v kuchyni.

„Vodu!“ zvolal na kuchařky. „Horkou vodu na lázeň pro pana Allisona!“

„Cože? Allison je zase v Boots Cross?“ zeptal se majitel hotelu, který vešel do kuchyně jinými dveřmi.

Recepční přikývl. „Jo. A vypadá to, že s ním někdo smýkal na haldě uhlí. Chce Bellse, protože si míní koupit dva revolvery. Řekl bych, že ti chlapi, kteří ho tak zrichtovali, toho ještě budou litovat.“

„Allison a revolver?“ kroutil hlavou hoteliér. „Ten přece nikdy neměl bouchačku v ruce. Aspoň jsem ho nikdy s žádnou neviděl.“

„Jednou jsme měli hosta, který Allisona znal z dřívějška,“ poznamenal recepční. „Clay Allison měl ještě před několika lety vést hodně divoký život a prý se nikam nehnul bez koltu. Povídal o jeho bratrovi, který měl nešťastně zahynout. Od té doby se Allison revolveru ani nedotkl. Ale co se člověk jednou naučí, to už nikdy nezapomene. Myslím, že ještě něco zažijeme, šéfe.“

„Doufám, že ne v mém podniku,“ ustaraně zabručel hoteliér.

„Vaše karty jsou opravdu dobré, pane Reagene,“ usmál se advokát a nechal se obsloužit Waddym. „Nyní vám tedy patří také Sattlemanovy doly. Přesto vám radím, abyste o tom zbytečně moc nemluvil. Mohlo by to na vás vrhat špatné světlo. Sattleman byl přece zavražděn.“

Bob Reagen se pobaveně zasmál. „Od kdy si mám, Browne, dělat hlavu z řečí lidí?“ řekl a uchopil Isabel za její drobnou, bílou ruku.

Isabel stála za ním. „Možná má s tou vraždou něco společného Clay Allison,“ řekla. „Zmizel přece beze stopy, ne?“ prohodila.

Reagen jí políbil ruku. „Bez tebe bych na to nepřišel,“ řekl způsobem, podle něhož nikdo nemohl poznat, jak to vlastně myslí.

„Za pár týdnů dostanu z Boots Cross vozy od Smitherse,“ prohodil k advokátovi. „To bude velký pokrok. Budeme moct dopravovat rudu k železnici. A tam ji můžou odebírat tři vlaky za den. Pak se společnost rozhodne zahrnout do své sítě i Kings Hill. Pozemky na to už jsem koupil. To bude teprve byznys. Ale nejenom pro mě, pro celé Kings Hill! Pak město konečně pochopí, co pro něj znamenám.“

Otevřely se dveře a do místnosti vstoupil Alcron. Položil na stůl svůj stetson a utřel si zpocené čelo.

Reagen na něho udiveně pohlédl. „Co je? Myslel jsem, že sem přivedeš Jenny Gaveyovou. Smlouvy už leží na stole. Už jsem je podepsal.“

„Z toho zatím nic nebude, šéfe,“ odpověděl Alcron. „Nevíme, kde může být. Tom s Jeffem nedávali pozor.“

Reagenova tvář se zkřivila vztekem.

Co tím chceš říct?“

Alcron se nahnul přes stůl a chopil se nalité sklenice, kterou tam postavil Waddy.

„Není tady. To tím chci říct.“

Reagen vyskočil ze židle a pěstí vyrazil Alcronovi sklenici z ruky. Whisky pocákala Isabel oblečení.

Isabel vykřikla. „Bobe! Moje nové šaty! Podívej se na to!“

„Co to znamená, že Jenny Gaveyová tu není?“ vykřikl Reagen bez toho, že by se zajímal o Isabel.

Waddy se pobaveně pousmál.

Alcron si utřel ruku a pokrčil rameny. „Hledali jsme ji všude. Ale nikde jsme ji prostě nenašli. Musela odjet.“

Reagen ho zpražil mrazivým pohledem.

Advokát se usmál. „I tak se dá zabránit obchodu, kterému se člověk chce vyhnout.“

Reagen se zle zakabonil. „Vy toho nějak moc víte!“

„Ó ne!“ bránil se advokát. „Chtěl jsem jenom naznačit, o co může jít.“

Reagen přivřel oči. Pak naprázdno zkousl. „Najděte ji!“ zavrčel na Alcrona.

Pistolník si vzal další sklenici. Vypil ji na ex.

„Ale šéfe, hledali jsme ji přece všude. No a ona prostě nebyla nikde.“

Reagen si dal zlostně ruce v bok. „Já tu Gaveyovu společnost dostanu!“ zvolal. „Tak nebo tak!“

„Moje oblečení!“ křičela Isabel a otočila se k ostatním mužům, aby tu hrůzu viděli. Nikdo jí však nevěnoval pozornost. Jenom Waddy, který se však do tohoto spolku nepočítal.

Advokát vstal a utřel si zpocené čelo. „Ale Gaveyové, pane Reagene, mají příbuzného v Boots Cross,“ sykl.

„Ano!“ řekl Alcron. „Není to snad ten Crocker, kterému tam patří hotel?“

Advokát přikývl. „Správně, pane Alcrone. Je to Crocker! Ano, to je on.“

Reagen se zhluboka nadechl. „Vezmi si pár lidí,“ řekl Alcronovi. „Dělejte! Osedlejte koně! Chci tu ženskou. Tu společnost musím mít! Musí být moje! Už jsem do toho příliš investoval. A navíc – nikdy nekapituluju před nějakou ženskou. Jeď, Alcrone. Je to rozkaz.“

Alcron se usmál. „Ale my bychom to řešit neměli, šéfe! Krom toho se bojím, že Gaveyová bude dělat scény.“

„Šerifa z Boots Cross se bát nemusíte,“ odpověděl Reagen. „Je mi zavázán.“

„Prostě ho vylákejte z města,“ radil advokát. „Řekněte mu, že jste někde poblíž města našli nějakého mrtvého.“

„Jo, to je ono,“ přisvědčil Reagen. „Koho si vezmeš s sebou?“

„Nicka Tigera a Jeromea,“ řekl Alcron.

„Tak si pospěšte. Už jsme beztak ztratili příliš mnoho času.“

Alcron si nasadil stetson na hlavu a odešel z místnosti. Isabel se snažila čistou vodou vyčistit své polité šaty.

Waddy se obezřetně rozhlédl a pak se také vytratil. Pomalu a nenápadně. Na chodbě se však rozběhl, dorazil do stáje na dvoře a osedlal si svého hnědáka. Kůň ho pozdravil řehtáním. Byl však tak zdivočelý, že ho kousnul.

Waddy mu dal proto klapky na oči. „Ty herko jedna! Mě budeš kousat!“ Ještě mu však dalo hodně práce, než mu kolem břicha upnul podpěnku.

Pak ho konečně mohl vyvést ze stáje. Hnědák se však plašil i na dvoře a Waddy ho jen s vypětím všech sil opět zkrotil. Nasedl na něj, ale to neměl dělat, protože kůň pak vyváděl jak mustang.

„Ty parchante!“ křičel Waddy a držel se hřívy.

Tu se do toho vložil šerif, který všechno sledoval ze stáje. Kůň ho okamžitě poslechl, takže O’Hara mohl Waddymu pomoct ze sedla.

„Proč jsi toho čerta ještě neprodal, Waddy?“ zeptal se ho pobaveně. „A co se vlastně děje? Kam chceš jet?“

Waddy si upravil klobouk. „Při mojí babičce, ten kůň je hotový satanáš. Ale zase na druhou stranu oplývá rychlostí a vytrvalostí.“

Šerif přikývl. „Ty mu umíš zalichotit, Waddy! Podívej se, jak se šibalsky usmívá! Kam chceš vyjet? Co se děje v hotelu? Alcron, Nick Tiger a Jonce narychlo opustili město. Jde snad o Claye Allisona?“

„Clay Allison leží ve vagonu s uhlím. Včera v něm odjel do Denveru,“ odpověděl Waddy smutným hlasem. „Reagenovi to ale nestačí. Teď hledá Jenny Gaveyovou. A samozřejmě si vzpomněl na Boots Cross. Alcron tam vyjel, aby dovedl Jenny Gaveyovou zpátky do Kings Hill. Musím tu dívku varovat, rozumíš?“

Šerif si posunul stetson dozadu a pátravě se na číšníka zadíval. „Máš proti nim šanci?“

„S tímhle pekelníkem určitě. A jakou!“

O’Hara ustoupil. Hnědák stál klidně. Waddy na něj vylezl, ale když dal nohy do třmenů, vyrazil jako pominutý. Waddy se jen tak tak udržel v sedle.

Clay Allison si připnul ostruhy. Revolver si strčil do pouzdra za opaskem. Několikrát zkusmo tasil oba kolty ráže 45 před zrcadlem. Pečlivě si sám sebe prohlížel.

Někdo zaklepal.

Do pokoje vstoupil recepční. „Váš účet, pane Allisone – á, to je ale škoda. Myslel jsem si, že se tu dlouho nezdržíte.“

Clay sáhl do kapsy a podal recepčnímu svazek bankovek.

„Co se vlastně v Kings Hill stalo, pane Allisone? Všichni hosté, kteří odtud přijeli, vypadali značně vyděšeně a ze všeho nejdřív si dali lázeň.“

Clay zvedl hlavu. „Kdo ještě přijel.“

„Slečna Jenny Gaveyová, vzdálená příbuzná našeho šéfa. Dneska ráno. Krátce po vás. Musela jet celou noc.“

„Kde bydlí? V jakém pokoji?“

„V jedničce! Ale teď je ve městě. Jistě mezi mužskou částí našich obyvatel vzbudí poprask.“

Clay přivřel oči.

„Řekla vám, proč přijela?“

Recepční pokrčil rameny.

Clay vzal ze stolu sedlové pouzdro, hodil si ho přes rameno a odešel z pokoje do chodby a posléze do recepce. Vtom venku spatřil Waddyho.

Starý barman zrovna přivazoval koně k zábradlí. Jeho hnědák byl celý lesklý od potu a na první pohled vypadal uštvaně. Ale nebyl uštvaný, stále překypoval energií. Když ho Waddy nechal u zábradlí, vzpínal se a rozčileně řehtal. Dokonce shodil kopytem Waddymu stetson z hlavy.

Waddy ho chtěl okřiknout, když si všiml Claye. Překvapením v mžiku na hnědáka i na stetson zapomněl. Promnul si oči a prohlédl si Claye od hlavy až k patě. Nakonec jeho pohled ulpěl na Clayových revolverech.

„Ojojoj, při mé čejenské prababičce, ať se na místě propadnu, jestli tohle není Clay Allison!“ zvolal. „Co tady děláš? Jak to, že nejsi v Denveru?“

„Zrovna se chci vydat do Kings Hill,“ vysvětloval Clay s úsměvem. „Ale co děláš ty v Boots Cross? Chceš nakoupit uhlí?“

„Zatraceně, Clayi!“ zařval Waddy. „Jenny Gaveyová je tady!“

Clay přisvědčil. „To už jsem slyšel.“

„Reagenovi lidé ji chtějí odvléct do Kings Hill, aby podepsala smlouvu o prodeji společnosti,“ řekl Waddy. „Ti chlapi tu můžou být každou minutu. Měl jsem co dělat, abych tu byl dřív.“

„Kdo?“

„Alcron, Nick Tiger a Jonce,“ odvětil Waddy. „Sáhnou klidně k násilí, protože šerif z Boots Cross stojí na Reagenově straně, rozumíš?“

Clay se rozhlédl po Hlavní ulici.

Waddy se shýbl pro svůj stetson, který se ještě válel na zemi. Když si ho trochu oprášil, řekl Clayovi: „Reagen poslal své nejostřejší hochy.“

Clay přistoupil k ryzákovi, kterého si koupil, a pověsil na sedlo sedlové pouzdro. „Jenny Gaveyová je asi v Hermans Lodge,“ prohodil k Waddymu. „Postarej se o ni. Já tu počkám na ty Reagenovy chlápky.“

Waddy pohlédl na Clayovy revolvery. „Jsou pěkně rychlí. Hlavně Jonce! Je to pěkný ksindl.“

Clay se vrátil zpátky na verandu a lehce se pousmál. „Já znám taky pár triků, Waddy. Krom toho s nimi mám jisté nevyřízené účty.“

Waddy vzal hnědáka za uzdu a spokojeně se na Claye usmál. „To se mi líbí!“ zvolal. „Zatraceně se mi to líbí!“ Pak se i se svým koněm vydal k Hermans Lodge.

Clay si vytáhl tenký, dlouhý doutník. Když Waddy zmizel, Clay se otočil a vrátil se do hotelu.

Hoteliér stál v recepci a pohrdavě na něho hleděl. „Už jsem pochopil, co jste nám sem přitáhl, pane Allisone.“

„Pro Boba Reagena už nepracuji, jestli vás to zajímá,“ odpověděl Clay.

„Přišel jste přece jen proto, že chcete zjistit, kde je Jenny Gaveyová,“ prohodil hoteliér.

„Brzy mě pochopíte, pane Crockere,“ řekl Clay. Pak odešel do baru, kde si sedl k pultu.

Barman mu nalil whisky, Clay se jí však ani nedotkl. Opřel se o pult a vyhlížel z okna na ulici.

