John Kirby

Colorado western 012. Dlouhá trať

V místnosti byla tma, ale poměrně příjemné teplo. Z pece se ozývalo tiché praskání. Vonělo borové dřevo.

U malého okna, které připomínalo střílnu, stál muž a pozoroval déšť.

Lilo jako z konve. Nemohl tedy vidět, co se venku děje. Všechno, co viděl, byla akorát lokomotiva a rozžhavený kotel. Z černého komína stoupala pára a vítr ji rozháněl po okolí.

Dlaně měl položené na pažbách obou svých koltů, které měl zastrčené v pouzdrech visících na opasku. Železo příjemně chladilo.

Nehýbal se. Kouřil doutník. Venku, nad lokomotivou, se zablesklo a pak, po zadunění hromu, zaslechl něčí kroky přede dveřmi. Pevněji uchopil obě zbraně.

Někdo otevřel dveře a dovnitř vnikl ostrý, studený vzduch. Na okamžik ve dveřích spatřil postavu v tmavém plášti, kterou osvítil další blesk. Poté se dveře zase zavřely.

„Morgane?“ ozval se ten neznámý z temnoty.

„Ano,“ řekl muž u okna.

„Přicházejí!“

„Kolik jich je?“

„Jsou tři. Tři bratři Cassidyové.“

„Jsou sami.“

„Jo, přišli sami a pěšky!“

„Kde mají koně?“

„Nevím,“ odpověděl hlas ode dveří. „Všichni tři přišli pěšky.“

„Ale co jejich koně? Hm?“

„Asi je nechali ve městě, pane Morgane.“

Bat Morgan slyšel, jak onen muž u dveří šmátrá kolem sebe.

„Co to tam děláte?“ zeptal se přidušeným hlasem.

„Světlo! Potřebuju rozsvítit, nebo se tu někde bouchnu do hlavy!“

„Ne, jenom žádné světlo,“ namítl Bat Morgan.

„Co?“

„Žádné světlo, říkám. Za chvilku musím odejít a nechci, aby mě někdo viděl.“

„Nechcete počkat, až přijdou vaši partneři, pane Morgane?“

„Ne, nemůžu déle čekat. Jak dlouho to bude trvat, než sem Cassidyové dojdou?“

„Musí tu být každou chvíli.“

„A Curly se ještě nevrátil,“ dodal Bat Morgan. „Kde jenom může být? Ví přece, že ho tu potřebuju.“

„Možná je teď někde za Cassidyovými.“

„Ne,“ zamumlal Bat Morgan. „Vím, že je někde před nimi. Přikázal jsem mu to.“

„Co když se něco stalo?“

„Nevím.“

„Mám běžet do města?“

„Ne,“ řekl Morgan. „Zůstaňte tady. Bylo by to příliš nápadné, kdyby teď někdo opustil stanici.“

Otočil se a vyhlédl z okna.

„Půjdu, a to hned,“ řekl. „Počínají si, tak jak jsme o tom mluvili, Taite! Jestli se mi něco stane, musíte za každou cenu zabránit tomu, aby se někdo z Cassidyů dostal do vlaku. Nesmí do něj. V žádném případě, rozumíte mi?“

Bez toho že by počkal na odpověď, popadl svůj stetson a koženou pláštěnku a oblékl se. Pak si sáhl do kapsy, vytáhl hvězdu – byla celá teplá, jak ji nosil při sobě – a připnul si ji na vnější stranu pláštěnky.

Aniž by do čehokoliv narazil, prošel místností a zastavil se u dveří. Cítil blízkost starého muže, se kterým hovořil. A pak ho i uslyšel.

„Když teď vyjdete, dáte svůj život všanc, Morgane. Děláte to všechno proto, že vás za to železnice platí? Myslím že ne. Buď jste tak velký idealista, nebo…“ Na chvíli se odmlčel, aby pak dodal: „Nechtěl bych být ve vaší kůži, Morgane, ale i tak vám přeju hodně štěstí.“

„Díky,“ řekl Morgan. „Budu ho potřebovat.“

Bat Morgan mu stiskl ruku, otevřel dveře a vyklouzl ven.

Do tváře mu padaly kapky deště. Bylo velmi zima a kouřilo se mu od úst.

Navlékl si rukavice. Cítil, jak v tom chladu tuhne. Přitáhl si proto pláštěnku pevněji. Hmatem zkontroloval revolver, který měl zastrčený v pouzdře na opasku.

V tom okamžiku se před ním v temnotě vynořily tři nezřetelné postavy mířící k vlaku. Ti lidé kráčeli se skloněnými hlavami, tak se chránili před ostrým větrem, zachumláni do svých pláštěnek.

Bat Morgan odhadoval, že mohou být tak dvacet yardů od něho. Slyšel mlaskavý zvuk jejich holínek v rozbředlém bahně. Dorazili k poslednímu vagónu. Zde se zastavili a začali se rozhlížet.

Nebylo jim sice vidět do tváře, ale Bat Morgan je i tak poznal.

Byli to Kirby Cassidy, nejstarší ze tří bratrů, Val Cassidy a nejmladší Amos Cassidy.

Pomalu tasil revolver, natáhl úderník a strčil ho do kapsy pláštěnky. Tři Cassidyové tam stáli v závětří vagónu.

Zatímco je pozorně sledoval, začal odpočítávat.

Bat viděl, že Kirby Cassidy se obrátil ke svému bratrovi, něco mu řekl, ve skučícím větru ale nebylo slyšet, co, otočil se a chytil se zábradlí schůdků posledního vagónu.

„Cassidy!“ zvolal. Kirby Cassidy se otočil. Všichni tři se poplašeně ohlédli.

„Kdo je tam?“ zeptal se Kirby Cassidy.

„Nechoď do toho vlaku,“ varoval ho Bat Morgan. „Tady je Bat Morgan z Union Pacific. Ani to nezkoušej!“

„Jdi k čertu!“ řekl Kirby a opět se obrátil k vagónu. O zlomek vteřiny později se vymrštil a vystřelil.

Bat Morgan uviděl záblesk. Uskočil stranou. Zazněly dvě rány. Bat se nemýlil.

Kirby Cassidy se křečovitě chytil zábradlí schodů vagónu. Podlomila se mu kolena.

Bat sebou mrštil do bláta a vypálil po jeho bratrech. Okamžitě opětovali palbu. V tom okamžiku se vlak začal rozjíždět. Kdosi zvolal: „Pomozte mi!“ Bat viděl, jak se Kirby Cassidy ležící na zemi převalil a vystřelil na něho. Kulka však jen odřela nedalekou zeď.

Pak střílel znovu Bat. A opět měl přesnou trefu. Viděl, jak Kirbymu Cassidymu klesá hlava do bláta. Poté zasáhl jeho bratra Vala, který se pokoušel ukrýt se za vagónem. Zakopl o kolej, padl a už nevstal.

Zbyl už jen Amos Cassidy, který pálil do míst, kde předpokládal Bata Morgana. Netrefil ho však, protože ho pořádně neviděl. Kulky tak skončily bez efektu v bahně.

Nechal toho tedy a vyskočil na plošinu posledního vagónu. Vlak se už rozjížděl. Bat, přestože byla tma, zahlédl mladíka opřeného o dřevěnou stěnu vagónu. Dokonce mu viděl do tváře.

Nevystřelil po něm, nýbrž vstal a zvolal: „Vyskoč! Cassidy, vyskoč! Odhoď tu zbraň! Odhoď ji!“

Poslední vagón zrovna projížděl kolem něho.

Batovi neuniklo, že Cassidy sebou trhl. Pak vystřelil.

Scénu osvítily výšlehy z hlavně. Oba výstřely se slily v jeden. Bat cítil, že mu něco proletělo pláštěnkou. Amos Cassidy padl na zábradlí plošiny a pokusil se na něm zachytit. Pak vrávoravými kroky sestoupil na schůdky.

Bat ho viděl, jak přikrčen stojí na schůdcích a vítr mu hází s pláštěnkou. Vtom se mu sesmekla noha a jen tak tak se stačil zachytit konce zábradlí. Vlak stále zrychloval, smýkal nešťastného Cassidyho po kolejích a ze střechy na něho stékala voda.

Bat se rozběhl. Nemělo to moc smysl, protože vlak nemohl dostihnout, ale přesto běžel, jak jen mohl, a sledoval Amose Cassidyho vlajícího za vlakem. Slyšel, jak Cassidy řve. Sám na něho chtěl zakřičet: Pusť se! Pusť se, ty blázne! Ale z hrdla se mu vydral jen jakýsi nesrozumitelný zvuk. A Amos Cassidy se nepustil. Nechal se smýkat dál. Hrozný pohled.

Vlak už vyjížděl ze stanice. Pak se Amos náhle pustil. Vypadalo to, že

jeho tělo narazilo na nějakou překážku. Odletěl na stranu, převalil se na záda a zůstal nehybně ležet.

Bat Morgan k němu hned běžel. Věděl však, že už je stejně příliš pozdě.

Amos Cassidy ležel s roztaženýma, rukama na zemi, jako by byl ukřižovaný.

Jeho tvář byla bílá a ztrhaná. Měl otevřené oči. Po lících mu stékaly kapky deště, takže se zdálo, že pláče. Vypadal velmi mladě.

Bat Morgan se otočil a vydal se zpátky do stanice. Tu se před ním vynořilo světlo lucerny a o pár okamžiků později i Taitova postava.

Jeho první otázka zněla: „Stalo se vám něco, pane Morgane?“

Bat Morgan mlčky zavrtěl hlavou.

„Kde je Amos Cassidy?“ zeptal se Tait.

„Tam,“ řekl Morgan a mávl rukou za sebe. „Leží tam na dešti. Nemůžeme ho tam nechat. Přineste ho sem.“

„Ano, hned to udělám,“ odvětil Tait.

„A ti dva?“

„Mrtví.“

Bat Morgan si utřel zmoklé čelo a pohlédl na dvě těla ležící mezi kolejemi jako nějaké rance starých šatů.

Seděl u kamen, jen v košili a kalhotách. Všechno ostatní, včetně bot, si svlékl. Bosýma nohama se dotýkal studené cihlové podlahy. V rukou držel hrnek s horkou kávou a hleděl na kamna. Jeho šaty byly ještě stále mokré a dost zapáchaly. Cítil se velmi unavený a polámaný. Čekal, až se vrátí Curly O’Brien.

„Co já vím, tak železniční společnost vypsala za polapení bratří Cassidyů tři tisíce dolarů,“ prohodil Tait, který seděl u okna.

Bat Morgan na něho pohlédl. Ve světle petrolejky měla jeho tvář ďábelský výraz. Šedivé čupřiny mu padaly do čela, jeho pohled však byl až neuvěřitelně pronikavý.

„Máte tu kafe?“ zeptal se Bat Morgan.

„Co? No jistě. Nalejte si, kolik chcete.“

„Děkuju.“

„Pomalu se z vás musí stávat bohatý člověk,“ dodal Tait.

„Pomalu ano,“ poznamenal Bat a naléval si kávu.

„A co máte v plánu?“

Bat Morgan vstal a bosý přišel k oknu. Vyhlédl ven. Stále pršelo. Pomyslel na Curlyho O’Briana a lehce zneklidněl.

„Jak dlouho podle vás ještě bude pršet, Taite?“

„Hm, nevím. Podle mě tak ještě celou noc. Za světla už by mohlo být po dešti.“

„Kdy jede další vlak do tábora?“

„V sedm ráno. Chcete jet s ním?“

„Ano.“

Tait si narovnal konce svého bílého kníru.

„Kolik peněz bylo ve vlaku, po kterém šli Cassidyové?“

„To nevím.“

„Byly tam přece výplaty, ne?“

„Ano.“

„Takže to by bylo už popáté, kdy by Cassidyové přepadli vlak s výplatami, že?“

„Ano.“

Tait vzal ze stolu láhev, odzátkoval ji. Pak nalil Batovi doušek kořalky do kávy.

„Zahřeje vás to. Kdy se trati Union Pacific a Western Central Pacific potkají, pane Morgane?“

„Někdy příští týden,“ řekl Bat.

Stále více se ho zmocňoval neklid. Cosi mu říkalo, že se stane něco nepředvídatelného. Slyšel, že Tait mu ještě cosi říká, ale nerozuměl, co to bylo. Prudce postavil hrnek na stůl, až káva vystříkla.

„Jdu do města,“ řekl Taitovi, který na něho hleděl s otevřenými ústy.

„Ale vždyť lije jak z konve.“

„Něco se stalo,“ dodal Bat. „Cítím to. Něco se muselo stát.“

Sedl si na židli a začal si obouvat boty.