Waddyho náskok před Reagenovými pistolníky nebyl příliš velký. Jednalo se zhruba o čtvrt hodiny. Po této době Clay spatřil dva jezdce. Zastavili před hotelem a seskočili ze sedel. Šlo o Alcrona a Jonce, dva hubené, elegantní muže s hlubokýma očima.

Clay slyšel, jak vešli do recepce. Crocker se tam také objevil. Clay je sledoval pootevřenými dveřmi. Pak zaslechl jejich rozhovor s hoteliérem. Vzpomněl si, že Waddy zmínil i Nicka Tigera. Nikde ho však neviděl.

Když Alcron zvýšil hlas, dal si Clay doutník do úst, položil ruku na levý kolt a přistoupil ke dveřím.

„…oznámíte mi to, Alcrone!“ zvolal Alcron panovačným tónem. „Je to důležité, hlavně pro samotnou Jenny Gaveyovou.“

„Slečna Gaveyová tady není,“ odpověděl Cocker.

Clay drcnul do dveří a vstoupil na scénu. „Jenny Gaveyová tady opravdu není,“ prohodil.

Alcron a Jonce se okamžitě otočili a strnuli.

Clay k nim přistoupil a usmál se na ně. „Já se jenom tak někam poslat nenechám. Do Denveru se mi prostě nechtělo.“

Alcronovi začalo cukat ve tváři. Jonce však neztrácel klid.

„Podívejme se na něho!“ prohodil. „Karetní podvodník!“ Alcronovi neunikla Clayova výzbroj. „Dva kolty?! Nepřeháníš trochu?“

„Jiní přehánějí!“ podotkl Clay a vyndal si z úst doutník. „Zmizte! Okamžitě nasedněte na koně a kliďte se odsud!“ procedil mezi zuby. Ani na jednoho z nich se přitom nepodíval, prohlížel si žhnoucí špičku doutníku. Potáhl si a foukl jim kouř do obličeje. „A pozdravujte ode mě Reagena, že se těším, až ho zase uvidím.“

„Ten se taky nebude moct dočkat,“ zašklebil se Jonce a udělal tři kroky. Pak ho však zastavil mrazivý Clayův pohled.

Alcron zůstal na místě. Z jeho pohledu čišela rozhodnost.

„Kdo chce boj, má ho mít,“ řekl Clay. „Teď a tady!“

Zvýšil přitom hlas, aby tak varoval Crockera, kterému patrně nedocházelo, jak je to nebezpečné.

„Jenom žádné násilí!“ zalomil hoteliér rukama. „Tady ne! Zavolám šerifa!“

Tato slova neměla na Alcrona a Jonce žádný vliv. Crocker vyběhl ke dveřím. Dál si ho Clay nevšímal.

Reagenovi pistolníci už jednou Claye zle zřídili a teď by si to rádi zopakovali. Tentokrát to však bylo jiné. Clay Allison byl totiž také ozbrojen. A to je trošku přibrzdilo.

Ale jenom trošku.

Oba věděli o jeho slavných pistolnických dobách. Ovšem spoléhali na to, že za ta léta u karetního stolku to s koltem zapomněl.

Clay viděl, jak přemýšlí, jak zvažují své šance.

„Já vám ukážu, že jsem nic nezapomněl,“ zamumlal.

Pak Alcron tasil. Přikrčil se, zhoupl se v bocích a bleskurychle vytáhl kolt z pouzdra.

Jonce nebyl o nic pomalejší. Pohyb jeho pravačky připomínal útok kudlanky nábožné.

Třeskly výstřely. Jako první však střílel Clay Allison. A to přesto, že tasil až po nich. Jenže byl rychlejší. První kulka patřila Alcronovi. Trefil ho do ramene.

Jonceova střela jenom Clayovi roztrhla sako na rameni. Když chtěl Jonce vypálit podruhé, vyrazila mu Clayova kulka revolver z ruky.

Zatímco se Alcron sesunul na zem a Jonce si držel krvácející ruku, strčil si Clay kolt zpět do pouzdra a pohlédl na Crockera, který stál jako přimražený u dveří.

„Rozumíte mi teď, pane?“ usmál se.

Pak se na ulici objevil Nick Tiger, s revolverem v ruce, samozřejmě. Elegantně jako gepard proskočil dveřmi, přikrčil se a vypálil na Claye.

První rána ho zasáhla do pravé ruky, druhá ho o pár coulů minula a roztrhla tapetu na zdi. Třetí střela hvízdla Clayovi kolem hlavy.

Clay však mířil mnohem lépe. Uprost řed skoku trefil Nicka Tigera přímo do prsou. Pistolník pustil kolt na podlahu a přiložil si ruku na ránu. Pak udiveně, z rozšířenými zorničkami pohlédl na Claye, zachvěl se a padl na zem.

Clay se opřel zády o zeď. Před očima se mu udělalo rudo. Zaregistroval, že do saloonu vešlo množství mužů. Pak slyšel Crockera, jak volá po šerifovi.

„Šerif právě vyjel z města. Prý se někde v okolí našel nějaký mrtvý,“ odpověděl kdosi.

Crocker přistoupil k Nicku Tigerovi a jeho kolegům. Klekl si k Nicku Tigerovi a prohodil: „Jestli chtěl vidět nějakého mrtvého, tak to klidně mohl zůstat tady.“

Clay si zasunul kolt do pouzdra a přikročil k Jonceovi. „Snažte se, abyste opravdu odjeli.“

Jonce měl tvář zkřivenou bolestí. Nenávistně pohlédl na Claye a odplivl si. Pak přistoupil k Alcronovi, pomohl mu na nohy a odpajdal s ním z hotelu.

Krátce nato se ozval dusot kopyt.

Crocker přišel ke Clayovi: „Vy jste zraněný.“

Clay se podíval na svou poraněnou ruku. „Ano. A sako by taky potřebovalo spravit.“

„Než zajdete ke Classenovi, musíme k lékaři,“ zdůrazňoval Crocker.

Doktor však mezitím přikvačil sám. Konstatoval smrt Nicka Tigera a pak se dal do prohlížení a ovazování Claye. Během tohoto ošetřování do hotelu vstoupil Waddy s Jenny Gaveyovou. Jenny, pravda, zůstala stát ve dveřích.

Byla o hlavu menší než Clay. Měla na sobě zelený cestovní kostýmek. Ustaraně hleděla svýma modrýma očima na Claye a byla velmi nervózní.

Když byl doktor hotov, Clay okamžitě vstal a šel k ní.

„Ahoj, Clayi,“ zamumlala zmateně. „Já – já ti děkuju za to, že jsi zastavil Reagenovy pistolníky. Bolí to?“

Byla opravdu hodně rozrušená.

„To je v pohodě,“ odtušil.

Při oblékání saka mu však musel pomoci Waddy.

„Díky, Waddy,“ hlesl.

„Při mé čejenské prababičce, Clayi!“ řekl barman. „To teda Reagena pěkně rozzuří. Nikdy bych nevěřil, že ty tři dravce tak zfoukneš. Jsi neskutečně rychlý.“

„To víš, trénink, Waddy,“ odpověděl polichocený Allison. „Hlavně jsem se ale nechtěl nechat odprásknout.“

Jenny z něho nespouštěla oči. „Snad teď nebudeš chtít jet do Kings Hill?“ zeptala se ustaraně.

„Jsem zvyklý na schůzky chodit,“ řekl Clay.

„Máš snad s Reagenem domluvenou schůzku?“ ptal se Waddy.

Clay ho poplácal po rameni. „Nepotřebuju od nikoho pomoc. Ale Jenny ano. Pomoz jí, Waddy. Nechci, aby tu byla sama.“

Pak mlčky odkráčel ven.

Nasedl na koně a vyjel.

Jenny Gaveyová zhrozeně pohlédla na Waddyho.

„Clay Allison mnou pohrdá,“ řekla. „Nechce se mnou nic mít, protože si myslí, že ho považuju za Reagenova kumpána. Ale to už není pravda!“

„Pojďte, Jenny,“ nabídl jí barman. „Sednem na vlak. Odjíždí za hodinu směrem na Reds Station. Jestli bude Niles dost rychlý, dorazíme tam těsně před Allisonem. Clay to musí udělat sám. A potom vám řekne, co si o vás myslí. On není nespravedlivý.“

Alcron vykřikl bolestí, když mu doktor vytáhl kulku z ramene. Podle cinknutí poznal, že se to podařilo – doktor kulku pustil do plechové vaničky.

Jerome do ní sáhl a vzal střelu mezi prsty.

„Tu kulku si nech,“ řekl. „Na tvém místě bych si ji pozlatil a ve vhodný okamžik mu ji vpálil do prsou.“

Pak střelu strčil Alcronovi do kapsy vesty.

Alcron byl příliš unavený na to, aby něco mohl namítnout. Bezmocně pohlédl na bledého, ale rozzuřeného Jonce, který seděl v křesle a držel si ovázanou ruku.

„Nech těch idiotských řečí!“ zavrčel Bob Reagen, „Děláš, jako by Alcron, Nick Tiger a Jonce byli někde na procházce! Chci vědět, jak to, že se znovu objevil Clay Allison. Kde jste ho hodili na ten vlak?“

Jerome se potměšile usmál.

„Čert ví, jak k tomu mohlo dojít, šéfe. Ale nedokážu si představit, že by měl tolik odvahy a vrátil se do Kings Hill. Jenom se v Boots Cross předváděl před Jenny Gaveyovou. Vždycky se o ni snažil. Starému Gaveyovi se to nelíbilo.“

„Podle mě se ale vrátí,“ opáčil Jonce. „Bylo mu to vidět na očích. Byly úplně jiné než normálně. Vyzařovala z něho rozhodnost, zatraceně nebezpečná rozhodnost. Takového jsem ho nikdy neznal. Musel se tu celou dobu přetvařovat. Už to není ten starý Clay.“

„Mlč!“ usadil ho Bob Reagen. „Znám Allisona, a to sakra dobře. A hlavně vím, že on zná mě. Neodváží se sem strčit nos. Ví, že by špatně pochodil. Hodně špatně.“

Jonce pohlédl na dveře. „Mám dokonce takový pocit, jako by měl každou chvíli přijít.“

„Pak ať přijde, hergot!“ zvolal Reagen. „Dostane, co mu patří. Slušivý dřevěný spacák. A apartmá šest stop v zemi. Rozumíte?! Jerome, vyřídíš ho ty. Vezmi si tolik chlapů, kolik budeš potřebovat. Nezajímá mě, jestli přijde nebo ne. Počítej prostě s tím, že ano. Jasné?“

Jerome se rozesmál. „Nebojte se, šéfe, my ho dostanem! Až se zjeví, tak bude mít pohřebák kšeft.“

„Uspořádáme na něho štvanici,“ přidal se Jonce. „Opravdovou štvanici. Nemůžeme jenom tak čekat, až nám vběhne do pasti. Ne, musíme ho polapit sami. Nejjistější by, šéfe, opravdu byla štvanice.“

„Kvůli tomu podvodníkovi,“ pohrdavě se usmál Reagen. „Kde je vlastně Waddy, zatraceně?“

Jerome pokrčil rameny. „Neviděl jsem ho už od včerejška.“

„K čertu s ním!“ zabručel Reagen.

„Odjel pryč,“ ozval se číšník. „Včera večer! Vyjel z města hned po panu Alcronovi a ostatních.“

Reagen zaťal pěsti a zamračil se. „A to má být zase co?“ Pohlédl na Alcrona. „Neviděli jste ho v Boots Cross?“

Alcron zavrtěl hlavou.

„Jedu na ranč,“ oznámil Reagen svým mužům. „Až se ten ožrala vrátí, tak se mu podívejte na zoubek. Doufám, že se vysvětlí, proč tak najednou zmizel. Jerome! Ty jsi za všechno zodpovědný. Dávej si bacha. Zlikviduj Allisona, hned jak se objeví.“

„Budeme mít oči otevřené,“ sliboval Jerome.

Bob Reagen pak s několika muži opustil hotel a odjel z města.

Jerome přikročil k oknu a kývl na Alcrona, protože spatřil šerifa.

„Ten chlap nespouští oči z hotelu,“ řekl Jerome. „Viděl tě odjíždět s Joncem. Vsadím se, že to není jenom tak. Ten starý lišák je určitě za tím, že Jenny Gaveyová zmizela. Reagen si namlouvá, že ho má pod palcem. Ale já bych to tak neviděl. Podle mě jde šerif proti nám. Ve vší tichosti.“

Alcron zamyšleně pokýval hlavou. Šerif stál na verandě před svou úřadovnou. Ve stínu verandy ho skoro nebylo vidět.

„To s Dolly mu dalo do ruky trumf,“ prohodil po chvíli. „Vypadá to, jako by teď O’Hara už čekal jen na hráče.“

„To stoprocentně,“ dodal Jerome zlověstným tónem. „Spolehni se na to.“

„Clay to s koltem umí. Neměli bychom ho podcenit. Také by se nám to mohlo nevyplatit.“

Jerome potřásl hlavou. „Jestli má tolik odvahy, jak myslíš ty, tak není odvážný, ale šílený. Pak by to byl sebevrah.“

„Možná, že je to sebevrah,“ připustil Alcron. Pak se vrátil na svou židli, protože se mu začala podlamovat kolena a i zraněné rameno se začalo jak se patří ozývat.

Jerome svolal své kumpány, se kterými chtěl uspořádat štvanici na Claye Allisona, a krátce nato vyjeli z města.