„Jste po té přestřelce nervózní,“ řekl starý bělovlasý muž. „Nic se nestalo, nemusíte mít strach.“

Bat Morgan se zarazil a pohlédl na něho.

„Něco tady neštymuje,“ řekl. „Dejte mi můj kabát. Musím do města…“

Zapnul si kalhoty a košili a vzal z židle opasek. V tom okamžiku někdo zaklepal. Ozval se jemu neznámý hlas: „Taite? Taite, jste tady? Můžu dovnitř?“ Tait přistoupil ke dveřím a otevřel je.

Bat spatřil hubeného, středně vysokého chlápka. Vkročil do dveří, ale zůstal v nich stát.

Na okamžik se jejich pohledy střetly. Bat cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

Muž měl na sobě koženou pláštěnku. Sundal si klobouk, aby z něj otřepal vodu. Na kazajce se mu leskla hvězda městského maršála. „Jmenuju se Hordern,“ řekl. „Hledám muže jménem Bat Morgan. Měl by se tu podle mých informací zdržovat. Jste to vy?“

„Ano,“ řekl Bat.

„Jste agent železnice. Železniční jezdec?“

„Ano.“

Maršál přivřel oči a změřil si ho pohledem. Poté přistoupil ke stolu. „Mám vám něco dát,“ řekl. Položil na stůl zavřenou pěst, otevřel ji a v záři petrolejky se cosi zalesklo. Hvězda.

Bat na ni pohlédl a hrdlo se mu stáhlo ještě víc. Polkl. Zvedl ruku, jako by chtěl hvězdu uchopit, ale pak ji zas nechal klesnout. Těkal pohledem z maršála na hvězdu. Hordern ho nedůvěřivě pozoroval. „To je hvězda Curlyho O’Briana,“ hlesl Bat. „Odkud ji máte?“

,,O’Brian? Ano, tak se jmenoval,“ řekl městský maršál, „řekl mi své jméno, vaše jméno a místo, kde vás najdu – než zemřel.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Přerušovalo ho jen praskání v kamnech. Tait nespouštěl oči z Bata Morgana. „Zemřel? On zemřel?“ ptal se otřesený Bat. „Ano.“

„Kdo…“

„Nevím. Nějaký jezdec.“

„Utekl?“

„Ano. Nebylo možné ho v tom dešti pronásledovat.“

Bat Morgan přistoupil k Hordernovi, až se skoro dotýkali nosy.

„Vy jste ho nepronásledoval?“ řekl Bat, ale ani ne tak jako otázku, spíš jako pevné přesvědčení. Přivřel oči a chytil ho za límec. V obličeji mu cukalo. Byl bledý jako stěna.

Maršál se od něho odtrhl a promnul si krk.

„Přestaňte!“ vykřikl. „Řekl jsem vám přece, že to bylo nemožné. Krom toho jsem u toho ani nebyl. Ten, kdo to viděl, mi akorát vyprávěl, že po ulici jel muž se třemi koňmi. Víc nevěděl. Vůbec mu ten chlap neutkvěl v paměti. Najednou se ozvaly výstřely a O’Brian ležel na ulici. Když jsem tam přijel, vrah už byl pryč.“

Na chvíli se odmlčel, aby pak dodal: „To se nemělo stát. Jenže vy, železniční jezdci, jste všichni stejní. Zajímají vás jenom peníze! A je vám jedno, že můžete přijít o život. Běžte si nechat vyplatit ty prémie. Třeba se přitom budete cítit dobře.“

Chtěl se otočit, ale pak se zarazil. Sáhl si do kapsy a něco vytáhl. Pak si narazil na hlavu stetson a přehodil přes sebe pláštěnku.

Pak pohlédl na Bata a podal mu zavřenou pěst. „A ještě něco. Toto! Toto měl váš přítel v dlani!“

K večeru dorazil do tábora VII.

Tábor VII bylo stanové městečko, které bylo posledním obydleným místem před městem Promontory, v němž se měly setkat dráhy Union Pacific a Central Pacific. Železnice se vinula jako věčně svítící kovový paprsek chaotickou změtí stanů, bud, skladišť, obchodů a baráků všech možných i nemožných podob.

Bat Morgan si vybral místo v posledním otevřeném vagónu, kterým přijížděli noví dělníci ze Silver Creeku. Držel se od nich stranou. Když vlak vjel do tábora, vzal si svou tornu a vyskočil z vagónu, ještě než vlak zastavil.

„Ahoj.Morgane!“

Bat Morgan se zarazil a ohlédl se.

Od stanů k němu přicházel zrzavý obr.

Bat si vytáhl z úst doutník a řekl: „Ahoj, Sheelsi!“

„Tak zase zpátky?“ otázal se dlouhán.

„Jo.“

„Kde tentokrát?“

„V Silver Creeku.“

„Co se stalo?“

„Ledasco.“

„Něco se tu vykládá o Cassidyových. Je to pravda?“

„Ano.“

„A?“

Bat pokrčil rameny.

„Dostali jsme je v Silver Creeku na nádraží,“ řekl.

Dlouhán se poškrábal na bradě. Naposledy se holil před třemi dny.

„Jste zraněný, Morgane?“ zeptal se. „Nevypadáte dobře. Co se stalo? Kde je vlastně O’Brien?“

Bat si odklepl doutník a dlouze se zrzkovi zahleděl do očí, než odpověděl.

„O’Brien je mrtvý.“

„Ne?!“

„Jo.“

„Cassidyové? To udělali oni?“

„Ne. Nevím, kdo to byl. Jel sám do Silver Creeku a někdo ho sejmul.“

„Sakra!“ zvolal Sheels s rukama zkříženýma na prsou.

Měl špinavou košili, pod níž prosvítal oranžový nátělník. Boty potřebovaly vyčistit, stejně tak jako zablácené šňůrky na nich.

„Sakra!“ opakoval. „Jak se to jenom mohlo stát?“

„Nevím,“ odpověděl Bat. „Kde je Barrymoore?“

„Ve svém voze,“ řekl Sheels. Bok po boku procházeli dlouhými řadami stanů. Sheels vzal Batu Morganovi srolovanou přikrývku.

„To je špatné,“ řekl po tísnivém mlčení. „To Debbie Stuartovou hodně zasáhne. Slyšel jsem, že se měli s O’Brienem za pár týdnů brát… až bude trať dokončená. Chudák Debbie.“

Bat pohlédl na skupinu stanů, v nichž přebývaly dva tucty kavaleristů. Jejich prapor sklesle visel na stožáru, protože panovalo naprosté bezvětří. „Sheelsi?“

„Ano?“

„Viděl jste už někdy něco takového?“ Sáhl do kapsy a vytáhl kožený pásek široký tři palce. Byl dva couly dlouhý a na jedné straně vyzdobený drobnými, mnohobarevnými skleněnými perlami, jež vytvářely bizarní vzory.

Sheels tu věc uchopil a pozorně si ji prohlédl. „Ne. Co to je?“

„Nikdy jste to neviděl?“ opakoval Bat. Sheels zavrtěl hlavou. „Ne.“ Bat si pásek strčil zpátky do kapsy. „Díky, Sheelsi.“

Pak si vzal přikrývku a vydal se k salonnímu vagónu, který nebyl vzdálen ani padesát kroků odsud. Stál na odstavné koleji.

Vylezl na plošinu a zaklepal mosazným klepadlem. Vevnitř bylo chvíli ticho, až se kdosi ozval: „Kdo je tam?“

„To jsem já, pane. Morgan.“

„Pojďte dál.“

Bat otevřel dveře a vkročil do neveselého šera, jež vládlo vevnitř. Za psacím stolem v zadní části vozu vstal z křesla muž a vykročil k němu. Byl oblečen do šedého saka a pod světlým, květovaným límečkem měl uvázanou stříbřitou kravatu. Měl prořídlé vlasy a úzkou tvář plnou vrásek, která v tom šeru vypadala stejně šedivě jako jeho oblek. Zatímco si levou rukou kroutil knír, pravou podal Morganovi.

„Vítejte, Morgane,“ řekl. „Slyšel jsem, že jste zneškodnil Cassidyovy.“ Bat stiskl nabídnutou pravici a odložil si přikrývku na stolek.

Pohlédl plukovníku Johnu Barrymoorovi do očí.

V Barrymoorových očích se zračila nevyslovená otázka.

„Uplynulou noc přišla depeše ze Silver Creeku od maršála Horderna.“

„Takže vy tedy víte, že…?“

„Že O’Brien je mrtvý? Och, ano.“

„Kdo to řekne Debbie Stuartové? Já nemůžu.“

„Už to ví, Morgane. Řekl jsem jí to já. Bylo to to jediné, co jsem pro ni a pro O’Briana mohl udělat.“

„Děkuju, pane.“

Barrymoore se pootočil a otevřel skříňku, ze které vzal dvě skleničky. „Whisky nebo brandy?“

„Whisky.“

„Na stole jsou v dóze doutníky. Poslužte si.“

„Děkuju.“

Barrymoore poté odešel pro láhev. „Posaďte se, Morgane,“ pokynul mu.

Bat Morgan se rozložil v pohodlné klubovce a díval se, jak Barrymoore nalévá zlatý mok do sklenic.

Poté Barrymoore řekl: „Jak se to O’Brienovi stalo?“

Podal mu nalitou sklenici.

Bat neodmítl.

„Čekali jsme skoro až do půlnoci, ale Cassidyové stále nepřicházeli, ačkoli vlak stál ve stanici. Curly vyjel, aby se porozhlédl po Silver Creeku. Už se nevrátil. Po přestřelce s Cassidyovými přišel do stanice Hordern a řekl nám, že Curlyho někdo neznámý zastřelil na cestě. Nemám představu, jak k tomu mohlo dojít. Každopádně byl ten muž komplicem Cassidyů. Přišli pěšky a ten chlápek měl přitom s sebou tři koně. Patrně na ně měl počkat na nějakém domluveném místě, kde by vyskočili i s lupem z vlaku. Jenom mi není jasné, proč Curly nestřílel. Věděl přece, o co se jedná. Nikdo nebyl tak obezřetný jako on.“

„Musel udělat nějakou chybu,“ zamumlal Barrymoore. „Proč nepijete?“

Bat sklenici odsunul.

„Nemůžu. Stále musím myslet na to, co teď má Curly z toho, že tak dlouho nasazoval za Union Pacific krk.“

„Sloužil velké věci,“ řekl Barrymoore. „A vy taky, na to nezapomínejte, Morgane.“

Bat Morgan vstal a přistoupil k oknu. Vyhlédl ven. Dělníci zrovna přenášeli deset yardů dlouhý kus kolejí ke trati.

„Velké věci?“ zapochyboval Bat. „Velké věci asi ano. Ale co se z nás stalo? Ženeme se světem jak osamělí psi. A nikdo nám nepomůže. Tak je to, plukovníku. Uvědomil jsem si to, když mi Hordern řekl, že ani nezkusil pronásledovat Curlyho vraha. Prý mu v tom zabránil déšť!“ Hořce se zasmál. „Déšť! A přitom jsem mu viděl na očích, že je rád, že to jeden z nás dostal! Nenávidí nás, plukovníku. Ale proč?“

Barrymoore vstal a přikročil k němu.

„Nenávidí železnici,“ poznamenal. „Nenávidí všechno, co je nové.“

„Tomu nevěřím,“ namítl Bat.

„Dřív byste mi věřil,“ odvětil Barrymoore.

„To ano.“

„Dobře jste věděl, že to bude těžká práce,“ řekl Barrymoore. „A přesto jste ji vzal. Shromáždil jsem tu nejlepší muže svého pluku, abych se postaral o ochranu dráhy. Vzpomněl jsem si tenkrát na to, jak jsme společně bojovali. Vy, O’Brian a já.“

„A jak jste nás vytáhl ze dna, já vím,“ odtušil Bat. „Ale nikdy jste nám neřekl, že už se toho Kainova znamení nikdy nezbavíme. Jsme psanci a zůstaneme mimo zákon, i když budeme nosit hvězdu na hrudi. Už se toho nikdy nezbavíme. Na to jsem pomyslel, když jsem se dozvěděl o Curlym.“

Barrymoore točil sklenicí v dlani.

„Chcete skončit?“

Bat se hořce zasmál.

„A vy byste nechal dráhu ve štychu?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Barrymoore. „To ne. Je to můj životní úkol, Morgane. Poznal jsem totiž, že člověk může žít jen tehdy, když žije pro něco. Jinak se jen potácí bez nějakého smyslu. Vy jste toto potácení ukončil, když jste přišel k Union Pacific. A – co je to?“

Odmlčel se a pohlédl na proužek kůže ozdobený perlami, který mu Bat podal.