Šerif si potáhl z doutníku. Počkal, až Jerome se svými přáteli opustí město a vrátil se do své kanceláře.

Hned ve dveřích strnul.

Za jeho psacím stolem seděl Clay Allison.

O’Hara zalapal po dechu.

Clay vstal. „Zavři dveře, šerife. Nikdo nemusí vědět, že jsem tady.“

O’Hara to udělal a hodil svůj stetson na stůl. „A sakra,“ řekl. „Tak teď už vím, kde přišli Reagenovi muži k těm šrámům. Ale ani ty nevypadáš zrovna dvakrát nejlíp.“

„Well, ti chlápci mě zmlátili a hodili do vagonu s uhlím. Jen o vlas jsem pak unikl železničářům,“ odpověděl Clay. „Ale to je jedno. Přijel jsem sem, abych se dozvěděl, co máte v ruce proti Reagenovi.“

Šerif přivřel oči. „Proč to chceš vědět?“

„Protože chci Reagena dostat,“ odtušil Clay.

Šerif přistoupil ke stolu a posadil se. „Chceš ho zlikvidovat přímo tady?!“

Clay přikývl. „Ano! Přitáhnu vám ho sem, abyste ho mohl zatknout. Ale musím si být jistý, že…“

„…že ho jeho pistolníci nedostanou ven, že?“ dokončil jeho myšlenku šerif.

Clay zavrtěl hlavou. „Chci vědět, jestli proti němu máte dost materiálu na to, abych ho mohl obžalovat, beze strachu, že ho z toho nějaký ničemný advokát vyseká.“

Šerif hleděl na stůl a bezmocně potřásal hlavou. „Výpovědi nádražního zřízence nestojí za nic. Chce se ještě jednou podívat na Alcrona a Nicka Tigera. To se mu asi nepodaří. A Dolly je mrtvá.“

„Takže žádní svědkové,“ poznamenal Clay zklamaně.

Šerif na něho pohlédl. „Co chceš dělat? Já tady zastupuju zákon!“

„Vaše hvězda, mě, O’Haro, nijak nevzrušuje.“

„Tak to potom nejsi o moc lepší než on, chlapče,“ poznamenal šerif. „Zabiják, pistolník, který jenom náhodou stojí na správné straně. Zatím!“

Clay zbledl. „Můžete být klidný. Žádné příště už nebude. Jestli přežiju, pověsím revolver na hřebík, tak jako jsem to už jednou udělal.“

„Takže?“ zeptal se šerif.

„Nemusíte mít strach. Já ho nezabiju ze zálohy.“

Šerif se otočil, nabil svou brokovnici a zkontroloval ji. „Vím, co tě tak vytočilo, Clayi, a jsem tomu rád. Ty nevíš, jak dlouho jsem na tuto chvíli čekal. Tady v šuplíku je ještě jedna plechová hvězda.“

Clay přistoupil ke stolu a otevřel šuple, na které šerif ukazoval. Když z něho vyndal hvězdu a ta se mu zatřpytila v dlani, zalapal po dechu.

„Ne!“ náhle zvolal. „Nehodím se pro to. Když jenom pomyslím, jak často jsem hrál falešně, hlavně proto, že mě bavilo ty náfuky obrat o všecko, co měli. Nechte si ten plech, pane O’Haro. Je to prostě moje osobní záležitost a tak by to i mělo zůstat.“

„Myslíš, že to jinak vyřídit nejde?“ namítl šerif.

Clay pustil hvězdu zpátky do šuplíku a zavřel jej. „Ne! To rozhodně ne.“

„Neztrácejme čas!“ požadoval šerif. „Zatykač mám ještě v kapse. Podíváme se na to, s čím bychom mohli začít.“

„Hergot, šerife, ještě že jsem k vám šel. To mi snad musel nakukat čert.“

Šerif se usmál. „Tak to potom tomu čertovi budu muset poděkovat. Už dlouho čekám na někoho takového, jako jsi ty.“

Jerome zvedl ruku a zastavil ostatní. V kaňonu pod nimi se bělal obláček zvířeného prachu. Vítr k nim přinášel drkotání vozů.

„Vozy!“ řekl Jakea a z kapsy vytáhl stříbrné hodinky. „Přesně čtyři hodiny. Niles je přesný jako moje hodinky. Jdeme na to. Clay Allison by tam měl být, pokud ho ovšem nenapadla ta šílenost vrátit se zpátky vlakem.“

Jerome se pobaveně usmál a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku.

Čtyři muži se rozdělili a vyrazili s puškami v rukou k cestě.

Vůz zatím pomalu stoupal serpentinami. Když dosáhl vrcholu stoupání, práskl Niles do koní. Z kopce pak spřežení jelo jako o závod. Dokud ho nezastavili oni čtyři jezdci.

Muži viděli, jak se vozka vyděsil. Ještě stále byl otřesený z přepadení na Reds Station, při kterém byl zastřelen Simon Gavey. Stoupl si a přitáhl opratě. Brzdy zaskřípaly.

Muži obklopili kočár. Jake si vzal na starost sedadla pro cestující, Jerome jej zkontroloval z druhé strany.

Jezdci počítali s momentem překvapení – přímo v něj doufali. Ale Jenny Gaveyová a starý Waddy se překvapit nenechali.

Jake se usmál a smekl stetson. Poté vrhl významný pohled na Jeromea. „Tak co, Jerome? Dva lidi, po kterých náš šéf tolik touží, to přece není špatné.“

Jerome na Waddyho výhružně pohlédl. „Vystupovat, Waddy, konečná! Bob Reagen si celý den láme hlavu s tím, kde jenom tak můžeš být. Tvoje vysvětlení by ho určitě hodně zajímalo.“

„Co to má znamenat?“ zvolala Jenny Gaveyová a vyhlédla z okna. „Nilesi! Nilesi! Jeďte dál!“

„Dál se nejede,“ procedil Jake mezi zuby. „A jestli budete ječet, tak to Niles odnese!“

Jerome obrátil koně a přijel k vozkovi: „Takže, Nilesi, otoč to! Na tvůj náklad už se těší Bob Reagen na svém ranči.“

Jake se také přitočil ke kozlíku. V ten moment se však na jeho straně otevřely dveře a z dostavníku vyskočil Waddy.

Připomínal rozzuřeného grizzlyho.

„Jakeu! To neuděláte!“ zvolal na vysokého pistolníka. „Přísahám, že vás to přijde zatraceně draho. Při mé čejenské prababičce, za to ještě zaplatíte!“

Jake se zasmál a seskočil ze sedla. Než však chytil Waddyho za límec, byl u něho Jerome. Otevřel dvířka, chytil Waddyho za loket a chtěl ho vecpat zpátky do vozu.

Jenže starý barman se nedal. Sahal sice Jeromeovi jen po prsa, ale přesto se nerozpakoval mu jednu vrazit. Jerome s výkřikem spadl na zem. Jake mu přiběhl na pomoc. Waddy však proti němu vyrazil jako býk, hlavou mu vrazil do bránice a pak mu pěstmi promasíroval břicho.

Jakeovi tak vyrazil dech. Waddy se od něho odtáhl, aby se podíval na účinek svých ran. To, jak šel Jake k zemi, však už neviděl, protože Jerome ho skolil ranou do týla zezadu.

Ostatní seskočili z koní, hodili bezvládného Waddyho do vozu a pomohli Jakeovi na koně. Pak přinutili Nilese, aby obrátil kočár a zamířil s ním na Reagenův ranč. Jenny prostestovala, ale Niles neměl jinou možnost.

Jerome klusal vedle Jakea, jenž se ještě stále nevzpamatoval.

„A hergot, to tě doopravdy tak zřídil?“ zašklebil se Jerome.

Jake jen s námahou pootočil hlavu a pohlédl na Jeromea.

„Ten starý kocour má sílu jak mezek.“

Clay Allison a šerif O’Hara dorazili na dohled Reagenovu ranči. Viděli, jak po cestě z kaňonu k němu míří dostavník.

„Dneska to vypadá na Reagenův návštěvní den,“ utrousil šerif. „Normálně sem přece Niles nikdy z Reds Station nejezdí. Mám takový pocit, jako by Reagen už týdny nedělal nic jiného, než dával dohromady tu nejhorší sběř z okolí. Jenom za posledních čtrnáct dnů k němu přibyli další čtyři pistolníci. Jde o pěkně ostré hochy. Bude je muset zatraceně dobře platit.“

O’Hara s Clayem stáli tak vysoko nad rančem, že je zdola nemohlo být vidět.

Z lesa se vydali po úzké pěšině a dorazili do malého údolí.

Měli štěstí, že zrovna klusali ve stínu mohutných korkových dubů, když z ranče vyjela skupina jezdců.

O’Hara zastavil svého vraníka a pohlédl dolů. Také Clay to udělal.

„Osm mužů,“ hlásil šerif. „Pokud mě můj zrak neklame, tak by to měl být Jerome. Ten ty holomky vede. Reagena jsem mezi nimi neviděl.“

Clay pobodl svého koně do slabin.

„Vypadá to pro nás dobře. Teď už těch pistolníků asi u sebe nebude mít moc.“

Vyrazili tedy. Když oněch osm jezdců zmizelo za zalesněným pahorkem, sjeli ze stezky, aby si zkrátili cestu. Poté pokračovali podél ohrady, až dospěli ke stodolám. Odtud se vydali na dvůr.

Jak se mohl Bob Reagen dostat k tomuto majetku, nebylo jasné. Starý majitel usedlosti jednoho dne prostě beze stopy zmizel. A pak, po několika týdnech, se Bob Reagen objevil na scéně jako majitel nový. Přitom se o chod ranče vůbec nestaral. Po dobytku ani stopy, jenom koně a mezci se popásali v ohradách, protože Reagen je potřeboval pro speditérskou společnost.

Když šerif a Clay Allison vjeli na dvůr, nebylo nikoho vidět. Jen před ubytovnou mužstva ležel velký pes. Když ucítil jezdce, zvedl čumák, zavrčel a zase zmlkl.

Oba muži zamířili k Reagenovu domu. Před verandou seskočili ze sedel. K hlavnímu vchodu vedla dlouhá arkáda. Zapadající slunce osvětlovalo průčelí domu. Velké prosklené dveře byly otevřené. Když O’Hara s Clayem došli ke schodům, všimli si, že na konci arkády, ani ne dvacet yardů od nich stojí muž.

O’Hara na něho okamžitě namířil zbraň. „Buďte zticha a pojďte sem!“ zvolal.

Překvapený muž zůstal stát. Vypadalo to, že teprve teď vlastně pochopil, kdo to před ním stojí. Udělal několik kroků směrem k O’Harovi, aby pak zůstal stát. Měl tmavý, hladce vyholený obličej. Možná až příliš tmavý.

„Sakra, to je překvapení!“ řekl a odsunul si stetson z čela.

Clay toho muže neznal, protože na ranči ještě nebyl. Ale O’Hara věděl, o koho jde.

„Dejte mi svůj revolver, Steelere!“ zvolal. „Myslím, že pro vás bude lepší, když zmizíte!“

„O’Hara a ten hráč na válečné stezce!“ prohodil muž. „Kdo by to byl řekl?“ Zasmál se.

Už o vteřinu později věděli O’Hara s Clayem proč.

„Ruce vzhůru!“ ozvalo se za nimi.

Clay se ohlédl. Vypadalo to, že Reagen je na překvapení připravený. Z arkády vystoupil další pistolník a za ním ještě jeden. Oba měli v rukou revolvery.

Steeler se rozchechtal. „Tak co na to říkáte, hoši?“ Vyzývavě se přitom šklebil na O’Haru.

„Já jsem zákon!“ řekl šerif a zvedl kolt. „Jestli se vaši kumpáni o něco pokusí, odnesete to jako první.“

Clay o krok ustoupil, aby se dostal z kleští, šerif se pootočil, aby viděl na oba pistolníky.

V tom okamžiku vstoupil na verandu Bob Reagen.

Když spatřil O’Haru a Claye, zarazil se. Nejdřív zbledl, vzápětí však zbrunátněl.

„Co tu chcete, O’Haro?“ Jeho hlas zněl pevně a klidně. Clayovi věnoval jen krátký pohled.

Šerif namířil na Reagena. „Jménem zákona, pane Reagene. Mám příkaz vás zatknout.“

Reagen nejdřív na sekundu strnul. Pak se na šerifa pohrdavě zašklebil.

„Na to nemáte právo!“ odsekl.

„Nepokoušejte se odporovat!“ vyhrožoval O’Hara.

Reagen mrkl na Claye. „Kvůli němu?“ usmál se a opět se zaměřil na šerifa. „To má být nějaký vtip nebo co?“

„Pan Clay Allison je mým pomocníkem,“ řekl šerif. „Jsme tu proto, abychom vás zatkli za vraždu Simona Gaveyho, Sattlemana a Dolly.“

„Zbláznili jste se?“ zvolal Reagen. „Nemáte absolutně žádné důkazy.“

Šerif natáhl úderník koltu. „Myslel jsem, že mě znáte lépe, Reagane. Ve svém úřadu jsem hodně zestárl a zešedivěl. Vím, jak na chlápky vašeho ražení. A teď vás konečně mám, Reagene.“

Reagen měl pevně sevřené rty a pátravě na něho hleděl. „Stačí, abych kývl prstem, šerife, a jste mrtvý.“

„Tak to zkuste!“ zavrčel O’Hara.

Nato Reagen sáhl po zbrani. Jeho tři pistolníci také. Ale ani Clay Allison tam jen tak nestál.

Clay se vrhl k zemi a přitom tasil kolt. Jeho kulky trefily muže, kteří se objevili na druhém konci arkády. Měli proti němu ještě menší šanci než Alcron, Jonce a Nick Tiger. Skoro se nedostali ke střele. Vypálili, teprve když už v sobě měli Clayovy kulky. Skáceli se k zemi. Jejich rány mířily nad Claye. Ten se převalil a vystřelil na Steelera, který uskočil a snažil se schovat za sloupy arkády. Přitom si koutkem oka všiml, že šerif padl na zem, poté co ho zasáhly Reagenovy střely. Steelera Clay trefit nemohl, protože utekl. To však už Clay zvedal kolt, aby vystřelil Reagenovi revolver z ruky. Nebylo to však nutné, protože za Reagenem už stál Waddy a mířil mu puškou do zad.

Závan větru odnesl dým z výstřelů ze dvora. Z boudy u kůlny vyběhl pes a zmizel za ohradami. Také Steeler uprchl – byl slyšet jen vzdalující se dusot kopyt. Clay přišel k O’Harovi a sehnul se nad ním. Pak se zase narovnal, vyměnil si krátký pohled s Waddym a přikročil k Reagenovi, aby mu vrazil oba revolvery do břicha.

„Naši poslední partii jsi prohrál, Bobe.“

Reagen pustil svůj kolt na zem. Pohlédl na obě Clayovy zbraně a zvedl ruce. „Co teď budeš dělat, Clayi?“ zeptal se.

„Vražda!“ řekl Clay. „Vražda starého člověka, který celý život jenom plnil svou povinnost.“

„Já…“ zamumlal Reagen. Vypadalo to, že zapomněl, co vlastně chtěl říct.

„Waddy!“ přerušila náhle nastalé ticho Jenny Gaveyová.

Waddy se otočil a vrátil se zpět do domu.

„Jenom klid, hoši, zůstaňte tam, kde jste!“ zvolal barman.

Clay kývl hlavou ke dveřím. Reagen se otočil a s Clayovým revolverem za zády vešel do domu.

Jenny Gaveyová stála u zdi a vyděšeně hleděla na dva muže, kteří právě přicházeli k sobě. Waddy je však držel v šachu.

Clay se musel usmát. „Sakra, Waddy! Jak se ti to povedlo?“

„Pod tlakem to člověku myslí líp,“ zamumlal Waddy. „A já jsem byl pod zatraceně velkým tlakem. Tam na zdi visela puška. Když ti chlápci chtěli ven, sebral jsem ji a omráčil je. Sám se divím, že to šlo tak hladce.“

„Pakujte se odsud!“ sykl Clay na ty dva Reagenovy muže. „Zmizte a už se v tomhle okrsku nikdy neukazujte.“

Nemusel jim to říkat dvakrát. Muži vyběhli ven, aniž by byť jen jednou pohlédli na svého dosavadního chlebodárce, a okamžitě odjeli z ranče pryč.

Waddy přistoupil ke Clayovi a podal mu pušku. Clay se podíval na otevřenou komoru. „Co je?“

Waddy, bledý jak stěna, polkl. „U mé čejenské prababičky! Ta věc. Ta flinta. Není nabitá.“

Clay zalapal po dechu a podíval se starému barmanovi do očí.

Waddymu vyvstaly na čele krůpěje potu.

„Tvoje čejenská prababička,“ usmál se Clay. „Asi budeš po ní.“

„Neztrácejme čas,“ zvolala Jenny Gaveyová. „Musíme pryč.“

„Nabij tu pušku, Waddy,“ řekl Clay. „Pak mi, prosím tě, udělej laskavost a osedlej Reagenovi koně. Vyjedu s ním napřed.“

Reagen trhl hlavou. „To nemůžeš myslet vážně, Clayi! Po tom všem, co jsme spolu prožili.“

„To už je hodně dávná minulost,“ odtušil Clay. „Waddy!“

„My dva s Waddym potřebujeme koně,“ řekla Jenny. „Reagenovi pistolníci nechali dostavník jet dál.“

„All right, Waddy! Osedlej tedy tři koně,“ odpověděl Clay. „Bob Reagen ti je jistě rád půjčí.“

Waddy položil pušku na stůl a odešel ven.

Bez toho, že by se staral o dva Clayovy revolvery, posadil se Bob Reagen do pohodlného křesla. „Daleko se nedostaneš, Clayi,“ řekl. „Takže jak se domluvíme?“

„Zavři klapačku!“ zavrčel Clay.

„Dám ti takový návrh,“ pokračoval Reagen. „Na všechno zapomeneme. Jenny Gaveyová může vést přepravní společnost. Už ji nechci. Ty můžeš zůstat ve městě. Zapojím tě do některých velmi lukrativních obchodů!“

„Máš strach, co, Bobe?“ odsekl Clay.

„Strach? Víš přece, jaké mám mužstvo.“

„Ti chlapi nás nenajdou.“

„To se mýlíš,“ opáčil Reagen. „Jsou to tvrdí hoši a jsou mezi nimi i takoví, kteří umí stopovat jak indiáni.“

„Vzpomínal jsi na dřívějšek,“ odpověděl Clay. „Takže jsi určitě nezapomněl, že já zase umím zatraceně dobře za sebou stopy zametat.“ Reagen si rukou přejel po tváři. „Clayi, ty starý kamaráde! Proč to všechno děláš? I když se ti to podaří, nemůže se ti to vyplatit. Se mnou bys jistě rychle zbohatl. A hlavně by sis mohl vzít Jenny Gaveyovou. Máte se přece rádi, ne?“

„Zavři zobák!“ zavrčel Clay.

Jenny mlčela. Dívala se však na Claye.

Reagen se opřel o opěradlo křesla a pohlédl na Jenny. „Má vás rád, Jenny! To s Isabel bylo jenom divadýlko, aby mě ranil. Klidně vám to odpřísáhnu, jestli budete chtít.“

„Já to ale už vím,“ řekla Jenny. „Věděla jsem to od začátku.“

„Tak vidíš, co v ní máš, Clayi,“ usmál se Reagen. „V mém městě budete moct vést krásný život, když budeš rozumný.“

Clay k Reagenovi přikročil a přiložil mu revolver mezi oči. „Buď zticha! Nejsem na ty tvoje řeči zvědavý!“

„Och, že byste se ještě nedohodli?“ šklebil se Reagen.

Clay vřel vzteky, ale dokázal se ovládnout. Přišel Waddy a řekl, že koně jsou už připraveni.

Clay přikývl a ukázal revolverem na dveře. „Pojďme, Bobe.“

Reagen vstal a pohlédl Clayovi do očí. „Kdysi jsme byli dobrými přáteli. Neříkám to teď ze strachu o život. To jenom kvůli tobě. Ty nevíš, co s tebou moji muži udělají, až tě dostanou. A oni tě dostanou!“ Podíval se na Waddyho. „A z tebe, Waddy, z tebe stáhnou kůži zaživa. Clay nezničil jenom svůj život, ale i tvůj. A stejně bezohledný je i k Jenny. Hned, jak se objevíte ve městě, nadělají z vás moji lidé fašírku, aby se dozvěděli, kde jsem.“

„Nemluv o svých lidech,“ utrousil Clay. „Budeš se teď muset obejít bez nich.“

„To si myslíš jenom ty!“ zasmál se Reagen. Poté vyšel z domu, s Clayem v patách. Znal ho už příliš dlouho na to, aby věděl, jak je nebezpečný a čeho všeho je schopen, aby si zachránil život. Clay si o Reagenově mužstvu nedělal iluze. Byli Reagenovi věrní jen proto, že je dobře platil a umožňoval jim tak příjemný život.

„Nejlepší by bylo jet až do Boulderu,“ zvolal Waddy, když dorazili ke koním. „Já jsem s Jenny v horách za pár dní.“

„Moji muži jsou všude,“ rozřehtal se Bob Reagen.

„Pojedete se mnou,“ rozhodl Clay. „Nejlépe vás ochráním já.“

Jenny mlčky přistoupila k jednomu z koní, světlému hnědákovi. Dala jednu nohu do třmene, pak ustoupila zpátky a rozhlédla se. Ale toto zaváhání trvalo jen okamžik. Upravila si šaty a vyhoupla se do sedla.

Reagen ji pozoroval. „To není špatné,“ zašklebil se na Claye.

Ten ho dloubl hlavní revolveru do břicha. „Už ani slovo, dacane.“

Reagen se však šklebit nepřestal. Naopak. „Hm, kvůli ní?“

Clay přivřel oči. Ovládal se už jen s největší námahou.

Reagenovi konečně sklaplo. Obrátil se a vylezl si na koně.

Clay se otočil na Waddyho, který mířil nyní již nabitou puškou na Reagena.

„Moc ti tu cestu s tím ksindlem nezávidím,“ řekl Waddy.

Clay neodpověděl. Strčil si kolty do pouzder a odnesl mrtvého šerifa do domu.

O tři minuty později už byli na cestě do Boulderu, kde měl Bob Reagen stanout před soudem.

Čtyři jezdci zmizeli v temné noci.

Co na ně čeká?

Alcron hodil karty na stůl a rozmrzele pohlédl na Jeromea. „V tom šeru nerozeznám karty.“

Jerome se otočil na židli. „Chlapci, zapalte tu ještě pár lamp.“

Alcron to zamítl. Karty už ho hrát nebavilo.

„Po zranění je to tak vždycky,“ řekl Jerome. „A ty jsi navíc ještě pěkný nervák.“

„Nekecej!“ zabručel Alcron. „Mám nervy silné jak bizon. A mám také dobrý instinkt. A ten mi říká, Jerome, že něco není v pořádku. Claye jsem nenašel, ale ten podvodník…“

V polovičce věty zmlkl, protože do místnosti vešla Isabel. Jeden z mužů uznale zahvízdl, což by si v Reagenově přítomnosti nikdo nedovolil.

Isabel přistoupila k Alcronovi a Jeromeovi. „Tak co, vy dva hrdinové!“ prohodila pobaveně.

Jerome vstal. „Prosím, madam!“ zamumlal a ukázal na volnou židli.

Isabel mu položila ruku na hruď. „To mi opravdu nemůžeš nabídnout víc než židli?“

Jerome polkl. Na čele mu vyrazily krůpěje potu.

Isabel se potměšile zasmála. „Tak co, chlapče. Ráda bych věděla, kde je Bob.“

„To nevím,“ hlesl Jerome. „Už tu měl být.“

„Ale není tady,“ opáčila Isabel. Pohladila se dlaněmi po bocích a napjatě sledovala, jestli se na ni muži dívají.

„Bob určitě brzy přijde,“ řekl honem Alcron.

„Co je to s tebou?“ zeptala se Isabel výsměšným tónem. „To je ti furt špatně? Myslela jsem si, že mi půjdeš zapřáhnout koně. Chtěla bych na ranč.“

„Udělá to Jake, madam,“ odpověděl Jerome. „Jakeu! Zapřáhni vůz pro slečnu Cantrellovou.“

Jake vstal a vyzývavě si Isabel změřil pohledem od hlavy až po paty.

Isabel mu odpověděla stejným způsobem. „Ano, aspoň že Jake je ještě muž,“ řekla a vrhla na Alcrona jízlivý pohled. Pak i s Jakeem odešla.

Jerome se posadil. „To je ale žena!“ hlesl.

Alcron zavrtěl hlavou. „Mrcha je to! Šéf ji vytáhl ze dna. Znám hodně ženských, které někdo vytáhl ze dna, ale všechny těm mužským aspoň poděkovaly.“

Jerome se lascivně usmál. „Ale i tak se mi moc líbí. Odvezu ji na ranč sám. Je tma. Reagen to pochopí.“

„Přikaž jí, že má zůstat tady,“ namítl Alcron, „jinak ztratíš sympatie chlapů.“

Jerome chtěl něco odpovědět, ale tu do místnosti vpadl Steeler. Bylo na něm vidět, že má za sebou namáhavou jízdu.

„Šerif a Allison jsou na ranči,“ zvolal. „Jesse a Owen jsou mrtví. A dost možná, že Bob Reagen už také není mezi živými.“

Rozhostilo se naprosté ticho. Všichni vstali.

Alcron se obrátil na Jeromea. „A vy – vy jste Claye Allisona nenašli!“

Jerome zrudl a položil dlaň na pažbu revolveru. „Dělejte chlapi! Do sedel!“

Alcron zalomil rukama. „Co blbneš! Vždyť je tma. Allison s šerifem už tam určitě dávno nejsou.“

„Přesto vyjedeme!“ křičel Jerome. „Dělejte, pohyb! Musíme vyjet co nejdřív!“

Muži vyběhli z místnosti na dvůr a chvatně osedlali koně. Pak vyrazili do noci.

Jenny ležela zabalená do přikrývky a spala. V šerém ranním světle mohl Clay vidět, jak se ve spánku šťastně usmívá, jako by netábořili pod širým nebem v cizím kraji a za takové dramatické situace.

Clay se obrátil k Waddymu a Reagenovi, kteří leželi u ohně. Reagen již byl vzhůru a hrozil mu svázanýma rukama.