„To bych se vás rád zeptal,“ řekl Bat.

„Ukažte!“ Barrymoore si tu věc vzal a prohlédl si ji. „To je vampum.“ Podíval se na to na světle. Perly se duhově leskly. „Odkud to máte?“

„Nejdřív mi řekněte, co to je,“ požadoval Bat.

„Je to vampum. Talisman. Nosí štěstí. Používají ho Komančové kmene Kwahadi z texaských Llanos. Jak jste k tomu přišel?“

„Curly ho držel v ruce, když ho našli.“

„Chcete mi snad říct, že ho zabil indián?“ řekl Barrymoore a pozvedl obočí.

„Ne, ale nepochybně patřil Curlyho vrahovi. Je to naše jediná stopa.“

Barrymoore mu vampum vrátil.

„Nebude lehké najít toho člověka, kterému patřil,“ podotkl.

„Já ho najdu,“ řekl Bat. „Curly a já jsme byli přátelé, pane. Měli jsme velké plány. Přišli jsme na dráhu, abychom si tu vydělali velké peníze a pak začali nový život. Ale teď…“ Barrymoore přistoupil ke stolu a vzal z něj nějaký papír.

„Tady,“ řekl a podal ho Morganovi. „Toto je nyní vaše. Patří vám to. Je to poukázka na tři tisíce dolarů. Původně byla vypsána na bandu Cassidyových. Teď, když O’Brian už nežije, to všechno patří vám.“

Když Bat opouštěl Barrymooreův vagón, seděl Sheels ještě stále na hromadě pražců. Kouřil tmavý doutník. Bat zamířil k němu. Sheels vstal a dal si ruce do kapes. „Co vám řekl?“ zeptal se. „Nic,“ odpověděl Bat, bez toho že. by se na něho byť jen podíval.

„Nezajdeme na drink?“ prohodil Sheels. „Mám dneska volno a navíc dostanu výplatu. Zvu vás na whisky.“

„Kde je Debbie Stuartová?“ zeptal se Bat. „No, kde by mohla být?“ Vstoupili do saloonu „Railway“ a okamžitě je udeřil do nosu pach cigaret, alkoholu a lidského potu. Saloon byl vlastně jedním velkým stanem s dřevěnou podsadou. Stačilo jenom tyto podsady sbalit, stanovinu poskládat a saloon se mohl přestěhovat zase o kus dál, kde se dalo vydělat víc.

Vevnitř bylo plno a protlačit se k pultu vyžadovalo hodně ostré lokty. Náladu udržoval orchestrion a několik spoře oděných děvčat na pódiu. Ta rozpalovala dělníky, kteří zde za pouhou hodinku byli schopni utratit měsíční plat. Zmizel v kapsách těchto dívek.

Tak končil výsledek neuvěřitelně tvrdé práce.

Bat Morgan následoval Sheelse, který se procpal k pultu. Rozhlédl se, ale ať se díval, jak se díval, Debbie Stuartová nikde.

Sheels objednal whisky. Bat chytil barmana za rukáv.

„Musím mluvit se slečnou Stuartovou,“ naléhal. „Kde ji mohu najít?“

„Balí se,“ odpověděl barman.

„Cože?“

„Balí se. Rezervovala si místo ve vlaku, který zítra odjíždí do Silver City.“

„Kde je teď?“

„Ve svém stanu.“

Bat se obrátil, ale Sheels ho zadržel.

„Nechcete se se mnou napít?“ zeptal se.

„Hned se vrátím. Dávejte pozor na mé věci, Sheelsi,“ požádal a vyšel zadním vchodem ven.

Dívky ze saloonu žily ve dvanácti stanech, které byly postavené za saloonem.

Bat už cestu znal. Chodil tudy často. Překročil jednoho opilého dělníka, který se tu válel.

Debbie Stuartová se dvěma dalšími děvčaty bydlela v prvním stanu za saloonem.

Bat odsunul plachtu. Debbie si zrovna cosi skládala do zavazadla. Uslyšela kroky a otočila se. Na chvíli se jejich zraky střetly. Poté se ale dívka opět obrátila a opět se jala skládat věci do tašky.

Bat vstoupil do stanu. Smekl klobouk a zůstal tak mlčky stát ve vchodu.

Po chvíli dívka řekla, bez toho že by se na něho podívala: „Proč jsi přišel, Bate?“

„Slyšel jsem, že máš odjet, Debbie.“

„Když myslíš?“ špitla roztřeseným hlasem.

„Kam máš namířeno?“

„Vracím se zpátky na východ, Bate.“

„Kam?“

„Do St. Louis, odkud jsem přišla.“ Stále se na něho ani nepodívala.

„Co chceš na východě dělat, Debbie? Zůstaň tady. Postarám se o tebe, tak jako to dělal Curly.“ Když zmínil O’Brianovo jméno, křečovitě chytila jedny z šatů, které zrovna urovnávala.

„Promiň,“ omlouval se.

Stála tam jako solný sloup. Teprve po nekonečně dlouhé chvíli se uvolnila. Pohlédla na něho. Plakala.

„Nemluv o tom,“ hlesla. „Prosím! Když o tom budeš mluvit, tak zešílím.“

„Je mi to líto,“ řekl. „Vím, že tě nemůžu zastavit. Ani to nezkouším. Ale snad bys tu měla počkat, až se tratě spojí u Promontory. Debbie, jestli chceš za každou cenu odejít, tak aspoň jdi do Kalifornie, do nové země, za novým životem. Tady!“ Podal jí jakýsi papír.

„Co je to?“

„Má to cenu tří tisíc dolarů,“ řekl Bat Morgan. „Polovina měla patřit jemu. Rozumíš? Vezmi si to. On by to tak chtěl.“

Zavrtěla hlavou. Chvěly se jí rty. Prudce se otočila.

Po chvíli, když se uklidnila, opět promluvila, teď už jistějším hlasem: „Nech si to, Bate. Postav si za to ranč někde v Oregonu. Vždycky jsi o něm přece snil. Aspoň potom na mě budeš pořád vzpomínat… na to, že, že – ach, můj Bože, Bate!“

Zhroutila se na pryčnu a skryla svou tvář do polštářů.

Bat viděl, jak se celá třese. Otevřel její zavazadlo, dal do něj šek a zase ho zavřel.

Pak se nad ní sklonil a pohladil ji hřbetem své zhrublé ruky po jejích tmavých, lesklých vlasech.

„Jsi ještě mladá, Debbie,“ zašeptal. „A svět je velký. Ať se ti daří.“ Odešel ke vchodu a chystal se vykročit ven. Tu ho zarazil její hlas. „Bate!“

„Ano?“

Otočil se a viděl, že sedí na posteli. Po tvářích jí tekly slzy, ale zdálo se, že si toho nevšímá.

„Ty jsi byl Curlyův nejlepší přítel?“

„Ano.“

„Víš, kdo ho zabil?“

„Ne.“

„Ale najdeš ho?“

„Ano.“

„A zabiješ ho, tak jak on…“ odmlčela se.

Bat mlčky přikývl.

„Slibuješ?“

Opět přisvědčil.

„Přísahej.“

Zhluboka se nadechl a řekl: „Přísahám.“

„Bate,“ dodala. „Věřím, že ho určitě najdeš a zabiješ, a s ním zmizí ze světa mé noční můry. Slíbil jsi mi to.“

Bat si pomalu nasadil na hlavu stetson.

„Najdu ho, Debbie,“ podotkl. „A ty? Uslyším o tobě ještě někdy?“

Zavrtěla hlavou. „Ale poznám, až svou přísahu splníš, ucítím to. Bůh tě ochraňuj, Bate.“

Bat si sáhl na svůj stříbrem pobitý opasek. Vytáhl z něj jeden náboj, podíval se na něj a dal si ho do kapsy od kalhot.

„Pořád ho budu nosit,“ řekl. „Svou přísahu splním. Bůh tě ochraňuj, Debbie.“

Poté odešel.

Sheels ještě stál u pultu. „Jednu whisky,“ řekl. Barman mu podal další sklenici a nalil ji.

„Mluvil jste s ní?“ zeptal se Sheels. Trošku už se mu pletl jazyk. Bat přikývl a hodil drink do sebe. „Ještě jednu,“ poručil. Barman tedy nalil další. „Mám vám něco říct?“ zamumlal Sheels, kterému se leskly oči. „Vždycky jsem se moc divil, jak mohl někdo takový jak O’Brian přijít k takovému děvčeti. Vždyť by mohl mít mnohem lepší.“

„Byl kapitánem – za občanské války,“ řekl Bat a vypil sklenici. „Při obléhání Vickersburgu, pod Grantem, dostal stříbrnou hvězdu. Ano, byl dobrý.“

„Ale jak mohl přijít k ní, Morgane? Ona je přece úplně stejná jako ostatní tady v táboře, ne? Znal jsem se s ní předtím. Nikdy jsem mu to neřekl. Myslím, že kdyby mu to někdo řekl, O’Brian by ho zabil. To nevěděl, nebo si pořád něco namlouval?“

„Co s ní furt máte?“ zeptal se Bat. „No nic, akorát že je stejná jako ostatní v táboře. Vždyť se kolem sebe podívejte.“

„Co o ní tedy víte?“

„Vím, co je zač.“ Bat si nechal nalít další sklenici.

„Soudíte lidi, bez toho že byste je znal,“ trpce poznamenal. „Kdyby tu O’Brian byl, dal by vám co proto. Možná bych to dokonce měl udělat za něho. Vy, Sheelsi, nevěříte, že lidé se můžou změnit?“

Sheels si poručil další sklenici a hned ji vypil. Pak si hřbetem ruky utřel ústa.

„Takoví lidé se nikdy nezmění, Morgane. Žádný člověk se nezmění. Já ne, vy ne, Debbie Stuartová už vůbec ne. Znal jsem ji. Zajímaly ji vždy jenom peníze. Chudák O’Brian si s ní nikdy neměl začínat.“

Bat se na něho podíval a pochopil, že nemá smysl mu něco vysvětlovat. Když si o někom udělal obrázek, už při tom zůstal.

Přesto prohodil: „Člověk může zcela změnit život někoho jiného. K dobrému i ke špatnému.“

Sheels zavrtěl hlavou a opět sáhl po whisky.

„Lidi se nikdy nezmění,“ vedl si dál svou. „Vy mi nebudete nic vykládat, Bate. Byl jste ve válce?“

„Ano, kapitán, tak jako O’Brian,“ odvětil Bat. „Ve stejném pluku, v pluku plukovníka Barrymoorea, který u Vickersburgu ztratil polovinu svých mužů.“

„Myslel jsem si to,“ přisvědčil Sheels. „Mluvíte jako důstojník. Ale ve válce bojovali i jiní, Morgane. Nejenom vy. A dneska loupí a drancují.“

Bat na něho pátravě pohlédl. Přitom mu mimoděk klesla ruka. Poznal však, že Sheels je skutečně opilý a že nic neskrývá. To, co si myslel, také řekl. Nedělal s tím žádné tajnosti. Batovi se náhle udělalo zle od žaludku.

Honem sáhl po lahvi a nalil si. „Přijďte, Sheelsi,“ řekl, „opijeme se.“

Bat přivedl Debbie k vlaku, který už čekal pod plnou parou na kraji tábora. Donesl jí tam obě zavazadla.

„Dejte o sobě vědět, až budete v St. Louis, Debbie,“ požádal ji.

„Nevím,“ odtušila. Poté pohlédla na trať. Zdálo se, že je nevyspaná. V záři ranního slunce byla její tvář velmi bledá. Kolem krku si ovázala třásnitou šálu. U posledního vagónu se zastavili.

„Pomůžu vám nahoru, Debbie,“ řekl a zvedl ji na plošinu. Pak jí podal zavazadla a dodal: „Debbie, jestli budete potřebovat pomoc, spojte se s plukovníkem Barrymoorem. Ten už bude vědět, kde mě můžete najít. A neostýchejte se požádat někoho o pomoc, to je úplně normální.“

Prohrábla si vlasy.

„Nikdy vám to nezapomenu,“ řekla tichým hlasem. „Díky, Bate. Hodně štěstí.“

Zamával na ni stetsonem. „Good bye.“

Vlak vyjel.

Bat si nasadil stetson na hlavu a dal si ruce do kapes. Tak tam nyní stál a hleděl na vzdalující se vlak, který pomalu mizel za obzorem.

„Ano?“

Hlas v salonním vagónu zněl vyzývavě.

Bat otevřel létací dveře a vstoupil dovnitř. Spatřil Barrymoorea v županu, jak stojí před zrcadlem a holí se. Na tváři měl mýdlovou pěnu.