„Vzdej to, Clayi!“ skřehotal. „Nevyjde ti to. A já ti můžu dost pomoct.“

„Myslíš si, že jsem zapomněl na Dollyinu smrt? Mě nezastavíš.“

„To byl omyl,“ řekl Reagen přidušeným hlasem. „Nick Tiger tehdy jednal na vlastní pěst. Teď je mrtvý. Co teda ještě chceš?“

„I když to udělal Nick Tiger!“ procedil Clay mezi zuby, „skutečným vrahem jsi ty!“

„Nemáš důkazy!“ sykl Reagen. „Takže radši buď rozumný.“ Reagen se posadil. „To se chceš vážně na všecko vykašlat kvůli jedné stupidní ženské? Clayi!“

Clay sklopil zrak. „Dolly nebyla žádná stupidní ženská, jak si možná ty a tví kámoši myslíte. Měla zatraceně těžký život. Nebylo jí co závidět.“

„Ale?“ zasmál se Reagen. „To jsi ji tak dobře znal?“

Clay zvedl hlavu a pohlédl mu do očí.

„Dost dobře na to, abych věděl, že byla slušná. Přes všechny rány osudu to bylo hodné, slušné děvče.“

„Dávej pozor, ať to neslyší Jenny, nebo mezi vámi bude okamžitě konec,“ řekl Reagen.

„Rozuměla jsem každému slovu,“ ozvala se Jenny. „Jste neuvěřitelný padouch, Reagene. Kdybych nechtěla, aby Clay vraždil, hned bych mu řekla, ať vás oddělá.“ Vstala a zamířila k oběma mužům.

„Vidím, že jsem tu v té nejlepší možné společnosti,“ řekl ironicky Reagen a zasmál se. „To člověka vždycky potěší.“

„Neboj se, z toho živý nevyvázneš,“ usadil ho Clay. Přestože byl pořádně rozzuřený, nedal to na sobě znát. „Pojďme! Vstávejte! Jedeme dál.“

Probudili Waddyho, který jako poslední ještě spal.

Vydali se na cestu. Waddy byl vepředu, aby zkoumal cestu. Reagen jel před Clayem a Jenny.

Mlčky projížděli skalnatou krajinou, zatímco slunce stoupalo stále výš a spalovalo zemi nemilosrdnými paprsky. Žádný z těchto mužů v posledních letech nespal pod širým nebem, o Jenny ani nemluvě. Všichni byli po takové noci celí rozlámaní. A tak shrbeni v sedlech svých koní, zpocení a zaprášení putovali touto bezútěšnou krajinou. Jenny a Clay zvládali vedro nejhůř. Hráč Clay, který v noci žil a ve dne spal, po několika hodinách jízdy cítil, že má úplně spálený obličej.

„No, moc jsme toho zrovna neujeli,“ prohodil Reagen, když za setmění Waddy rozdělával oheň. „Moji muži už jsou určitě blízko.“

„Nevzrušujte se, pane Reagene,“ odpověděl Waddy. „Tady jsme v bezpečí.“

Clay vstal. „Myslím, že bychom udělali nejlíp, kdybychom se vyspali. Ráno vyrazíme ještě před východem slunce.“

Reagen se zabalil do deky a pohodlně se natáhl. Také Waddy si ustlal. Než si však lehl, přinesl laso, svázal jím Reagenovi ruce i nohy a druhý konec přivázal k nedalekému stromu.

Reagen se zašklebil. „To vám nepomůže.“

Clay si vzal pušku a vylezl na kopec nad jejich tábořištěm. Měl odsud výborný výhled na hory. Ničeho podezřelého si nevšiml. Když zmizely poslední zbytky denního světla, vrátil se dolů. Reagen a Waddy spali. Jenny seděla u ohně. Posadil se k ní a mlčky si vytáhl dlouhý doutník.

„Moc daleko jsme se opravdu nedostali,“ špitla Jenny po chvíli a pohlédla na Claye. „A je to kvůli mně. Ráno se vrátím zpátky.“

Clay si potáhl a vyfoukl kouř stranou. „Reagen je divoký, zuřivý dravec. A jeho muži jsou stejní, Jenny. Našli by tě a mučili, aby z tebe dostali, kde jsme. A pak by tě použili jako rukojmí. To by byl náš konec. To nesmíme připustit.“

Jenny sklonila hlavu a upravila si sukni.

„Já nic neprozradím,“ řekla tichým hlasem. „Ani slovo.“

„Nechci, abys toho musela litovat,“ odvětil. „Nějak to zvládneme. Teď spi. Máme před sebou ještě tři tvrdé dny.“

Jenny chtěla něco namítnout, ale pak vstala a odešla si lehnout ke stromu, ke kterému Waddy přivázal laso.

Brzy bylo ticho. Jen vzdálené zvuky noci doléhaly do této nenápadné kotlinky. Okolo půlnoci se Clay nechal vystřídat Waddym. Když ho starý barman později znovu probudil, připadalo mu to, jako by usnul teprve před chvilkou.

„Pojedu kousek zpátky, abych se podíval, jak to vypadá za námi,“ řekl Clay Waddymu a Jenny. „Držte se východního směru. Myslím, že za dvě nebo tři hodinky jsem zase u vás.“

„O.K.,“ odpověděl Waddy. „Pojedeme přímo k Modrému kaňonu.

Clay osedlal svého koně a odjel.

Waddy s koltem v ruce rozvázal Reagenovi pouta. „Jenom se o nic nepokoušejte, Reagene. Tento kolt určitě nabitý je. Takže mě nenuťte k tomu, abych vám to musel dokázat.“

Bob Reagen vstal a promnul si zápěstí a kotníky. „Neboj se, nebudu to potřebovat, Waddy,“ dodal s úsměvem. „Zakrátko s vámi moji muži udělají krátký proces. Ty, ty zrádče, ještě budeš litovat toho, cos udělal.“

„Radši buďte zticha,“ procedil Waddy mezi zuby. „Sbalte se. Vyrážíme.“

Jenny mezitím osedlala svého koně. Reagen si sroloval deku a pohlédl na Jenny.

Waddy na něho kývl hlavní revolveru. „Tak honem, nezdržujte!“

Reagen se zlomyslně zašklebil a podíval se starému barmanovi do očí. Přitom si upravoval srolovanou přikrývku. Pak přikročil ke svému koni. Když se však Waddy vydal za ním, prudce se otočil a dekou mu vyrazil kolt z ruky.

Událo se to tak rychle a neočekávaně, že Waddy zůstal zaraženě stát a jen se díval na svůj kolt, který ležel na zemi. Hned se však z tohoto šoku otřepal a hbitě uhnul Reagenově pěsti.

Waddymu bylo jasné, že Reagen pomýšlí buďto na jeho pušku, nebo na kolt ležící pod stromem. Proto se na něho vrhl, aby ho strhl k zemi.

Takový útok Reagen nečekal. Rozzuřeně vykřikl a udeřil barmana do brady a mezi oči.

Waddyho to odrazilo na stranu. Z posledních sil se chytil Reagenova opasku a tak se opět dostal na nohy. Pak obratně Reagena podtrhl. Ten zavrávoral, ještě sice stačil Waddyho odhodit stranou, ale pak spadl na zem, protože ztratil rovnováhu. Hned však vyskočil. To už na něho ale mířila puškou Jenny.

Reagen se usmál a zvolal: „Toho se neodvážíš, děvenko!“ Chtěl vyrazit proti ní a vyrvat jí zbraň z rukou. Jenny ho však píchla hlavní pušky do prsou.

„Ale odvážím, Reagene!“ řekla odhodlaným hlasem. „Už jenom proto, že se tak uleví Clayi Allisonovi.“ Waddy spadl na zem zrovna před svůj revolver. Popadl jej, vstal a pažbou koltu srazil Reagena k zemi.

Jenny sklonila pušku. Celá se chvěla a do očí jí vhrkly slzy.

Waddy se sklonil nad Reagenem a pokusil se ho zvednout. To se mu však nepodařilo, neměl už na to síly.

S pomocí Jenny se mu to však přece jen povedlo. Položili Reagena na sedlo. Když ho vša k k němu chtěli přivázat, opět se probral. Chvíli balancoval, až se pak posadil.

Waddy na něho vrhl pohrdavý pohled. „Ty ksindle, kdybys aspoň nebyl tak vyžraný!“

Za tři minuty se vydali na cestu. Reagen se bez odporu nechal svázat.

Smůla se jim lepila na paty. Slunce už stálo vysoko na obloze, když při přechodu jednoho suťového pole Jennyin kůň zakopl, Jenny spadla a zůstala bezvládně ležet. Její kůn si nejspíš zlomil nohu, nebyl schopný vstát a jen chrčel.

Waddy seskočil a běžel jí pomoci.

Reagen se opřel svázanýma rukama o hrušku sedla a zašklebil se. „Ale to je smůla! Budeš tu herku muset zastřelit, Waddy! To nás pěkně zdrží, že?“

Waddy na něho pohlédl. „Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp,“ procedil mezi zuby. „Jsem moc zvědavý, jak se budete smát pod šibenicí.“

Tu se objevil Clay Allison. Odnesl Jenny do stínu a pak ukončil trápení jejího koně.

„Pronásledují nás? Viděl jsi je?“ vyzvídal Waddy.

„Ano! Jsou nám v patách. Čert ví, jak mohli objevit naše stopy. Máme asi jen tři hodiny náskok.“

Waddy si posunul stetson do čela a pročísl si vlasy. „Musíš s Reagenem dál,“ řekl. „A hned! Já se tu někde s Jenny schovám a počkám, až ti darebáci přejedou. Pak se s ní pomalu vrátím zpátky.“

Jenny se ještě stále neprobrala, což Clayovi přidělávalo vrásky na čele. Rozhlédl se a prohlásil: „Musíme změnit směr, Waddy. Na jihu za těmito černými skalisky by měla vést dostavníková cesta do Boulderu. Co myslíš?“

Waddy pohlédl oním směrem a přikývl. „Jo, a někde poblíž musí být Cleerns Station. Tam si budete moct vyměnit koně.“

„A také by tam měly být vozy,“ dodal zamyšlený Clay. „Moc by mi pomohla nějaká lehká bryčka, se kterou bych mohl jet rychle.“

Waddy zaklel: „Zatraceně, to je nebezpečné, hochu. Jestli to ti holomci zjistí, budeš mít problémy.“

Clay se opět rozhlédl. „Tady bychom mohli dobře zamést stopy, nebýt toho mrtvého koně.“

„Tak ho zaházejme!“ navrhl Waddy. „Postarej se o Jenny. Já si vezmu na starost Reagena.“

Barman přikročil k Reagenovi, který seděl na koni, a odvázal ho. „Pojďte, pane! Pojďte dolů! Čeká vás těžká práce!“

Jerome seskočil ze sedla. Zatímco ostatní zůstali na koních, on se jal prohlížet si půdu.

Přijel k němu Jake. „Co si to na nás ten zatracený karbaník jenom vymyslel?“

Jerome pohlédl na východ a zkousl naprázdno. „Kdybych jenom věděl, co Clay Allison zamýšlí doopravdy! Vyhrál tu přestřelku na ranči. Proč ale Reagena neoddělal? Kam s ním jede? To mi prostě nejde do hlavy… Kam chce Boba Reagena zavézt?“

Alcron sesedl a přišel blíž. Měl bledý, strhaný obličej. „To snad stopy zase zmizely? Tak proč nehledáme a vykládáme si tu?“

Jerome se hořce zasmál. „Tak hledej, Alcrone! Jsem na tebe zvědavý! Přemýšlíme o tom, co má ten zatracený podvodník za lubem. Když na to přijdeme, budeme vědět, kde ho najít. Jinak tu můžeme jezdit sem a tam celé týdny.“

„Chce přivézt našeho šéfa nějakému šerifovi. Boss přece zastřelil O’Haru,“ poznamenal Alcron.

„Pak by musel jet do Boots Cross,“ řekl Jake.

„Boots Cross!“ pohrdavě zavrčel Alcron. „Allison přece není slabomyslný. Šerif z Boots Cross by ho na místě zastřelil, kdyby mu tam přivedl Boba Reagena.“

„A slabomyslný on rozhodně není,“ dodal Jerome.

„Nepodceňujme ho,“ zabručel Alcron. „Byl to karetní mistr, ale teď ukázal, že má rychlé kolty. Zatraceně rychlé kolty. Takže vyražme! Nebo tu chcete čekat, až naprší a uschne?“

„Supi!“ vykřikl Jerome a zastínil si tvář dlaní.

Jake a Alcron vzhlédli k obloze. Daleko na východě spatřili ve vzduchu kroužit supy. Nad jedním, určitým místem.

Alcron toho rychle nechal a chytil se za své poraněné rameno, jako by se o něj bál. „Dál!“ požadoval.

„Myslím, že to bude ono,“ řekl Jerome.

„Podle tebe je tam hrob Boba Reagena?“ zeptal se Alcron. „Kdyby to chtěl Allison udělat, nejezdí s ním tak daleko. Nezapomeň, že má u sebe Jenny.“

Jake se zašklebil. „To je právě ten důvod, proč ho to tak baví a proč stále jede dál. Před pár lety jsem něco podobného zažil sám. Jel jsem s ženou a jedním sluhou a řeknu vám, není nic lepšího. Každou chvíli jsme někde zastavili, protože ženské nic samozřejmě nevydrží, a to jsem si pak s ní teprve užíval.“

Jerome se vyšvihl do sedla. „K čertu s těmi tvými historkami. Jedeme dál! Podíváme se, co tam ti supi vidí tak zajímavého.“

Už jeli příliš dlouho na to, aby po svých koních mohli vyžadovat cval. Přesto na ono místo dorazili za půl hodiny. Čtvrt míle od suťového svahu, kde ležel kůň Jenny pod hromadou kamení, narazili na stopy čtyř jezdců. Jerome zavýskl radostí.

Okamžitě seskočil ze sedla a jal se odhrabávat kameny z mohyly.

„Kůň!“ zvolal po nějaké době. „Víte, co to znamená? He? No, že jedno z jejich zvířat bude muset nést dvakrát tak těžký náklad!“

Jake vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a nabil ji. „Kdybychom aspoň věděli, kam ten dvojnásobný náklad míří!“ řekl a zacílil na jednoho z kroužících supů.

„Nech toho!“ zařval Jerome.

Jake sklonil pušku a udiveně pohlédl na Jeromea. „Jestli něco nesnáším, tak jsou to tihle mrchožrouti!“

Jerome si odplivl. „K čertu s tebou! Přemýšlej radši, kudy se dostaneme na dostavníkovou cestu!“

„To myslíš, že tam Clay opravdu bude?“ ptal se Jake a schoval pušku zpátky do sedlového pouzdra. „Tak lehkomyslný není. Myslím, že budeme muset přes hory. Vydejme se hledat jejich stopy.“

„Ty nenajdem,“ řekl Jerome. „Podívej se na to, jak to tu vypadá! Samé hory. Je to tu úplně nepřehledné. A přitom jsou určitě někde zatraceně blízko. Sakra! Vždyť mají jenom tři koně!“

„Kdyby nám aspoň Bob Reagen nechal nějaké znamení!“ nadával Jake. „Spoléhá se, že všechno vyřídíme sami. Musí přece vidět, jaké triky Clay Allison používá.“

„Cleerns Station,“ řekl zamyšlený Alcron. „Krucifix! No jasně! Tam si přece budou moct obstarat koně!“ Pohlédl na Jeromea. „Měli bychom jet tam. Přinejmenším se tam dozvíme něco nového.“

Jerome se vyhoupl do sedla. „Jak je to daleko? Mohli bychom se tam dostat ještě před soumrakem?“

„Vyloučeno. A navíc – vůbec se mi to nelíbí,“ odpověděl jeden z mužů vyděšeným hlasem. „Jestli bychom tam chtěli být aspoň zítra do oběda, museli bychom jet celou noc.“

„Znáš cestu, Blissi?“ zeptal se toho muže Jerome.

„Jistě,“ zabručel Bliss. „Kdysi jsem tu dva roky hledal zlato. Jenže tady není nic kromě písku a kamení. Je to hrozná zem.“

„Tak jedem, povedeš nás!“ zvolal Jerome.

Ostatní naskočili do sedel a vyjeli dál. Krátce před setměním dorazili k duně, kde byly zřetelně vidět stopy tří jezdců. Bylo je vidět už ze vzdálenosti čtvrt míle.

Alcron se pousmál a zazářily mu oči. „Neříkal jsem vám, že máme jet na Cleerns Station?“

Jezdci se vydali dál.

Směrem ke Cleerns Station.

Na této stanici právě přepřahali koně dostavníku mířícího do Boulderu. Jim Slater, který vedl tuto stanici Gaveyovy společnosti, prodával cestujícím kávu a buchty, případně nějaké nápoje. Stanice – to byl jeden zděný dům, stodola na seno a velká ohrada pro koně.

Když Clay, Bob Reagen a Waddy dorazili na stanici, byla Jenny opět v bezvědomí. Zatímco Waddy se staral o Boba Reagena, přinesl Clay se Slaterovou pomocí Jenny do domu a položili ji tam na pohovku.

„Panenko Maria!“ zamumlal rozrušený Jim Slater. „Co se jí stalo?“

Clay mu všechno povyprávěl. Pak se zeptal, jestli by si nemohl půjčit vůz. Zrovna však přišli Waddy s Reagenem.

„Žádný vůz tu není, Clayi,“ řekl Waddy s ustaraným výrazem ve tváři. „Nikde ani trakař. Dřív jste tu přece vozy mívali, ne, Slatere?“

„Jo, ale to už je hodně dávno,“ poznamenal Slater a pokrčil rameny.

„Tak stlučte nosítka a zavěste ji mezi dva koně,“ vysmíval se Reagen. „Daleko se stejně nedostanete.“

Slater se tázavě podíval na Reagenovy svázané ruce.

„Zastřelil jednoho člověka,“ vysvětlil mu to Waddy. „Jedeme do Boulderu, abychom ho tam předali soudci.“

Reagen se uštěpačně zachechtl. Slater polkl a začal si mnout krk. Přitom pohledem těkal z jednoho na druhého.

„Kdy jede příští dostavník do Boulderu?“ zeptal se Clay.

Slater polkl. „Zítra v poledne.“

Clay se zhluboka nadechl a ustaraně si prohlížel pobledlou Jenny, která nehybně ležela na pohovce.

„Teď je každá rada drahá, co Clayi?“ zubil se Reagen.

„Říkám vám, že tak jako tak nemáte šanci!“ sykl Waddy.

„Postarej se tu o ně, Waddy!“ řekl Clay. „Slater ti pomůže. Přivaž Reagena na židli. Já se vrátím kousek zpátky.“

Podíval se na Jenny a odešel ven.

Waddy vytáhl kolt. „Sedni si!“

Reagen se posadil a Waddy ho připoutal k židli lasem, které si s sebou přinesl.

Slater na něho hleděl s kamennou tváří. Vůbec se na něm nedalo poznat, co si vlastně myslí.

„Přiveďte nám koně, Slatere,“ řekl Waddy. „Zkusím se podívat po okolí po nějakém dřevu na ta nosítka.“

„Dřevo je ve stodole,“ zpravil ho Slater a vyšel s ním ven.

Reagen se takřka okamžitě pokusil vyprostit z pout, což se mu ovšem nepodařilo. Ze stodoly se ozývalo bouchání kladiv. Pak Reagen slyšel, jak Slater odvádí koně před dům. Krátce na to vstoupil Slater opět dovnitř. Přišel k Jenny a sklonil se nad ní.

„Je v bezvědomí,“ řekl a pohlédl na Reagena.

„Jenny Gaveyová je váš šéf, Slatere,“ podotkl Reagen. „Musíte jí pomoci.“

Slater chtěl znovu odejít ven. „To taky udělám,“ poznamenal.

„Okamžik!“ zarazil ho Reagen.

Slater se otočil. „Nezkoušejte mě nějak obalamutit,“ zavrčel.

„Ti chlápci jsou schopní Jenny Gaveyovou zabít,“ hlesl Reagen naléhavým hlasem. „Ještě řekněte, že vám to nevadí.“

Slater zavrtěl hlavou. „To je příliš primitivní, pane Reagene.“

„Je to tak, jak říkám,“ tvrdil Reagen. „Moji muži jsou nám v patách. Musí být někde těsně za námi. Měli jsme asi jen tři hodiny náskok. Místo aby to vzdal a odjel s ní k doktorovi, tak se s ní chce znovu trmácet do hor. To ji zabije. Chápete to?“

„To Allison určitě neudělá,“ zavrtěl Slater hlavou. „Říká se, že mezi nimi něco je.“

„Budete té své paličatosti ještě litovat,“ hrozil Reagen.

„Co tím myslíte?“ zvýšil Slater hlas.

„No, až se dozvíte, že Jenny Gaveyová zemřela, budou vás do konce života trápit výčitky svědomí, že jste tomu nezabránil. A mohl jste…“

„Já?“

„A ještě něco, Slatere! Za tři hodiny jsou tu moji muži!“

„Já mám pro strach uděláno.“

„Moji lidé jsou mi oddáni. Vysekají mě z toho za každou cenu. A myslím, že při zpáteční cestě bych se tu mohl stavit na přátelskou návštěvu.“

Slater sáhl po svém revolveru.

„Abych vám zaplatil, protože jste mi pomohl,“ usmíval se Reagen.

„Já vám nevěřím, Reagene!“

„Slatere! Šlapete si po štěstí. Chopte tuhle příležitost za pačesy. Slibuju vám, že neproděláte! Neničte si budoucnost. Zkuste uskutečnit své sny.“

Slater se zamyšleně rozhlédl po místnosti. „Mám jenom jeden sen,“ povzdychl si. „Aby mi to tu jednou všechno patřilo, aby ta stanice byla moje. Ale… nezlobte se… vám nevěřím, pane Reagene. Až mě už nebudete potřebovat, zbavíte se mě.“

„Stanice vám bude patřit, Slatere, dávám vám své slovo.“

Slater zvedl obočí a zadíval se do jednoho bodu na podlaze.

„Máme příliš málo času na to, abych vám vysvětlil, že Gaveyova společnost už je prakticky v mých rukou,“ řekl Reagen naléhavým hlasem. „Slibuju vám, že tuto stanici nechám přepsat na vás.“

Slater se kousl do rtu a začal se škrábat na týle. Pak ale zavrtěl hlavou. „Ne, to neudělám!“

„Slatere! Dám vám peníze na investice do budov a stádo čtyř set kusů dobytka k tomu. Rozhodněte se rychle! Takovou nabídku už nemusíte dostat.“

Slater si povzdychl a pohlédl na Jenny.

„Slatere!“ sykl Reagen. „Je to vaše šance!“

Slater si nervózně přejížděl dlaní po obličeji. Pak najednou přistoupil k židli, vytáhl nůž a přeřezal provazy, kterými byl Reagen přivázán k židli.

„Jste nyní jedním z mých nejbližších přátel,“ řekl Reagen, když vstal. „Ode dneška jste pod mou osobní ochranou. Dejte mi nějakou zbraň!“

Slater zašel do vedlejší místnosti. Hned se vrátil s koltem značky Navy.

„Mám teď zavolat Waddyho?“

Reagen přikročil k oknu. „Ještě ne, Slatere! Jestli nepřijde sám, zavoláme ho, teprve až se vrátí Clay Allison. Když uvidí Waddyho jít přes dvůr, jistě si bude myslet, že je všechno v pořádku.“

Slater si stále hryzal rty. Nedůvěřivě si Reagena měřil pohledem. Jak rád by se teď podíval do budoucnosti, aby viděl, jestli neudělal chybu.

Tu na něho ze stodoly zavolal Waddy. Slater sebou vyděšeně trhl.

Reagen do něho drcnul. „Jenom běžte! Ale dávejte pozor na Claye Allisona. Hned jak se objeví, vraťte se s Waddym sem.“

Slater přikývl a odešel ven.

Reagen se spokojeně usmál, rukou utřel zaprášené okno a díval se na Slatera, který zmizel ve stodole. Pak pohlédl na kopce, odkud čekal Allisona. Jenže ten zatím nikde. Slater a Waddy vyšli ze stodoly s nosítky, které vyrobil Waddy, a zamířili přes dvůr ke koním.

Reagen odstoupil od okna, aby ho neuviděl Waddy. Pak se barman se Slaterem ještě jednou vrátili do stodoly. Reagen se pousmál, protože Slater si dával extra pozor na to, aby šel vždy až za Waddym.

Když vešli do stodoly, zjevila se na hřebeni silueta jezdce.

Clay Allison.

Reagen pohlédl zpátky ke stodole. Slater nikde. Reagen palcem natáhl úderník koltu. Dusot kopyt se blížil. Tu se objevil Slater. Vykročil na dvůr a pohlédl na Allisona. Za ním vyšel Waddy s částmi postroje v rukou.

Reagen s revolverem v ruce ustoupil zpátky do místnosti.

Slater s Waddym hodili části postroje ke dveřím. Pak vešli dovnitř, přičemž Slater dal opět starému barmanovi přednost.

Waddyho pohled nejprve ulpěl na prázdné židli. Zarazil se a sáhl po koltu. Jenže to mu již dal Slater svým revolverem najevo, kdo je tady pánem.

Reagen vykročil ze stínu a chladně se zasmál.

„Konec srandy,“ řekl, když barmanovi bral zbraň z ruky.

Waddy se ohlédl na Slatera. „To jsem nevěděl, že jste takový ničema, Slatere!“

„Hybaj do rohu – a ani muk!“ poručil mu šéf stanice a dloubl ho hlavní revolveru do zad.

Waddy se posadil na stoličku v rohu místnosti.

„Co vám to ten ksindl Reagen nakukal, Slatere? To vážně věříte tomu, že vám to dá?“ hlesl. „Nikdy vám to nedá.“

„Jestli bude ten parchant takhle otravovat, tak ho uklidněte pěstí!“ zavrčel Reagen.

„Takže ticho, dědku!“ zamumlal Slater.

Dusot kopyt Clayova koně utichl přede dveřmi domu.

Reagen se postavil do středu místnosti a namířil koltem na dveře.

Clay seskočil ze sedla a zatímco přivazoval koně k zábradlí, pohlédl na zde přichystané koně i nosítka položená na zemi.

Pak vstoupil do domu.

„Waddy!“ zvolal. „Musíme si pospíšit. Ti chlápci jsou rychlejší, než jsem si myslel.“

Vytřeštil oči a ztuhl.