„Á, to jste vy, Morgane,“ prohodil. „Pojďte dál. Co pro vás mohu udělat?“

Bat Morgan smekl klobouk a hodil jej na židli.

„Pane,“ řekl, „jak dlouho to ještě bude trvat, než Union Pacific dorazí do Promontory?“

Barrymoore se přestal holit a pohladil si hladkou tvář.

„Předpokládám, že deset dnů nebo dva týdny,“ odpověděl. „Možná i méně. Pochopitelně se tam budeme snažit být dřív než Central Pacific. Proč?“

„V den, kdy dorazíme do Promontory, končím,“ řekl Bat.

Barrymooreovi klesla ruka s břitvou až k pasu a pomalu se k Batovi otočil.

„Chcete opustit Union Pacific?“ zeptal se nevěřícně. „Proč?“

„Z osobních důvodů,“ řekl Bat a hleděl při tom do pronikavých Barrymooreových očí. „Chci, abyste o tom věděl, pane.“

Sáhl po svém stetsonu, ale Barrymoore k němu energicky přikročil a zarazil ho. Bat přivřel oči.

„Svých nejlepších mužů se dobrovolně nevzdávám, Morgane. Budu o vás bojovat, pokud to bude nutné.“ Bat zavrtěl hlavou. „To by bylo marné, plukovníku,“ poznamenal. „V den, kdy se přibije zlatými hřebíky poslední pražec, u tratě končím.“

„Ale proč?“ vyzvídal Barrymoore. Bat Morgan pokrčil rameny. „Podívejte se,“ řekl Barrymoore. „Když jsme spolu bojovali za války a hrozila nám každou chvíli smrt, tak jsme si přece vzájemně důvěřovali. Důvěra za důvěru, Morgane. Je to kvůli O’Brianově smrti?“

„Má to s tím hodně společného,“ připustil Bat.

Barrymoore pustil jeho ruku, kterou do té chvíle pevně držel, a zamumlal: ,,O’Brian zemřel za velkou věc.“ Bat se hořce zasmál. „A co z toho má?“ prohodil trpce. „Všechno, co mu zůstalo, je jeden čtvereční yard země v Silver Creeku. Co má z toho pocitu, že umřel za velkou věc, co myslíte? Zrovna jsem byl doprovodit na vlak jeho děvče. Měli se brát. Měli začít nový život, mít děti – a co teď?“ Barrymoore na něho mlčky pohlédl. „Válka z nás udělala přátele,“ dodal tiše Bat. „Byli jsme víc než bratři. Potom se z nás stali vyvrhelové, což nás sblížilo ještě víc. A pak jsme přijali tuto službu u dráhy, protože jsme tomu věřili. Dívají se na nás přitom skrze prsty. A víte proč, pane? Protože vědí, čím jsme byli předtím. Vyvrhely! Nikdo nevěří, že se člověk může změnit. Nikdo nedává šance někomu, kdo stál mimo zákon. A po tom všem vás někdo zastřelí zezadu jak prašivého psa a maršál se ani nenamáhá pronásledovat vraha, protože prší, a jedinou odměnou za to všechno jsou pak dvě zkřížené latě a nápis.“

Barrymoore stále mlčel. Zaraženě hleděl na břitvu, kterou držel v ruce.

Poté se konečně zeptal: „Co máte v úmyslu?“

„Najít Curlyova vraha!“

„A – když ho naleznete?“

„Nemám tušení. Ale já ho najdu, nebojte se. Slíbil jsem to jednomu člověku, který se chtěl změnit k lepšímu, ale kterému osud nedal šanci. A pak? Pak…“ Pokrčil rameny. „Hm, no co? Kalifornie, Oregon, Kanada, co já vím.“

„Tím O’Brianovi život nevrátíte,“ namítl Barrymoore.

„Ale aspoň ulevím sobě. Najdu ho, pane. I kdybych za ním měl jet do samotného pekla. Já ho najdu.“

Barrymoore pokrčil rameny a přistoupil zpátky ke svému zrcadlu.

„Když chcete,“ zamumlal. „Prosím, můžete opustit Union Pacific, kdy budete chtít. Spolupracovalo se nám, myslím, výborně. Jsem už starý muž. Jednoho dne už svou práci nebudu moci dělat. Pak bych si rád vybral nástupce. Chtěl jsem vybrat vás. Ale nechci vaše rozhodnutí nijak ovlivňovat. Velice si vás cením, Morgane. Měli jsme tu velký úkol. Trať, kterou stavíme, je trať do budoucnosti. Trať, která učiní naši zemi silnější, bohatší a šťastnější. My z tohoto kontinentu uděláme zemi.“ Zarazil se, přistoupil k Batovi a položil mu ruku na rameno. „Prosím, nezapomínejte, že jestli se budete chtít vrátit, jste vítán. Potřebujeme muže, jako jste vy.“

Bat Morgan vyskočil z plošinky salonního vagónu a vydal se podél kolejí. Stavba pokračovala asi o půl míle dál. V ranním šeru mohl postavy dělníků vidět jen velice nezřetelně. Slyšel však ťukání, cinkot a klepání – zvuky neutuchající práce. A také pokřiky dělníků.

Chvíli se na tento podivný obrázek díval, pak se ale otočil a vydal se k saloonům, jež stály na kraji tábora. Nudil se. Nemělo smysl odjet někam pryč. Stále však měl v kapse indiánský vampum. A moc rád by věděl, jestli ho někdo nezná.

Zamířil k saloonům a vešel do největšího z nich. V tuto denní dobu zely prázdnotou. U pultu seděli dva muži, u jednoho ze stolů další tři, k nimž právě přibyl čtvrtý. Začali míchat karty. Krom toho zde byla i jedna žena.

Bat jí věnoval jen krátký pohled. Pozorovala přítomné muže. Dva z nich byli oblečení do tmavých kabátů a hedvábných, květovaných vest. Měli jemné, pěstěné ruce profesionálních hráčů.

Třetí muž byl traťový dělník, hrubý, špinavý chlap s roztrhanou košilí a obličejem plným chtíče. Neustále pošilhával k té ženě.

Čtvrtý muž byl oblečen do světlého, městského obleku a seděl k Batovi zády.

Bat pohlédl na ženu. Odpověděla mu úsměvem. Měla na sobě tmavé šaty s hlubokým výstřihem a přes ramena kožešinové boa. Vysoký účes jí zdobila pentle.

Bat kývl na barmana a poručil si whisky.

„Kdo je ta žena tam u toho stolu?“ zeptal se barmana.

Muž mu podal sklenici a utřel si ruku do zástěry. „Jmenuje se Linda Shortová.“

„A co je zač?“

„Večer tu hrává blackjack jako bankéřka,“ řekl barman. „Bankéřka?“

„Ano.“

„Je tu sama?“

„Ne.“

„Který z těch mužů k ní patří?“

„Ten v tom světlém obleku.“

„Kdo je to?“

„Neznám jeho jméno, Říká se, že přišel z východu, z Kansasu, z Dodge City. Přijel sem vlakem. Je to profesionální hráč! Večer tu hrává poker.“

„Jak se jmenuje?“

„Říká si van Allen.“ Bat Morgan pohlédl na hráčova záda. „Van Allen? Trace van Allen?“

„Ano. Hráli už od včerejší půlnoci.“

„Kdo jsou ti ostatní?“

„Ty neznám. Vypadají také na profesionální hráče, pane Morgane. Patrik sobě.“

„Odkud to víte?“

„Sledoval jsem, jak si dávají znamení. Van Allen prohrál do teď skoro dvanáct set dolarů. Ale má něco za lubem. Každý večer jsem ho pozoroval. Jeho hranice je pět set dolarů. Když je prohraje, končí. Od půlnoci prohrál každou druhou hru, ale pořád to zkouší znovu a znovu.“ Barman se naklonil k Batovi a zašeptal mu do ucha: „Teď si ti dva dali znamení. Dávejte pozor, van Allen hned prohraje.“

Bat postavil sklenici na pult a opřel se o něj.

„Jaké znamení si dali?“ zeptal se polohlasně.

„Ten chlápek napravo čtyřikrát zaťukal na svou sklenici,“ odvětil barman. „Podle mých zkušeností má nejméně flush. Ale van Allen má tři esa. Když teď ještě něco přikoupí, nebude k poražení. Dávejte pozor.“

Bat viděl, jak jeden z profesionálních hráčů dává další karty. Jeho soused si nevzal žádnou, železniční dělník tři, muž, který si říkal van Allen, jednu. Bat cítil, jak do něho barman drcá rukou a v tom okamžiku se ozval klidný van Allenův hlas. „Pane, chci, abyste mi dal karty shora.“ Hráč, který rozdával, se zarazil. „Co?“

„Říkám, že chci, abyste mi dal karty shora,“ opakoval van Allen. Rozdávající hráč zbledl. „Ale já jsem je vždycky rozdával shora,“ řekl.

„Ne!“ procedil van Allen mezi zuby. „Mně jste je dal zespodu, příteli! Je to hercova sedma. Nahoře leží kárové eso. Dal jste mi hercovou sedmu. Otočte ty karty.“

Bat viděl, jak rozdávač odsunul karty a položil obě ruce na stůl. Měl rozepnuté sako. „Co tím chcete říct?“ ptal se.

„Chci tím říct, že se nenechám podvádět a ještě tak drze.“

Hráč vyskočil. Loktem odhrnul cíp saka a z pouzdra vytáhl revolver.

Van Allen však reagoval bleskurychle. Ještě než na něho karbaník zamířil, tasil derringer a zmáčkl spoušť.

Hráč, který zrovna zvedal hlaveň, byl nárazem kulky odhozen zpátky na židli, překotil ji a spadl na podlahu mezi stoly.

Bat viděl, jak druhý hráč, ještě vsedě, také sahá po zbrani. Neměl ji za opaskem, nýbrž jako van Allen v kapse saka. Zkušeným grifem vytáhl těžký revolver.

Bat tomu nemohl nechat volný průběh. Tasil svou pětačtyřicítku a vypálil po tom profesionálním hráči. Ten vykřikl a pustil svůj kolt. Otočil se, levou rukou si znovu sáhl pod sako, ale v tom okamžiku ho zasáhla druhá kulka z van Allenova derringeru. Udělal ještě několik vrávoravých kroků, načež se skácel na špinavou podlahu. V levé, neporaněné ruce, držel malý revolver, který si ještě stačil vytáhnout z vesty. Už ho ovšem nestihl použít.

Bat Morgan strčil svůj bisbee ráže 45 zpátky do pouzdra.

„Tracei!“řekl.

Van Allen zrovna vyklepával z bubínku svého derringeru obě prázdné nábojnice.

„Pořád jsi příliš měkký, Bate,“ řekl.

Bat sáhl po své sklence whisky.

„To víš, lidi jsou furt stejní,“ prohodil.

Van Allen schoval svůj kolt.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Bate,“ řekl. „Když jsem tě zaregistroval, věděl jsem, že si můžu dovolit riskovat. Ti dva mě připravili o pěknou sumu peněz.“

„Takže ty jsi věděl, že jsem tady?“

„Celou dobu jsem tě pozoroval v zrcadle.“ Van Allen se poté obrátil k ženě, která stála vedle stolu. Byla velmi bledá.

„Lindo,“ začal, „chtěl bych ti představit svého nejlepšího přítele. Je to slavný kapitán Bat Morgan, pod kterým u Vicksburgu třikrát padl kůň. Potřetí to byl kartáč. Dostal se až na pět yardů k tomu dělu. Měl štěstí. Kdyby byl trochu dál, zůstaly by po něm jenom holínky.“ Obrátil se na Bata a řekl: „Bate, to je Linda Shortová. Krásnější děvče na této straně Mississippi nenajdeš.“

„Madam.“

Pozdravila ho kývnutím hlavy.

Bat spatřil ve dveřích zvědavé obličeje.

„Vyneste je oba ven!“ prohodil. „A řekněte o tom plukovníkovi. Měl by telegrafovat do Silver Creeku. Když bude posílat zprávu Hordernovi, tak ať nezapomene uvést moje jméno.“

Pak se opět věnoval van Allenovi a jeho družce.

„Dáte si whisky a gin?“

„Dvě whisky,“ opravil ho van Allen.

Bat si van Allena pozorně měřil pohledem.