Pomalu k němu přistoupil Reagen a krutě se mu vysmál do tváře.

„Dal jsem ti nejeden návrh,“ procedil mezi zuby. „Ale ty jsi žádný nepřijal. Takže jsem si musel pomoct sám.“

Clayovi došlo, že Reagen musel přemluvit Slatera.

„Sedni si!“ přikázal mu Reagen a kývl na židli, na které byl předtím přivázaný sám. „Ale nejdřív mi dej své kolty.“

Clay mu nejdřív podal levý, poté i pravý revolver. Reagen ostražitě a velmi znervózněle sledoval pohyby jeho rukou.

Pak Clay přistoupil k oné židli a posadil se.

„Tak střílej! Na co ještě čekáš?!“ vyštěkl na Reagena.

Ten se však jen zašklebil. „U starého přítele bych to nerad vyřizoval sám. Jsou moji muži ještě daleko?“

Clay pokrčil rameny. „Pokud se tu vyznají, tak tu můžou být každou chvilku.“

Reagen potěžkal jeden z Clayových revolverů v ruce a pečlivě si jej prohlédl.

„Ještě sis ani pořádně nezastřílel a přesto jsi už vyřídil Alcrona, Jonce a Nicka Tigera v Boots Cross. Hm. Všechna čest!“

Přistoupil ke stolu, položil na něj revolvery a vrátil se zpátky.

„Jestli si budeš ještě někdy chtít zahrát oko, tak bys měl něco podniknout. Tvůj čas se krátí.“

Clay mu pohlédl do očí.

Reagen pokrčil rameny. „Holt smůla. Věděl jsi přece, že mě jen tak někdo nezastaví. Jak jsi na to mohl zapomenout?“

„Tak už mě konečně zastřel. Ale hlavně zavez Jenny Gaveyovou k doktorovi.“

Reagen přikývl. „Udělám obojí. Ale co Waddy? Co mám udělat s ním?“

„Klidně můžete zastřelit i mě!“ ozval se barman. „Jinak bych vám jednou musel zakroutit krkem.“

„Ale, ale, ty jsi nějaký drzý, pingle!“ usmál se Reagen. „Až bude po všem, nechám tě jít. Jenom do mého města už nikdy nebudeš smět vstoupit. Možná bych mohl hotel pronajmout Slaterovi.“

Waddy poznamenal cosi peprného a Reagen na to něco odpověděl. Clay Allison však nerozuměl. Věděl, že skončil. Jestli se mu v následujících několika minutách nepodaří nějakým způsobem zvrátit situaci, prohrál. Proto se plně soustředil na Reagenovy pohyby.

Ale Reagen si dával zatraceně dobrý pozor. Přestože hovořil s Waddym, nespouštěl oči z Claye. Navíc Claye hlídal i Slater, který spojil svůj osud s Reagenem.

Poté se z dálky ozval dusot kopyt. Clay sebou trhl a sklonil hlavu.

Reagenovy oči získaly triumfální výraz. Smál se Clayovi do tváře.

Zamířil k oknu, aby na své lidi lépe viděl.

Clay vyskočil ze židle, jako by ho na nože brali.

„Pozor!“ vykřikl Slater.

Reagen se otočil, ale to ho už zasáhla Clayova pěst. Druhá rána mu vyrazila revolver z ruky. Poté oba zaklesnuti do sebe padli na podlahu.

Slater k nim přiběhl a vypálil jednu ránu do podlahy.

„Vzdej to, Allisone!“ zvolal a namířil na něho.

Než však stačil vystřelit, už se mu na mušku dostal Reagen. V tom zaregistroval, že i Waddy se snaží něco udělat.

„Zůstaň, kde jsi, dědku, nebo tě provrtám jak řešeto!“ zabručel a zacílil na něho kolt.

Clay s Reagenem s sebou zatím smýkali po podlaze. Přitom shodili ze zdi obraz. Sklo a rám se jim rozbily o hlavy.

Reagen věděl, že k tomu, aby vyhrál, mu bude stačit, když bude boj jen protahovat. A tak pevně držel Claye ve svém ocelovém sevření a nepřipustil, aby se mu Allison dostal k nohám. Přitom snesl několik tvrdých Clayových ran.

Když Clay uviděl, že Slater se opět chystá střílet, odvalil se stranou a strhl s sebou Reagena. Potom se otočil zpátky a praštil s Reagenem o zeď. Reagenovo objetí povolilo. Clay mu zasadil levý hák do brady a vyskočil na nohy.

Slater okamžitě pálil, ale netrefil se.

Clay přiskočil ke stolu a sáhl po revolverech. První kulka odhodila Slatera do rohu místnosti. Poté však Clay zahlédl pistolníka, který se snažil dostat do domu. Zastavil ho druhým výstřelem, ostatní nikoho nezasáhly. Clay rychle přiskočil ke dveřím a zamkl je. Pak namířil na Reagena, který se mezitím probíral z mrákot.

Waddy se postavil k oknu a pálil Slaterovým koltem na jezdce, kteří před domem seskočili z koní. Jeho kulky pistolníky přinutily, aby se kryli.

Reagen zvedl ruce a přikrčil se. Několik výstřelů rozbilo okno.

„Dozadu ke zdi!“ zvolal Clay a šťouchl do Reagena. Přiskočil k pohovce a přisunul ji ke dveřím sousední místnosti, kde spala Jenny Gaveyová. Chtěl ji ochránit alespoň takto.

Waddy na něho sykl: „Je jich deset, Clayi!“

Clay vyhlédl ven. Viděl, jak jeden z pistolníků přibíhá od stodoly. Trefil ho do nohy. Maník se jen s námahou dovlekl ke žlabu, kde si lehl na zem.

Waddy nabil revolver. Pak sáhl i po Reagenově koltu, který měl strčený za opaskem.

„Pojďte, vy darebáci!“ zvolal z okna. „Tady dostanete, co zasloužíte, vy zloduši!“

Clay ho odtáhl zpátky a kývl na Reagena. Ten se k němu doplazil po čtyřech.

Clay ho zvedl za límec a vystrčil ho z okna. „Zmizte! Okamžitě se vraťte, odkud jste přišli!“

„Zůstaňte!“ křičel Reagen. „Má tu ženu v bezvědomí.“

Clay ho odhodil zpátky do rohu.

Reagen se sebral ze země a upravil si sako. „Ať se ti to líbí nebo ne, Clayi, nemáš sebemenší šanci!“ řekl. „Je po všem. Myslím, že teď je ten nejvhodnější čas pro kompromis.“

„Jestli tvoji muži nezmizí, tak tě zastřelím,“ vyhrožoval mu Clay. „Jenny musí k lékaři. Takže chápeš, že nemám na výběr.“

„Ale když mě zastřelíš, tak se odsud také živý nedostaneš,“ chladně opáčil Reagen. „Takže co kdybychom si radši rozumně promluvili?“

„Postarej se o Slatera!“ řekl Clay. „Ovaž ho. A držte se zpátky.“

Waddy opět pálil. Reagenovi muži se odhodlali k útoku na dveře. Clay tedy otevřel dveře a odvrátil je od tohoto úmyslu několika výstřely.

„To nevypadá dobře,“ sýčkoval Waddy, když konečně nahmátl Jenny puls. „Musí k doktorovi.“

Clay se otočil a vyhlédl z okna.

„Nu?“ zeptal se opět svázaný Reagen, který nyní ležel na podlaze. „Co uděláš? Musíš se rozhodnout. I podle mě musí Jenny k lékaři. Navrhuju, abychom na všechno zapomněli a každý z nás si šel svou cestou.“

Za této zoufalé situace Clay zvažoval i možnost prostřílet se ven. Ale když tuto variantu probral blíž, pochopil, že by to bylo zcela nesmyslné. Neměli by šanci. Takže zbývala jen jedna možnost, ale s tou se zase nemohl smířit.

„Buď jednou v životě férový, Bobe,“ prohodil k Reagenovi. „Nech Waddyho a Slatera odjet s Jenny.“

Reagen vstal, přestože byl svázaný. „Ne, Clayi! Buď mě pustíš a každý si půjdeme po svém, nebo budeš mít Jenny na svědomí.“

Clay vyhlédl z okna.

„Každou vteřinou váhání ji ohrožuješ,“ dodal Reagen. „Možná už v příští minutě nebude schopná jízdy, jestli okamžitě nevyjedete. Mysli na to! Já už se smířím s tím, že mi unikneš. Ale ber to tak, že zachráníš Jenny.“

„Za jakou cenu?!“

„Nic na tomto světě není zadarmo.“

„Tak dobrá, Bobe! Zavolej svého předáka k oknu. Chci s ním mluvit.“

„Jenom ztrácíme čas,“ opáčil Reagen. „Nech mě jít a já ti slibuju, že okamžitě odjedeme.“ Pousmál se. „Už jsem beztak z Kings Hill příliš dlouho pryč.“

„Zavolej k oknu svého předáka!“ požadoval i nadále Clay.

Reagen si povzdychl. „Jerome! Pojď k oknu!“ zvolal.

Jerome, který ležel za žlabem, vstal a posunul si stetson do týla.

„Co to má znamenat, šéfe?“ ptal se. „Nechci se jen tak nechat odbouchnout. A ještě k tomu od Allisona.“

„Udělej, co ti říkám!“ zařval Reagen. „Pojď sem! Allison s tebou chce mluvit.“

Jerome si strčil kolt do pouzdra a váhavě se vydal k domu. Přišel až k oknu a nejistě se usmál.

„Clay Allison to vzdává,“ řekl Reagen.

Jerome si změřil Claye pohledem.

„Sedněte na koně, Jerome, a jeďte do údolí,“ řekl Clay. „Bob Reagen za vámi přijede, hned jak vás nebude vidět.“

„Proč, Clayi?“ ptal se rozčilený Reagen. „Nejkratší cesta by přece byla přes kopce.“

„Pojedete tudy, nebo nepojedete vůbec!“ sykl Clay.

Reagen pokrčil rameny. „All right, Jerome! Jeďte zpátky do údolí. Hned se objevím.“

„Jenom aby to zas nebyl nějaký jeho trik,“ mínil Jerome.

„Jeďte! To je férová dohoda!“ uklidňoval ho Reagen.

Jerome si posunul stetson do čela a vrátil se k ostatním.

Musel jim nejprve vysvětlit, o co vlastně jde. A to trvalo nějakou dobu. Teprve poté se první z nich zvedli a šli ke koním. Jeden po druhém opouštěli svá místa, odváděli své koně a odjížděli pryč. Shromáždili se na cestě. Když tam dorazil i Jerome, vyjeli.

„Waddy, připrav koně!“ zvolal Clay.

Barman vyšel ven. Clay s Reagenem zůstali u okna a dívali se za vzdalujícími se jezdci, za nimiž se vířila oblaka prachu.

Vtom se zjevil Slater. „Vezmete mě s sebou, pane Reagene?“ tázal se vážným hlasem.

Reagen však o něho neprojevoval sebemenší zájem.

Clay mu poručil: „Pomozte Waddymu. Budete muset k lékaři.“

Slater se otočil a odkulhal ven.

Krátce nato se vrátil s Waddym. Chtěli vynést Jenny Gaveyovou, ale Clay to udělal sám.

Když se pak vrátil, stál Reagen ještě pořád u okna. Pohlédl na Claye a zašklebil se.

„Copak jsem ti od začátku neříkal, že se ti to nevyplatí? Neměl jsi to dělat, Clayi, neměl.“

Clay vyhlédl oknem. Jezdci už dorazili do výjezdu z údolí.

„Zmiz, Reagene!“ procedil Clay mezi zuby a rozřezal mu pouta.

Reagen ho chtěl za odměnu udeřit, ale když spatřil Clayův mrazivý pohled, raději toho nechal.

Chvatně vyšel ven a odjel.

Clay se rozhlédl po místnosti. Pak vyběhl i on.

Waddy a Slater již seděli na koních. Řemeny z postroje k nim připevnili jakási nosítka. Slater jel napřed.

„Reagenovi nevěřím,“ řekl Waddy. „Měli bychom si dávat velký pozor.“

„Já mu také nevěřím,“ přisvědčil Clay a vyhoupl se do sedla. „Jedeme!“

Bob Reagen se stále ohlížel ke Cleerns Station. Když však uviděl, že Clay a ostatní odjíždějí, pobodl svého koně a ostrým cvalem dohnal své muže. Ti raději zastavili.

Reagen také zastavil, ale jenom proto, aby mu dali nějakou zbraň. Jerome mu podal svou pušku.

Reagen přikývl. „Pojďte, chlapci! Teď za to zaplatí.“

„Měl byste ho nechat odjet, šéfe,“ namítl Alcron.

Reagen se zarazil a dal si ruce v bok. „Hm, zdá se mi, že nevíš, o čem mluvíš, Alcrone! S Clayem Allisonem se člověk může buď přátelit, nebo ho musí zabít. On i já víme, že ta dohoda není férová. Hned jak dostane Jenny do bezpečí, vrátí se. Takže mu zkrátíme cestu. Není jiná volba, buď my nebo on. A myslím, že pořád bude lepší, když to přežijeme my.“

Po těchto slovech bodl svého koně do slabin a vyrazil. Jeho muži ho následovali v chmurném dvojstupu.

Clay hned za Cleerns Station zastavil. „Jeďte dál sami, Waddy! Když se nebudete nikde příliš zdržovat, mohli byste do Boulderu dorazit kolem půlnoci. Přijedu, hned jak to jenom bude možné.“

Slater a Waddy také zastavili a ohlédli se.

„Sakra, to ses úplně zbláznil, nebo co?“ kroutil hlavou Waddy. „Pojď, schováme se někde do křoví. S trochou štěstí…“

„Udělej, co ti říkám, Waddy!“ přerušil ho Clay. „Akorát bychom tak zabili Jenny.“

„Ty chceš jet zpátky do stanice?“ vyzvídal Waddy.

„Je to jediné místo, kde bych mohl Reagena zastavit,“ řekl Clay.

„Proč teda potom nejedeš aspoň do hor?!“ naléhal barman.

Clay se trpce pousmál. „Musím Reagena přimět k tomu, aby se mnou bojoval, jinak by se hnal za vámi. A jak by měl Jenny, měl by i mě, jedno, kde bych zrovna byl. A to on zatraceně dobře ví!“

„Při mé čejenské prababičce! To je hrozné.“

Náhle vítr přinesl zvuk uhánějících koní.

Clay obrátil koně a vyrazil.

„A hlavně se nikde nezdržujte!“ zvolal ještě na Waddyho. „Dělejte, pospěšte si.“

Slater i Waddy tedy vyrazili dál.

Clay sjel z cesty a vydal se ke stanici chráněn dlouhou alejí. Před domem seskočil ze sedla a přivázal svého ryzáka k zábradlí. Pak ho rychle odsedlal, vzal si ze sedlového pouzdra pušku a hodil batoh s věcmi otevřenými dveřmi dovnitř. Když se otočil, zrovna kolem po silnici uháněl Reagen se svými jezdci. Všimli si ho a okamžitě k němu zahnuli.

Clay na ně spustil palbu a přinutil je tak seskočit ze sedel už na cestě. Přestřelka trvala skoro deset minut, než se Reagenovi muži dostali tak blízko k domu, že Clay musel ustoupit z futer a zabouchnout za sebou dveře. Jeho protivníci toho okamžiku využili k tomu, aby přeběhli na své staré pozice.

Clay zabarikádoval dveře skříní. Na pohovku, která bránila Reagenovým chlápkům ve vstupu zadním vchodem, naházel stůl a židle. Přitom po něm ovšem stříleli oknem.

Teď střelba utichla a od žlabu na něho zvolal Reagen: „Vzdej to, Clayi! Toto je tvoje poslední šance. Vyjdi ven!“

Clay vstal a několikrát vypálil z pušky směrem, kde předpokládal Reagena.

Odpovědí mu byla sprška kulek. Clay se přikrčil a pohlédl na otřásající se dveře. Reagenovi lidé se je pokoušeli vyrazit. Tu zaregistroval nějaký pohyb pod oknem. Bleskově se tedy schoval do rohu.

V následujícím okamžiku dovnitř proskočil oknem Jerome.

Clay ho trefil ještě v letu.

Střelba opět ustala.

„Jerome!“ zvolal Reagen. „Dostal jsi ho?“

Clay pomalu vstal a opatrně vyhlédl oknem ven. Spatřil jen stín jednoho muže. Clay se domníval, že to je Reagen. S puškou v ruce tedy poněkud ustoupil stranou, aby ho lépe viděl. Když se dostal až ke kamnům, poznal, že to je Alcron. Stál ve dvoře, přikrčený, v ruce kolt. Čekal podle všeho na Reagenovo znamení.

Clay vystřelil. Kulka zasáhla Alcrona jako naschvál znovu do ramene a srazila ho k zemi.

Reagen vztekle zařval: „Zaútočte! Už to s ním jednou provždy skončete!“

Třeskly výstřely. Clay se přikrčil vedle kamen. Zasypávala ho padající omítka a kousky cihel. Oboje dveře se otřásaly pod údery Reagenových pistolníků.

Clay odložil pušku a sáhl po koltech.

Tu vyletěly dveře z pantů a i s přisunutou skříní se převrátily do místnosti.

Clay pálil z obou koltů a odrážel tak muže útočící na nyní volný vchod.

Náhle se rozhostilo ticho. V místnosti se skoro nedalo dýchat, kolik tam bylo dýmu. Vítr přivál ke dveřím oblak prachu. Clay vyhlédl z okna. Pak se připlazil ke skříni, bleskurychle ji narovnal a posunul ji zpátky do vchodu.

Nabil kolty, vzal pušku a stoupl si k oknu. Panovalo podezřelé ticho. Clay využil této přestávky, aby vyhodil mrtvého Jeromea ven.

To, že Reagen kuje něco nekalého, Claye napadlo, hned když ho viděl odvádět jeho koně. Potom uslyšel kroky na střeše. To znamenalo, že Reagen ho bude chtít vykouřit.

Po pár minutách skutečně ucítil kouř.

„Clayi!“ ozval se Reagen. „Vyjdi ven! Dům je v plamenech!“

Clay vstal a opatrně přišel k oknu. Všiml si, jak se dýmí ze střechy.

Za žlabem stály dvě postavy. Ostatní neviděl. Nevěděl, kolik z nich vyřadil z boje. Předpokládal, že Reagen je rozestavil kolem domu, aby jim náhodou neunikl.

Clay pohlédl ke stodole. Vzdálenost mezi ní a domem činila zhruba sto yardů. Na této vzdálenosti ho mohli stokrát trefit. „Clayi! Dům hoří!“ křičel Reagen. „Vzdej to! Vyjdi ven nebo uhoříš!“

Clay tušil, že jeho nepřátelé počítají s tím, že vyběhne ven až v posledním okamžiku. To nechtěl, takže vyskočil z okna, ještě než vůbec spatřil plameny, a rozběhl se ke stodole.

Jeho protivníkům, ležícím před domem, to samozřejmě nemohlo uniknout. Reagen vstal a začal po něm střílet.

Clay utíkal jak zajíc. Přitom se ale několikrát otočil a vypálil. Nejprve jen z revolveru, poté, už v půlce vzdálenosti ke stodole, i z pušky. Pod nohama mu hvízdaly kulky. Jedna mu roztrhla košili na rameni. Další mu srazila z hlavy stetson. Zachytil ho však a běžel dál. Před vraty do stodoly se vrhl k zemi a odkutálel se dovnitř.

Nemohl popadnout dech. Srdce mu bušilo tak divoce, že si myslel, že se mu každou chvíli rozskočí hruď. S třesoucíma se rukama se chopil pušky a vypálil po mužích, kteří se opět snažili ho obklíčit. Jenže byl tak unavený, že nikoho netrefil.

„Ten karbaník nejenomže střílí jak čert, ale on i tak běhá,“ prohodil Jake, když u stodoly zalehl na zem.

„Přesto nám neunikne!“ zavrčel Reagen. „Neztrácej čas, Jakeu. Podpal stodolu!“

Jake vzal sirky a vzdálil se. Když se Reagen otočil, spatřil za sebou Alcrona. Druhé zranění ho zcela vyřídilo, ale, jak sám řekl, chtěl být u toho, až s Clayem Allisonem zúčtují.

„Odpliž se zpátky a počkej u koní,“ radil mu Reagen. „Stejně už nemůžeš střílet. Viděl jsi, jak Allison utíkal?“

„Až v posledním okamžiku,“ řekl Alcron. „Mohl jsem vystřelit jen jednou. Ale už byl pryč. Nevěřili jsme, že by mohl vyběhnout tak rychle. Myslel jsem, že vyskočí až v poslední chvíli.“

Reagen se zlobně zachichotal. „To jsme si mysleli všichni. Ale teď, Alcrone, už mu nepomůže nic. Stodola shoří jak otýpka slámy. Ha, už to praská!“

Reagen se otočil a kývl na ostatní. „Všichni vpřed. Máme ho!“

Clay pohlédl k hořícímu domu. Vítr strhával kouř k zemi a hnal ho přímo proti stodole.

S hrůzou si uvědomil, že i ve velké, tmavé stodole to začalo praskat. Od sena stoupal dým.

Věděl, že to je konec. Na soucit Reagenových pistolníků spoléhat nemohl. O nich si nedělal iluze.

Štiplavý kouř se šířil velmi rychle. Clay se rozkašlal. Pálily ho oči. Poté spatřil první plameny. Kouř ze stodoly se mísil s dýmem z domu.

Clay věděl, kde leží jeho nepřátelé. Reagen byl napravo od stodoly v ploché proláklině. Odtud také neustále zaznívaly výzvy, aby se vzdal.

Clay vzal pušku a zahodil ji.

Na zadním konci už byla stodola v plamenech. Žár stoupal. Clay si musel držet ruku před očima, aby vůbec něco viděl.

„Clayi, naposledy se pomodli a vyjdi!“ zabručel Reagen. Z jeho hlasu se dalo poznat, že konec už se blíží každým okamžikem. A že mu to bude po chuti.

Clay si odkašlal a vytáhl si límec saka. Pak s koltem v ruce vyšel ven.

Reagen a jeho muži vstali. Přestože místo bylo plné kouře, mohl je Clay rozeznat. Byli rozmístěni před vraty stodoly.

Clay zůstal stát a rozhlédl se po nich. Vítr mu vehnal do tváře kouř, takže mu do očí vyhrkly slzy. To, co viděl, se rozostřovalo.

Stodola se začala hroutit. Jeden po druhém začaly s ohlušujícím rachotem padat trámy. Přitom se vraty vyvalil sloupec dýmu a jisker a ožehl Claye, který pomalu kráčel k Reagenovi.

Ten ustupoval dozadu. Krok za krokem.

„Odhoď zbraně, Clayi!“ zabručel.

Řítily se další trámy. Boční stěna se zhroutila.

Clay se rozběhl.

Reagenovi muži na něho spustili palbu.

Clay zalehl a začal střílet. Hned první kulkou trefil Reagena. A druhou také.

Reagen klečel na kolenou. Chtěl ještě vypálit, ale padl na tvář a zůstal ležet.

Clay pustil kolty a roztáhl ruce. V následujícím okamžiku ucítil bolest v zádech. Jeden z mužů k němu přiběhl, kopl do něho a obrátil ho na záda.

„Je hotový!“ slyšel Clay.

Pak ten chlápek zase odběhl.

Ozval se dusot kopyt. Vzdaloval se, až posléze utichl zcela.

Clay se z posledních sil odplazil od stodoly. Sotva mohl popadnout dech, protože nad dvorem se převalovaly chuchvalce černého dýmu.

Po cestě narazil na Reagena. Zatřásl s ním.

Ale Reagen už neodpovídal. Byl mrtvý.

Clay se pak plazil dál až na silnici. Tam pohlédl zpět k plamenům.

Z Cleerns Station zůstala hromada dýmajících trosek. Clay se připlazil ke stromu nedaleko silnice a s jeho pomocí vstal. Mezi silnicí a ohradou stanice stál kůň. Z posledních sil k němu dokulhal, vysoukal se do sedla a vydal se směrem k Boulderu.

Nevěděl, jak se mu mohlo povést se do města dostat. Prostě se náhle v sedle koně probudil a obklopovalo ho množství mužů. Snesli ho z koně a odnesli k doktorovi. Tam mezi těmi muži poznal starého dobrého Waddyho.

„Jak se daří Jenny?“ zamumlal.

„Už přišla k sobě,“ odpověděl Waddy, který pomáhal doktorovi vysvléct Claye ze saka a košile. „Ale minimálně čtyři týdny si bude muset poležet.“

Clay byl po několika dnech už znovu na nohou. Přesně ten den ho navštívil šerif a vyslechl ho. Když se rozloučili, šel Clay za Jenny, která ležela ve stejném domě.

Když vstoupil do jejího pokoje, šťastně se usmívala.

„Clayi, ani nevíš, jak jsem se na tento den těšila!“ řekla, posadila se a stiskla mu ruku.

„Ještě vypadáš dost unaveně,“ řekl mírně a zase ji uložil do polštářů.

„Ale i tak už se nemůžu dočkat, až se zase vrátíme do Kings Hill,“ usmála se. „Vrátíme se tam, ne?“

Clay váhal.

„Řekni ano!“ žádala. „Potřebuju muže, který by se staral o mou dostavníkovou společnost a – o mne.“

Clay ji polaskal a políbil. „Když chceš? Na to jsem myslel od první chvíle, kdy jsem tě potkal.“

Do místnosti vešel Waddy.

„U mojí čejenské prababičky!“ zasmál se. „Zvete mě?“

Clay se obrátil. „Na co?“

„Na svatbu, na co jiného? Nechám vám vyzvánět v kostele!“

Clay k němu přistoupil a prohodil: „Waddy, ty starý brachu. To víš, že jsi zvaný. Ale nejdřív nám musíš sehnat vůz, se kterým bychom se vrátili do Kings Hill.“

Waddy na něho překvapeně pohlédl. „Ale ten už přece stojí celý den před domem. Jak jsem mohl vědět, jak dlouho budete vylehávat v posteli? Moje prababička, ta byla z úplně jiného materiálu. Už jsem vykládal, jak jednomu Čejenovi ukousla ucho?“

„…protože neměla po ruce váleček na nudle,“ dokončil jeho historku Clay.

Waddy se usmál. „Takže už jsem vám to vykládal? Hm, to jsem nevěděl.“

A o čtrnáct dní později se všichni vrátili do Kings Hill.