„Vypadáš dobře,“ řekl. „Jak se ti vlastně vede?“

„Nemusíš mi lichotit,“ opáčil van Allen. „Vím, jak vypadám. Jak asi tak vypadá chlap, který celý život zasvětí kartám? Za to může ta svinská válka! Odpusť, Lindo. Skončil jsi válku tím, že jsi vysvlékl uniformu, Bate?“

„Pracuju pro Union Pacific.“

„To není odpověď.“

„Ne.“

„Co ne?“

„Válku jsem ještě neskončil. Nepodařilo se mi to.“

„Mně také ne,“ řekl van Allen. „Promiň, Lindo. To víš, dlouho jsme se neviděli, takže si teď potřebujeme povykládat, i když ti to asi musí znít hrozně pitomě. To je hrozné, co? Člověk se po letech potká s kamarádem a pak s ním vede takové pochmurné řeči. Dáš si ještě něco na pití, drahoušku? Omlouvám se, že se teď musíš bavit s námi. Pojď, vypij si ještě něco.“ Poté se obrátil zas na Bata. „Co je s ostatními? Slyšel jsi o nich něco?“

Bat hleděl do své sklenice. „Z důstojníků našeho starého pluku zbyli jen tři,“ odtušil. „Já, ty a plukovník.“

„Barrymoore?“

„Ano.“ Přikývl Bat. Všiml si, že van Allenovi se náhle začal měnit výraz tváře. „Co je s tebou?“ zeptal se.

„Nic,“ odpověděl van Allen napil se whisky. „Myslel jsem, že nás přežilo víc. Víš, co se s nimi stalo?“

„To nevím,“ řekl Bat a pohlédl na Lindu.

Van Allen potřásl hlavou. „Linda toho dokáže vydržet dost. Už od konce války putujeme od města k městu, ze státu do státu. Takže…“

„Vzpomínáš si na Cooka, který velel rotě G? Jeho lidé tehdy padli před Vicksburgem všichni až na tři.

Byl to profesionální hráč jako ty. Zastřelili ho ve Wichitě. Dorsett a McNalty se přidali k banditům na Missouri. Pověsili je. A předevčírem zastřelil nějaký ksindl ze zálohy Curlye O’Briana v Silver Creeku.“

„Oba jste jezdili pro Union Pacific?“ zeptal se van Allen.

„Ano.“

„A Barrymoore?“ otázal se van Allen již poněkud jiným tónem.

„Zajišťuje bezpečnost stavebních skupin.“

„Je tady, že ano?“

„Ano. Proč?“

Van Allen se opřel loktem o pult. „Hledám ho,“ prohodil přidušeným hlasem.

„Pořád ta nešťastná věc v Lexingtonu? Je to kvůli tomu, Tracei?“

Van Allen pomalu přikývl.

„Věděl jsem, že je u dráhy,“ řekl. „Když jsem se to dozvěděl, vyrazil jsem z Texasu a projížděl město za městem, tábor za táborem, abych někde narazil na jeho stopu.“ Odmlčel se, chvíli si hleděl na nehty a potom pohlédl Batovi do očí. Podivným tónem pak dodal: „Přijel jsem, abych ho zabil, Bate.“

Bat spatřil v té chvíli v Lindiných tmavých očích strach. Dívala se na něho.

„Nedělej to, Tracei,“ řekl, poté co mu položil ruku na rameno.

„Jsi snad proti mně?“ otázal se van Allen. „Vždyť víš, co se stalo v Lexingtonu, ne? Na mém místě bys nejednal jinak.“

Bat Morgan si přejel dlaní po tváři a pak zavrtěl hlavou. „Jsem Barrymooreovi zavázaný, Tracei. To, že mě tehdy vzal k Union Pacific, mě zachránilo před tím, abych dopadl jak Cook, Dorsett, nebo McNalty nebo…“

„Já vím,“ zamumlal van Allen. „Jo, máš recht. Ta zatracená válka nás zničila. Jako mladíčky nás poslali do pekla a teď je z nás tohle. A kolik nás vlastně žije? Po válce už po nás neštěkne ani pes. Zahodili nás jak špinavý hadr, Bate. Desítky tisíc mladých lidí tam zařvaly. A proč?“

„Není lehké zapomenout,“ řekl Bat. „Ale zapomenout prostě musíme. Nemůžeme s tím pořád žít, Tracei. Válka je za námi. Proč to nezkusíš na severozápadě nebo v Kalifornii?“

„Co bych tam dělal?“ zeptal se van Allen. „Pěstoval pšenici?“ poznamenal a rozesmál se. „Slyšíš, Lindo? Jak by se ti líbilo, kdybys byla ženou malého farmáře s šedivými vlasy a věčně špinavýma rukama? Někde v nějaké chatrči?“

„Kdybys chtěl, klidně,“ odvětila.

Van Allen na ni pohlédl a zasmál se.

„No, to by sis dala,“ prohodil. „Bate, zvu tě na drink. Připijme si na ty staré časy, které jsou za námi. Připijme na ty slavné bitvy a na naši skvělou budoucnost. Na budoucnost, která je v kartách, Bate. Jsem bohatý muž, Bate, díky kartám. Barmane, šampaňské. Bate, Lindo, zkusme snít. O tom, že celý svět je náš. A oslavme to, že ještě žijeme. To, že ještě žijeme a že se můžeme pomstít. Za to, kolik jsme museli snést utrpení, za to, kolikrát jsme se museli dívat, jak nám smrt bere kamarády. Bate, možná si teď myslíš, že by bylo lepší, kdyby mě ti dva padouši oddělali. Máš o Barrymoorea strach? Dám mu šanci. Nikdy jsem nikoho nezastřelil zezadu. Ale nepokoušej se mě zastavit, Bate. Nezkoušej to, slyšíš? Nestav se mezi mě a Barrymoorea. Patří mně!“

„Plukovníku! Plukovníku!“

„Ano, kdo je tam?“

Barrymoore vstal od map a dokumentů rozložených po psacím stole.

Když pootevřel dveře, uviděl tvář jednoho z dělníků.

„Pane, v saloonu došlo k přestřelce.“

„ A…„

„Dva muži přitom byli zastřeleni. Poslal mě k vám Bat Morgan. Mám vám něco vyřídit. Nemáte zapomenout telegrafovat maršálu Hordernovi do Silver Creeku, ať se o to postará. A máte v tom telegramu zmínit Morganovo jméno.“

„To je zastřelil Morgan?“ otázal se Barrymoore se zdviženým obočím.

„Ne, to byl jeden hráč jménem van Allen.“

Barrymooreovi vypadla mapa z rukou.

„Jak… že se jmenuje?“

„Van Allen. Trace van Allen.“

„Díky,“ řekl duchem nepřítomný Barrymoore.

Dveře se zavřely.

Barrymoore několik minut stál bez hnutí za svým psacím stolem.

Myslel na onu tmavou, bezměsíčnou noc, na toho muže, na jeho tvář ozářenou strážním ohněm a na ten chraplavý hlas.

„To mi zaplatíte, plukovníku! To mi ještě zaplatíte! A jak!“

„Morgane?“

Bat Morgan vystoupil z létacích dveří saloonu a ocitl se na sluncem spalované, prašné ulici. Když zaslechl hlas, jenž ho volal, otočil se. Spatřil stavebního inženýra, hubeného muže oblečeného do vaťáku.

„Morgane, plukovník chce s vámi mluvit. Máte jít k němu.“

Bat pohlédl do očí zarudlých od slunce a prachu.

„Co chce?“

„To mi neřekl. Akorát tvrdil, že je to nutné. Máte hned přijít.“

„Vyřiďte mu, že přijdu za půl hodiny,“ odvětil Bat. „Tak moc to snad zase nespěchá.“

Nechal tam inženýra stát a odešel do svého stanu. Svlékl si košili. Po té pitce s van Allenem nutně potřeboval vědro studené vody.

Odepnul si opasek a hodil ho na postel. Pak z velké emailové kádě nabral vědro vody a ponořil do něj hlavu.

Chladivá voda ho probrala. Po chvíli hlavu vynořil a ještě se zavřenýma očima sáhl po ručníku, který ležel na jeho pryčně.

„Tady,“ ozval se známý hlas. Někdo mu ten ručník vtiskl do ruky.

Otevřel oči a spatřil Barrymooreovu podsaditou postavu. Pomalu se začal utírat, přičemž se k Barrymooreovi otočil zády. Vysušil si vlasy a hodil ručník na lůžko. Pak vynesl vědro ven a vylil ho před stan na zem. Vrátil se a sedl si na pryčnu.

Stále však viděl jen obrysy plukovníkovy postavy a také jeho kalhoty a boty. Jinak stál Barrymoore ve stínu.

„Musel jsem vás navštívit sám, když jste nechtěl přijít,“ řekl Barrymoore.

„Přišel bych.“

„Ano – a kdy?“

„Hned, jak bych se dal do pořádku.“

Barrymoore začal nervózně přešlapovat. „Někdo se objevil v táboře.“

„Míníte tím Trace van Allena?“

„Odkud víte…?“

„Právě jsem se s ním opil, pane.“

„S van Allenem?“

„Ano. S van Allenem.“

„Slyšel jsem, že zastřelil dva muže,“ podotkl Barrymoore.

„Já jsem byl u toho. Jednal v sebeobraně.“

Barrymoore vykročil ze stínu. Vyhlédl ze stanu ven.

„To není to, co si myslím já,“ řekl. „A vy to víte. Kvůli té přestřelce bychom ho mohli přinutit, aby opustil tábor VII.“

„Tak ho k tomu přinuťte,“ poznamenal Bat. Vytáhl revolvery z pouzdra, otevřel jim bubínky a protočil je tak, že náboje vypadly do deky na pryčně. „Ano, běžte a vyhoďte ho z tábora. Jak vidím, máte teď i revolver.“

„Je tu kvůli mně,“ řekl Barrymoore takovým tónem, jako by mluvil sám k sobě. Pak poněkud příkře dodal: „Je to tak, ne?“

„Myslím, že ano.“

„Co to má k sakru znamenat: myslím, že ano.“

„No, že sem přijel kvůli vám.“

„Řekl vám to?“

„Ano. Ale řekl mi toho ještě mnohem víc.“

„Co?“

„Že vás vyzve na souboj. Hledá vás už měsíce. Přijel až z Texasu.“

„A proč to všechno?“

„To kvůli té staré záležitosti – Lexingtonu.“

Bat pomalu vstal a prohlédl si Barrymooreovu štíhlou postavu.

„Nedokáže zapomenout na to, že všichni jeho příbuzní, jeho rodiče, bratři a sestry zahynuli vaší vinou u Lexingtonu.“

Barrymoore se otočil a na okamžik Batu Morganovi pohlédl do očí.

„Byla to vojenská nutnost. Měli jsme povel odrazit nepřítele,“ pronesl oficiózním tónem.

„Jenže jsme to nedokázali,“ dodal Bat. „A ani jsme nemohli a vy jste to věděl, plukovníku. Vy i my všichni. Byl to však rozkaz. Van Allen vás za to, co se stalo, činí zodpovědným. A já si myslím, že po právu.“

„Nic jiného se tehdy nedalo dělat.“

Bat pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl, „to nemáte pravdu. Ale lidský život pro vás nic neznamenal, pane. To z vás udělalo dobrého vojáka. Jenže ještě jste nepochopil, že válka už skončila. Poznal jsem to, když jsem vám vyprávěl o O’Brianově smrti. Pro vás to byla jen oběť pro velkou věc. Pořád se dá vymlouvat na nějakou velkou věc, že ano? Ale ti, kteří to nakonec odnesou, o tom tak úplně přesvědčeni nejsou. Oni nevidí smysl svého života v tom, že pro něco zemřou. Je lepší pro něco žít. Pane, byl jsem přitom, když tenkrát van Allen spatřil svůj dům. Viděl jsem, co mu Jižané provedli. A byl jsem u toho, když van Allen vytáhl zpod zuhelnatělého balkonu svou sestru. Bylo jí teprve deset let. A ostatní členové jeho rodiny dopadli stejně děsivě. Viděl jsem, jak ho to zlomilo. Vytáhl jsem mu kolt z úst, když se chtěl zastřelit, a z přátelství jsem ho zmlátil, když stál opilý za vaším stanem s nožem v ruce a chtěl vás zabít. Tehdy byla válka. Ale teď už je mír. Van Allen přijel, aby s vámi zúčtoval. A já mu v tom nezabráním. Je to záležitost jenom mezi ním a vámi, pane. Máte přece revolver, plukovníku. Proč nejdete do saloonu a nepostavíte se mu? Nezastřelí vás zezadu. Běžte tam a podívejte se mu do očí.“

Barrymoore na něho mlčky pohlédl. Teprve po chvíli konečně promluvil: „Takže vy mi nechcete pomoct?“

„Ne.“

„Pak mi odevzdejte své odznaky, Morgane.“

Bat pomalu natáhl ruku po své košili, která ležela na lůžku.

„Kdybych to věděl už před Vicksburgem,“ řekl Barrymoore přidušeným hlasem, „pak…“

„Co – pak?“

Barrymoore nastavil dlaň. Bat mu do ní položil kovovou hvězdu.

„Pak bych se zřejmě postaral o to, abych se z té bitvy už nevrátil,“ povzdechl si.

Barrymoore hvězdu v dlani ještě potěžkal, než si ji strčil do kapsy.

„Z celého našeho pluku jsem zůstal už jenom já sám,“ podotkl.

Bat pokrčil rameny. „Tu hvězdu dejte nějakému dalšímu ubožákovi, který si to dá líbit.“

„To není zrovna nejlepší způsob rozloučení s Union Pacific,“ mínil Barrymoore.

„Možná, plukovníku, možná. Ale raději se s vámi rozloučím živý.“

„Vytáhl jsem vás ze dna,“ řekl Barrymoore. „Vás i O’Briana. Beze mne byste skončili na šibenici. Čekal bych od vás za to víc.“

„Vděku?“ otázal se Bat a pomalu přikročil k Barrymooreovi, až se téměř dotýkali obličeji. Hořce se zasmál. „Vděku?“ opakoval. „Curly O’Brian pro vás zemřel. Vzdal se všeho, co chtěl od života, a nebylo toho zrovna málo. Za to byste čekal vděk, pane? Za to, že ti chudáci kvůli vám krváceli na bitevních polích? Plukovníku, jestli chcete o někom mluvit, tak mluvte o mně. Já žiju. Ale O’Briana laskavě vynechte.“

„Skončíte tam, odkud jsem vás dostal,“ řekl Barrymoore. „Na dně! Stydím se za svého bývalého důstojníka.“

Bat pustil košili na zem.

„Ven!“ řekl pevným hlasem. „Odejděte, plukovníku, nebo zapomenu, kdo jste.“

Barrymoore sebou cukl, jako by chtěl vytáhnout revolver, ale Bat mu zadržel ruku.

„Ne!“ řekl. „To přenechám Tracemu van Allenovi.“

Ze stanu vyšel s pocitem trpkosti. Pod paží si nesl těch několik věcí, které mu patřily, přikrývky, nějaké oblečení a winchestrovku. To bylo vše.

Před stanem se na chvíli zastavil, vytáhl doutník, zapálil si jej a těžkým krokem se vydal živou ulicí směrem k saloonu. V jednom okamžiku zahlédl Sheelse, ale vyhnul se mu a zamířil k saloonu, kde předtím seděl s van Allenem a Lindou Shortovou. Našel je u malého rohového stolu. Kromě nich vevnitř nikdo nebyl.

Bat Morgan hodil své věci na vedlejší stůl, přinesl si židli a posadil se k nim. Van Allen, který si hrál s kartami, na něho pohlédl. Měl zarudlé oči a ztrhanou tvář. Pomalu položil dlaně na stůl.

„Co se děje?“ zeptal se. „Co že jsi tak rychle zpátky?“

„Hm.“

„Vypadáš, jako bys vypil aspoň flašku kořalky.“

Bat sklouzl pohledem na Lindu Shortovou a hořce se pousmál.

„S Union Pacific jsem skončil,“ řekl.

„Co?“ vyhrkl van Allen s přivřenýma očima. „Není to kvůli mně?“

„Nejenom,“ odpověděl Bat.

„To mě mrzí, kamaráde,“ zamumlal van Allen. „Opravdu. Přidělávám ti starosti, omlouvám se, nechtěl jsem to. Však to víš, ne?“

„Jo.“

„Barrymoore tedy ví, že už jsem tady?“

„Po té přestřelce? To si vážně myslíš, že by si toho někdo mohl nevšimnout?“

„Co uděláme? Asi něco podnikne, ne?“

„No to asi ano, Tracei.“

„Jenom ať to zkusí,“ řekl van Allen a poněkud nejistě vstal.

Linda Shortová se zvedla a chtěla ho podepřít, ale Trace ji odsunul stranou.

„Kam bys chtěl jít, Tracei?“ zeptala se.

„Jdu si pro další revolver. Jestli na mě Barrymoore nasadí své lidi, tak je nepřivítám jenom derringerem!“

„Jsi opilý, Tracei!“ namítl Bat. „Posaď se. Barrymoore tě tak rychle hledat nebude.“

„Možná ne, možná ano,“ prohodil van Allen. „Jdu si do svého pokoje pro revolver. Kde teď bydlíš, Bate?“

„Nikde.“

„Tak ti tady obstarám pokoj. Tady v nejlepším zdejším saloonu. Bav se zatím s Lindou, kamaráde. Hned jsem zpátky.“

Bat se díval, jak nejistými kroky míří k východu.

Náhle jeho myšlenky přerušil hlas Lindy Shortové: „Jste Traceův dobrý přítel, že?“

„Myslím, že ano,“ přisvědčil Bat. „Bojovali jsme spolu ve válce. Ta nás sblížila. Jeho, O’Briana a mne.“

,,O’Briana?“ řekla. „To je ten muž, o kterém jste vyprávěl, že byl před dvěma dny zastřelen?“

Bat přikývl. „Ano, a to je důvod, proč jsem se s Union Pacific rozloučil. Nechci skončit jako O’Brian a další, kteří tu přišli o krk.“

Věděl, že se červená. Vypadala velmi atraktivně, její bledou tvář s velkýma modrýma očima zdobily hnědé vlasy. Tmavé šaty jen podtrhávaly její krásu. Kolem labutí šíje a útlých ramenou měla elegantní boa.

„Jenže vy jste na tom byl pořád ještě lépe než Trace,“ řekla. „Měl jste aspoň za co bojovat. Trace ne. Ten jenom bezútěšně putoval světem.“

„Jak dlouho jste spolu?“ zeptal se Bat Morgan.

„Od války.“

„A to jste ho nedokázala přesvědčit, aby takového života nechal?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Nic s ním nepohnulo. Po celou dobu žil jedinou utkvělou myšlenkou: najít muže jménem Barrymoore.“

„A teď ho našel,“ zamumlal Bat. Dlaní si utřel čelo a promnul si oči.

„Já nevím, co bylo mezi Tracem a Barrymoorem. Trace mi to nechce říct. Je – je na mě zlý, když se ho na to zeptám. Vy mi to můžete říct?“

„Celá Traceova rodina zahynula kvůli Barrymooreovi,“ začal Bat. „Žili poblíž Lexingtonu v Kentucky. Náš pluk tehdy, v prvních měsících války, měl za úkol udržet rebely na hranici. Jenže – byli jsme příliš slabí. Barrymoore o tom nechtěl nikomu říct, aby to zůstalo v tajnosti. Takže potom, když na nás Jižané zaútočili, vypálili van Allenův dům. Považovali ho za základnu oddílů Unie. Když jsme tam s Tracem přišli, už z něj zbyly jen popel a…“ Odmlčel se.

„Takže tak to bylo,“ špitla. „A proto ho chce zabít?“

„Ano.“

„Ale jestli to udělá, tak – tak ho pověsí, ne?“

„To nevím.“

Vrhla na něho kradmý pohled. „A to ho nemůžete zastavit? Prosím!“ Sáhla mu přitom na ruku.

„Nemůžu mu radit,“ řekl Bat. „Každý z nás se musí s válkou vypořádat sám, madam. Trace si vybral.“

„A vy?“

„Já?“ pousmál se. „Já? Já jsem si chtěl společně s O’Brianem postavit velký ranč v Kalifornii nebo v Oregonu. Proto jsem vzal ten džob u železnice. Proč ale vy nepřinutíte Tracea, ať začne žít poctivě?“

„Udělala bych pro to všechno, kdybych mohla,“ odpověděla. „Všechno! I kdybych musela žít v nějaké špinavé, polorozpadlé boudě. Smál se tomu. Ale ne proto, že by se tomu vysmíval. On se poctivého života bojí. Má z něj hrůzu. Šla bych s ním kamkoli. Ale on nechce. A jednoho dne ho proto budu muset opustit. Dneska jste viděl, jak snadno mohl přijít o život. Kdybyste tu nebyl vy, bylo by po něm. Pořád žiju ve strachu, když večer odejde někam hrát. Je to výborný hráč, ale jednou ho chytnou, až vytáhne kartu zespodu a pak ho někdo skolí, tak jako on dneska večer zabil ty dva. Nechci žít stále ve strachu. Jednou už to nevydržím a opustím ho.“

„Potřeboval bych partnera na svůj ranč,“ prohodil Bat. „Ale dokážete si madam, představit Tracea v holínkách a ve špinavé košili?“

„To je to, z čeho má takový strach,“ odvětila.

„Myslí si, že takto bude moct proplouvat celý život,“ zamyšleně poznamenal Bat. „Tenkrát, když nás oblékli do uniforem, jsme byli příliš mladí. A za války jsme se naučili, že když člověk něco chce, může toho dosáhnout jen se zbraní v ruce. A to už mu zůstalo.“

Zoufale na něho pohlédla. „Já si nemyslím, že…“ Selhal jí hlas.

Bat se opřel o opěradlo židle.

„Trace ví, kde jsem byl po válce s O’Brianem,“ řekl. „Setkal jsem se s Tracem jednou v St. Louis. Spolu jsme jezdili asi měsíc s říčními bandity, kteří zastavovali lodě na Mississippi a loupili na nich. Ví Bůh, možná má Barrymoore pravdu a skutečně bychom skončili na šibenici, kdyby nám tehdy nedal šanci. Ale rozumějte mi, já prostě nemůžu na Tracea střílet kvůli Barrymooreovi. Nemůžu mu ho odklidit z cesty. Ne, já proti Traceovi prostě jít nemůžu.“

Naklonila se nad stůl a měřila si ho pohledem.

„Proto jste od Union Pacific odešel?“ zeptala se tichým hlasem.

„Ano, madam. Dávejte na něho prosím pozor. Při hře musí vždycky sedět zády ke stěně. Barrymoore se ho bojí a lidé, kteří mají strach, jsou schopni všeho.“

„Kdybych ho jenom mohla nějak přimět k tomu, abychom odsud odešli někam pryč.“

„Tak odejděte sama.“

„Ne, patřím k Traceovi.“

Bat otevřel ústa a chtěl cosi odpovědět, jenže v tom okamžiku uviděl, že za Lindou se otevřely létací dveře a dovnitř vešel muž. Bat Morgan jeho tvář znal. Několikrát ho v táboře viděl.

Ten muž se jmenoval Donnegan. Byl to vysoký, hubený chlapík s indiánským obličejem, malýma, ještěříma očima, úzkými rty a dlouhýma a svalnatýma rukama. Měl na sobě oděv prérijního jezdce s postříbřenými ostruhami, které naznačovaly, že to není žádný železniční dělník. Chyběly mu jedině kožené nohavice. Na prsou se mu cosi třpytilo. Maršálská hvězda.

Muž zůstal chvíli stát ve dveřích, pak se rozhlédl a zamířil k pultu. Nechal si nalít whisky.

„Slyšel jsem, že bych tu měl najít muže jménem Trace van Allen,“ pronesl do nastalého ticha.

Bat cítil, jak sebou Linda při vyslovení jména trhla.

Chlácholivě mávl rukou, vstal a pomalu se vydal k barovému pultu.

„Tak vy hledáte muže jménem van Allen,“ řekl Bat dřív, než se barman zmohl na odpověď.

Muž, o němž Bat věděl, že se jmenuje Donnegan, se k němu otočil a změřil si ho pohledem.

„Přesně tak! Víte, kde bych ho mohl najít, pane?“

„Co od něho chcete?“ zeptal se Bat a opřel se o pult.

„Jsem zmocněncem maršála státu Utah,“ představil se onen muž. „Dostal jsem telegram od maršála Horderna ze Silver Creeku, ve kterém mě žádal, abych zatkl muže, který tu zastřelil dva lidi. Kde je?“

„Tady ne,“ lakonicky opáčil Bat. „Můžu vidět ten Hordernův telegram?“

Maršál se zarazil. „O co vám jde?. Vůbec vás neznám.“

„Jmenuju se Morgan. Bat Morgan.“

„No a?“

„Van Allen je můj dobrý přítel.“

„No a?“

„Chtěl bych vidět tu depeši, kterou vám poslal Hordern.“

„Dávejte si pozor, Morgane,“ varoval ho Donnegan.

Bat k němu pomalu natáhl levou ruku. Pravici držel nebezpečně blízko pouzdra s revolverem.

„Tu depeši,“ požadoval.

„Ne.“

„Pak bude lepší, když odejdete, Donnegane.“

„Hledám van Allena.“

„Vidíte přece, že tu není. Vraťte se k plukovníku Barrymooreovi a řekněte mu, že vám to nevyšlo,“ řekl Bat. „Hvězdu si může připnout kdekdo. A pak je ještě jednodušší někoho zatknout a potom ho sejmout s tím, že se pokoušel o útěk. Takže běžte zpátky k Barrymooreovi a vyřiďte mu, že van Allenovi kryju záda.“

Bat se při tomto rozhovoru stále díval Donneganovi do očí.

Tu Donnegan prohodil: „A neviděli jsme se už někdy? V Missouri?“

Bat na něho zvídavě pohlédl. Pak se mu vybavila jedna stará, kdesi hluboko v paměti zasutá vzpomínka.

„Ano, vzpomínám si na jednoho muže, kterého v Missouri hledali kvůli vraždě. Jmenoval se Slatemeyer.“

Donnegan takřka neznatelně zvedl obočí.

„Slatemeyer!“ řekl Bat. „Ano.“

Vzal si z pultu sklenici a nalil si do ní whisky. Nenapil se však.

„Co tu chcete, Donnegane?“ zeptal se. „Dostal jste od plukovníka Barrymoorea nějaký úkol?“

Donnegan se lehce pousmál. Jeho ostře řezané rysy ve tváři se ještě zvýraznily. Strhl si hvězdu z koženého kabátce a strčil si ji do kapsy kalhot. Pak se oběma lokty opřel o barový pult.

„Radši se odsud kliďte, Morgane,“ procedil mezi zuby. „S revolverem to umím tak jako dřív. Když tedy máme společnou minulost, snad by se hodilo mít i společnou budoucnost, co?“

„Co vám Barrymoore slíbil?“

„Kdo vám řekl, že mám něco společného s tím Barrymoorem?“

„Víte velice dobře, kdo to je.“

„Možná,“ odvětil Donnegan. „Poslouchejte, Morgane. Nechci se s vámi dostat do konfliktu, takže se držte zpátky.“

„A když ne?“

„Tak vás to ještě bude mrzet.“

„To má být výhrůžka?“

Donnegan pokrčil rameny. „Berte to, jak chcete. Ale říkám vám jedno: nepleťte se do toho!“

Vypil obsah sklenice a položil na pult několik mincí. Poté se otočil a odešel ke dveřím.

Bat se za ním díval. Když zmizel, vrátil se k Lindě. Vypadala velmi nejistě. Viditelně měla strach.

„Co je?“ byla její první slova. A potom řekla: „Kdo to byl?“

„Chlápek, kterých najdete všude nepočítané,“ prohodil Bat. „Takoví si na živobytí vydělávají s revolverem v ruce. Je to nájemný pistolník. Za sto dolarů bez mrknutí oka zabije člověka. Trace se ještě nevrátil. Počkejte tu, půjdu se po.něm podívat.“

Chtěl se obrátit, ale Linda ho zadržela.

Naklonil se k ní a spatřil její naléhavé oči. „Prosím, řekněte mi pravdu,“ žádala. „Kdo je ten muž?“

„Je to znamení, že Barrymoore má strach,“ opáčil Bat s vážnou tváří. Pak se na ni ale usmál. „Jedno je jisté. Koupil si Donnegana, aby mu Tracea odklidil z cesty. Chce ho předběhnout.“

„Trace je tady!“ vykřikla.

Bat se otočil a uviděl van Allena, jak vchází do saloonu. Průvan mu nadouval kabát.

„Toto jsou klíče ke tvému pokoji,“ řekl Batovi a hodil mu je.

„Tracei!“ zvolala Linda Shortová. „Zrovna tu byl jeden muž.“

Bat zakašlal a zavrtěl hlavou. Než však to pochopila, bylo už pozdě.

Van Allen na ni tázavě pohlédl. „Co to, Lindo?“

Bezmocně se obrátila na Bata.

Van Allen klouzal pohledem mezi Batem a Lindou.

„Jeden muž?“ zeptal se. „Jaký muž?“

Bat pokrčil rameny.

„Tak dělej, vyklop to!“ požadoval van Allen. „Co to bylo za chlapa? Lindo, řekni mi to.“

„Jeden muž, který tě hledal,“ řekla a uhnula jeho pohledu.

Van Allen nedůvěřivě a tázavě hleděl na Bata. Jeho opilost byla rázem ta tam a opět měl ty své bystré, živé oči.

„A proč mě hledal?“

Upravil si šos svého dlouhého kabátu a strčil si palce obou rukou za opasek. V pouzdrech se mu houpaly dva revolvery se slonovinou vykládanými pažbami.

Panovalo pochmurné mlčení.

Náhle se zeptal: „Barrymoore někoho poslal? Bate, řekni mi pravdu, Je to tak?“

„Ano.“

„Znáš ho?“

Bat uchopil svou sklenku s whisky a hrál si s ní v dlaních.

„Zkus si vzpomenout na Missouri,“ prohodil.

„No a co jako? Tenkrát jsme potkali spoustu lidí, však víš.“

„A vzpomněl by sis i na jména?“

„Ne na všechna.“

„Říká ti něco jméno Slatemeyer?“

„Slatemeyer?“ Van Allen přivřel oči. „Slatemeyer? Hledaný za vraždu městského maršála ze Springfieldu. Hubený, vysoký chlapík s krysím ksichtem? Myslíš toho?“

Bat do sebe hodil skleničku moku a přikývl.

„Jo, myslím toho.“

„Je to bandita z Missouri. Jak se sem dostal?“

Bat si nalil další sklenici whisky. Na van Allenovu otázku neodpověděl.

„Dokážu si ho představit,“ řekl van Allen. „Je lepší, když člověk nemá takové lidi za zády.“

„Dávej si na něho pozor,“ poznamenal Bat a varovně zvedl prst. „Nosí teď hvězdu maršálova zástupce. Je to sice zatraceně špinavý trik, ale získal si tím lidi v táboře na svou stranu.“

Van Allen si sundal z hlavy stetson a hodil ho na stůl.

„To je Barrymooreova práce,“ řekl. „Je příliš zbabělý na to, aby přišel sám. Takže si najal zabijáka.“

„Zmiz z tábora,“ naléhal na něho Bat. „A ji vezmi s sebou.“ Přitom ukázal na Lindu Shortovou. „Vezmi ji a zmizte z tábora VII co nejrychleji. A potom zkuste chvíli počkat, až dokud nebude trať vést až do Promontory. Teprve pak se vrať zpátky, jestli teda musíš.“

„A zatím mi Barrymoore zase uteče,“ namítl van Allen. „Ne, Bate! Ne! Já ho dostanu a odsud neodejdu.“

„Dneska kolem šesté hodiny večer pojede nákladní vlak do Silver City. Nebuď hloupý, Tracei! Barrymoore má příliš dobré karty. Ty máš jenom čtyři sedmy. Jako hráč bys měl vědět, kdy neriskovat.“

Van Allen se k němu naklonil a pohlédl na něho svýma žhnoucíma, hnědýma očima. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Neodejdu. Nikdy! Už jsem několikrát vyhrál se čtyřmi sedmami proti fullhandu. Člověk jenom musí rozumět hře.“

Když Bat Morgan opustil saloon, promenádoval se po ulici. Právě bilo poledne a před vývařovnami se vytvořily fronty hladových dělníků, kteří nervózně cinkali ešusy a lžícemi. Krátili si tak dobu čekání, než přijdou na řadu. Táborem se nesla vůně jídla i silné černé kávy.

„Ahoj, Morgane!“ ozval se něčí hlas v jeho blízkosti.

Otočil se a spatřil Sheelse s ešusem jídla a hrnkem kávy.

„Už jsi jedl?“ zeptal se předák. Přitom se podíval na svůj oběd. „Fazole se slaninou!“ zamumlal. „Fazole se slaninou! Fazole se slaninou! Fazole se slaninou! Furt, pořád, dnes a denně. Nic jiného než fazole se slaninou!“

Usrkl kávu.

„Proč jste si nevzal jídlo?“

Bat si posunul stetson do týla a hřbetem ruky si utřel pot z tváře.

„Ode dneška už nejsem na výplatní listině železnice,“ řekl.

„Cože?“

„Skončil jsem.“

„Už tady neděláte? Hm?“

„Ne, Sheelsi. Už tady nedělám.“

Předák se vysmrkal do ruky, kterou si pak utřel do kalhot.

„Asi se vás hodně dotkla O’Brianova smrt, že ano?“ zamumlal.

„Ano. Ukázalo mi to, jakou cenu tu má lidský život,“ odpověděl Bat.

„Nedal byste si kafe?“ zeptal se ho Sheels. Nato mu podal svůj hrnek. „Mohl bych dojít pro další, kdybyste chtěl.“

„Ne, díky.“

„Odjedete teď pryč, Morgane?“

Bat zavrtěl hlavou. „Mám tu ještě nějaké vyřizování, Sheelsi,“ prohodil. „Někoho hledám. Pomohl byste mi?“

Sheels přikývl. Bat si sáhl do náprsní kapsy a vytáhl vampum.

„Dobře si to prohlédněte,“ řekl. „Toto je komančský vampum. Existují lidé, kteří je nosí jako talismany. Chtěl bych po vás, abyste si zjistil, jestli tu náhodou není někdo takovými věcičkami posedlý. Můžete projít celý tábor, Sheelsi. Udělal byste mi tuto laskavost?“

Sheels se vampumu nedůvěřivě dotkl.

„Najdeme ho,“ odpověděl. „Znám v táboře VII všechny. Zjistím, komu to patřilo. Někdo už to vědět bude. Takže vy si myslíte, že ten muž je odsud, z tábora?“

„Ano, Sheelsi. Vlaky, které přivážely ze Silver Creeku výplaty, nebyly nikde ohlášené. Dopředu o nich mohl vědět jen někdo z tábora. Když někdo chce vyloupit vlak, musí se na to připravit, stanovit si přesné místo a čas, kde vlak přepadne, musí přemýšlet o ústupové cestě, musí si na to nachystat koně a zařídit mnoho dalších věcí, aby se vyhnul nějaké chybě.“

Sheels se napil kávy a podíval se za Bata.

„Ale podívejme, to jsou nám hosti,“ řekl, než vstal a utřel si ústa.

Bat se obrátil a spatřil Barrymoorea, jak za chůze hovoří s jedním inženýrem. Neušlo mu, že ho, byť v určitém odstupu, doprovázel muž, který si říkal Donnegan a kterého znal z Missouri pod jménem Slatemeyer.

Bat nechal Sheelse Sheelsem a pomalu se vydal Barrymooreovi naproti. Těsně před ním se zastavil. Barrymoore se ovšem dál nerušené bavil s inženýrem. Tu se však jejich pohledy střetly. Bat viděl, jak Barrymoore změnil výraz, jak plukovníkovu tvář náhle prostoupila nenávist.

„Chci s vámi mluvit, plukovníku,“ řekl. Inženýra zcela ignoroval.

„Nevím, o čem bychom měli hovořit,“ odsekl Barrymoore a otočil se.

„Jestli vám to nevadí, můžeme mluvit i v přítomnosti tady toho pána,“ pokračoval Bat. „Mně to je jedno.“

Barrymoore dal inženýrovi znamení, aby se vzdálil. Poté, co tak ten muž učinil, přitočil se Bat k němu a řekl: „To vám nepřipadá, že to je pod vaši důstojnost najmout si proti Traceovi van Allenovi úkladného vraha?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ opáčil plukovník. „Už si nemáme co říct.“

Chtěl odejít, ale Bat ho chytil za rukáv a nepustil ho.

„Pusťte mě!“ zvýšil Barrymoore hlas.

Bat mu pohlédl do očí a pak rukou ukázal na muže, který si říkal Donnegan a který nyní postával asi dvacet yardů od nich. Díval se na ně.

„Znáte toho muže, plukovníku?“

Barrymoore na něho nenávistně pohlédl. „Nevím, proč bych se tu s vámi měl dál zdržovat, Morgane.“

Bat ho stále nepouštěl. „Mám právo tu s vámi mluvit, protože jsem za vás a za železnici stokrát nasadil krk,“ řekl. „Protože jsem viděl, jako moji přátelé umírají pro vaše ideje. Proč proti van Allenovi posíláte zabijáka? Proč za ním nejdete a nepromluvíte si s ním?“

„Nemíním hovořit se zločincem,“ odtušil Barrymoore. „S mužem, který…“

„Jo, tak to jsem si myslel,“ prohodil Bat. „Už delší dobu jsem vás podezíral, plukovníku. Když jste přišel za mnou a za O’Brianem, abyste nám nabídl místa u Union Pacific, nešel jste za námi proto, abyste nám dal šanci. Ne, ne! Vy jste chtěl jenom levnou silu, námezdníky, tak jak jste si zvykl za té vaší války. Chtěl jste lidi, které pak klidně obětujete. Pro vás není stavba trati nic jiného než partyzánská válka! Banditi, indiáni – vy potřebujete někoho, kdo by tu za vás nasazoval krk. Na to jsou vám banditi z Missouri dobří. Jo, proto jste nás sem přivedl. Je to pro vás koneckonců jistě vzrušující věc někoho poslat na smrt.“

Pustil Barrymoorea a poodstoupil o krok zpátky. Všiml si, že Donnegan se vydal směrem k nim. Bat položil ruce na pažby svých obou revolverů.

Donnegan to uviděl a zůstal stát. Vyplivl cigaretu. Jeho ruce se pomalu, ale jistě blížily k opasku.

Bat ho sledoval, tak jako když pozorujete jedovatého hada.

Přitom prohodil k Barrymooreovi: „Dávejte si pozor, plukovníku! Už nejsme ve válce! Budu krýt Tracei van Allenovi záda. Proti komukoliv. A jestli ho někde zastřelí zezadu, budu vědět, koho mám hledat.“

Barrymoore si potáhl sako. Byl bledý jak stěna.

„Neměl jsem vás sem z Missouri vůbec brát,“ zavrčel. „Nebýt mě, skončil byste někde na šibenici. Teď lituju, že jsem to udělal.“

„Vím, že pro vás náš život nic neznamená,“ řekl trpce Bat. „Vždycky jsem to tušil. Teď jste to dokázal, plukovníku.“

„Běžte k čertu,“ procedil Barrymoore mezi zuby.

Obrátil se a vrátil se tam, odkud přišel.

Donnegan ještě chvíli nerozhodně stál, aby se pak v jistém odstupu vydal za ním. Stále se ale nervózně ohlížel.

Plukovník John Barrymoore stál u okna svého salonního vagónu a pozoroval tábor, nad nímž se tetelil vzduch.

Slunce mu svítilo do tváře a ve voze panovalo vedro, přestože byla otevřená všechna okna. Prostě to nijak nepomáhalo.

Barrymoore pohlédl na muže, který seděl na židli, popíjel whisky a díval se na něho.

„Kdy, Donnegane?“ zeptal se.

Donnegan si kroužil dnem sklenice po hřbetu dlaně.

„Dnes večer,“ odpověděl. „Dnes večer, plukovníku. A – jak to bude s penězi?“

„Jste si jistý, že se vám to podaří?“

„To nechtě na mně,“ řekl Donnegan. „Je to moje věc. Dnes večer to vyřídím.“

„U pokeru?“

„Ano. U pokeru.“

Bat Morgan stál v kotlince asi dvě míle od tábora VII. Po jídle si vzal koně, osedlal ho a vyjel pryč z tábora. Chvíli jel podél kolejí, pak zabočil na jih a dorazil do mělké kotliny, ve které Curly O’Brian trávil každý den jednu, dvě hodinky.

O’Brian, který tuto kotlinu objevil, zde s ním často trénoval střelbu z koltu. V jejím okolí rostly kaktusy a křoviny a opodál vyvěral pramen. Oba dobře věděli, že na rychlé a přesné trefě může záviset jejich život.

Před kotlinou se tyčil kopec, jehož vrchol byl porostlý kaktusy. Nebyl od prolákliny vzdálený ani sto yardů.

Bat zastavil pod kopcem, hned jak ucítil kouř.

Povíval jižní vítr.

Bat se postavil ve třmenech a zavětřil. Při dalším závanu větru ucítil pronikavý zápach spálených kaktusových stonků.

Kůň znervózněle odfrkával. Bat seskočil ze sedla. Vzal ze sedlového pouzdra winchestrovku, otevřel jednu sedlovou kapsu a vytáhl z ní dalekohled. Poté přehodil koni uzdu přes hlavu, aby klidně stál a vydal se do kopce. Přitom se musel vyhýbat neuvěřitelně trnitým a pichlavým kaktusům. Jejich trny dokonce pronikaly i jeho holínkami.

Na vrcholku kopce si lehl do stínu jednoho obřího saguáru. Sundal si klobouk a pohlédl pod sebe do údolí zarostlého kaktusy.

Náhle opět pocítil ten kouř, dokud ho neodvanul vítr.

Tu to spatřil.

Ve stínu několika kaktusů stáli koně se svěšenými hlavami.

V jednu chvíli Bat věřil tomu, že narazil na indiány, ale pak spatřil na hromadě vedle koní sedla a sedlové přikrývky. Podle nich poznal, že se jedná o bělochy.

Podíval se tedy na to dalekohledem. Přitom si jej zastínil dlaní, aby ho neprozradil odraz slunce od skel. Všiml si, jak se rozhrnuje křoví a vychází z něj muž s černým stetsonem. Zamířil ke koním.

V dalekohledu mu mohl dobře vidět do obličeje. Měl ostře řezané rysy a tmavou pleť. Byl oblečen do obnošených kalhot, propocené žluté košile a vesty z telecí kůže. Na nohou měl polovysoké jezdecké holínky. Jeho opasek byl rozepnutý a Bat neviděl žádnou zbraň.

Poté co obešel koně a přesvědčil se, že jsou dobře přivázaní, opět zmizel v křoví.

Bat spočítal koně. Bylo jich osm a pravděpodobně bylo mezi nimi i několik tažných koní. Někde poblíž tak mohl tábořit dobrý půltucet mužů.

Co tu chtěli? Proč nepřijeli do tábora?

Bat si vzal pušku a vydal se dolů. Dole si schoval své věci, nasedl na koně a vydal se asi půl míle zpátky směrem k táboru. Pak pokračoval v obhlídce okolí.

Půda zde byla měkká a písčitá. Netrvalo ani deset minut a narazil na stopy. Vedly od pramene k táboru VII, ale už ne zpět. Hledal dál a druhou stopu našel ani ne sto yardů odtud. Už nebyla tolik viditelná a vedla z tábora VII k prameni, ovšem, jak se mu zdálo, ve velkém oblouku.

Ani nesesedal z koně, aby si tu stopu prohlédl. Poznal, že tudy včera jel jeden jezdec k prameni, strávil tam několik hodin a pak se vrátil zpátky do tábora. Přitom nemohl přehlédnout ty tábořící muže. To znamenalo jediné: Ten jezdec sem přijel proto, aby se s těmi cizinci u pramene střetl. Ale proč?

Bat projížděl ještě půl hodiny okolím, ale další stopy již nenalezl. Déšť v předešlých nocích je zničil.

Zastavil koně a zapálil si doutník. Přemýšlel. Viděl sice tvář jednoho z těch mužů, ale neznal ho. Kdo to jen mohl být? A proč se rozložili tady, dvě míle od tábora VII?

Bat ze zkušeností věděl, že tábory dráhy mají na magickou přitažlivost pro zlatokopy a dobrodruhy. Mohli tam sehnat cokoli, stačilo jen mít dost peněz. Ale oni nebyli ani zlatokopy, ani tuláky.

A náhle – náhle mu došlo, kdo jsou ti muži!

Bat přivedl svého koně do stáje železniční společnosti a vydal se hledat Sheelse. Našel ho na staveništi, kde dohlížel na pokládání pražců.

„Sheelsi,“ řekl poté, co se k němu přitočil. „Dvě míle na jih je kotlina, podívejte.“ Na to špičkou boty načrtl několik čar do písku. „Tady je to,“ dodal, „a toto je trať. Tady je kotlinka za jedním nevysokým hřebenem. Rozumíte? Táboří tam půl tuctu mužů. Sheelsi, jsem si jistý, že jde o bandity.“

„A proč to všechno vykládáte mně?“ zeptal se předák a otřel si do kalhot ruce mastné od oleje.

Bat botou zničil plánek, který předtím načrtl.

„Já už k Union Pacific nepatřím,“ řekl. „A s Barrymoorem už mluvit nechci. Běžte za ním a povězte mu o všem. Musí to vědět.“

Sheels se poškrábal na své neholené bradě. „Myslíte?“

„Ano.“

„A co když jsou to jenom tuláci?“

„Nevypadá to na to.“

Sheels vypadal velmi nerozhodně.

„Odkud to vlastně víte, Morgane?“

„Vím to,“ odtušil Bat. „Sheelsi, tak chcete to Barrymooreovi říct, nebo ne?“

„No dobrá. Zkusím to. Počkejte tu na mě.“

Bat seděl na hromadě pražců, když znovu spatřil Sheelse. Předák stál na plošině Barrymooreova salonního vozu a díval se na něho. Po chvíli seskočil dolů a s rukama v kapsách a skloněnou hlavou se vydal směrem k němu.

Bat vstal a zeptal se: „No?“

Sheels pokrčil rameny a uhnul mu pohledem.

„Nevěří tomu,“ podotkl. „Je toho mínění, že…“

„Že co?“ otázal se Bat klidným hlasem.

Sheels opět pokrčil rameny a po chvíli dodal: „Morgane?“

„Ano.“

„Je to pravda, že jste byl banditou v Missouri?“

„To vám Barrymoore řekl?“

„Ano.“

„A?“ naléhal Bat.

„Nic,“ mávl rukou předák, jemuž cukalo ve tváři. „Nic, vůbec nic, pane Morgane. Až na to, že půl roku po skončení války byl můj bratr zavražděn v Missouri bandity!“

Panovala tma a Bat chvíli nevěděl, kde je, když se náhle probudil.

V následujícím okamžiku uslyšel bušení na dveře svého pokoje. Vstal a uchopil petrolejovou lampu, která stála na stolku vedle postele. Zapálil sirkou knot a nasadil cylindr. Poté vklouzl do kalhot.

„To jsem já,“ ozval se hlas zvenku. „Pane Morgane, prosím vás, pojďte ven! Rychle!“

„Slečna Shortová?“ zeptal se Bat a otevřel dveře.

Byla bledá jak stěna. Rychle za sebou zavřela dveře.

„Musíme pomoct Traceovi!“ vykřikla. „Honem, nebo ho dav zlynčuje!“

„Co?“ zeptal se Bat a sáhl po opasku s revolvery, který visel na sloupku postele.

„Zastřelil toho muže, se kterým jste včera hovořil,“ vysvětlovala chvějícím se hlasem.

„Co? Donnegana?“

„Ano. Hráli poker a Donnegan ho obvinil z podvádění. Potom tasil kolt, ale Trace byl připravený a vystřelil dřív. Zabil ho. Teď – teď všichni říkají, že oddělal zastupujícího maršála. Prosím, musíme mu pomoct, jinak ho zlynčují.“

Bat na sebe spěšně natáhl košili a kalhoty a sáhl po saku.

„Pojďte, Lindo!“ zvolal.

Vyběhli z pokoje a krátkou chodbou se dostali do baru. Bat otevřel dveře a dál se musel prodírat davem dělníků, kteří mu jen velmi neochotně dělali místo. Zatímco se tedy tlačil dopředu, zahlédl Trace van Allena, kterému dva muži drželi ruce za zády. Měl roztrhanou košili a chyběl mu stetson. Po tváři mu tekla krev.

Kdosi z přítomných mužů zvolal: „Proč se o tom ještě vůbec bavíme? Není proč ztrácet čas. Pověste ho! Všichni jsme přece viděli, jak zavraždil maršála. Pověste ho! Pověste ho!“

Ostatní přisvědčili rozdivočelým halekáním. Bat věděl, že van Allenův život je v nejvyšším ohrožení. Sám mnohokrát zažil, jak opilý dav nemilosrdně pověsil nevinného člověka.

Kdosi vyskočil na stůl a přehodil mu oprátku přes hlavu. Bat viděl, jak sebou Trace cukal, jak se pokoušel, byť svázaný bránit těmto krvežíznivcům. Co však mohl svést proti takové přesile? Jeden z dělníků ho udeřil pěstí do obličeje a zakřičel: „Budeš viset, ksindle!“

Pak ho s výskotem táhli ke dveřím.

Bat se tam však prodral dřív a postavil se davu.

Ryk náhle utichl. Bat natáhl úderníky obou svých revolverů a namířil je na muže, kteří drželi van Allena.

„Ani o krok dál!“ procedil mezi zuby. „Lynčovat se nebude. Jestli chce někdo s tímto pánem ven, bude mě nejdřív muset zabít.“

Rozhostilo se naprosté ticho. Poté se před Bata postavil vysoký, tělnatý dělník se zelenýma očima, které se mu zlověstně jiskřily. Bat viděl, že je namol. Byl z něho cítit líh.

„Překážíte nám, Morgane!“ řekl. „Uhněte, no?! Je to vrah a my ho chceme po zásluze potrestat. Co je na tom špatného?“

„Nebudete nikoho lynčovat,“ odporoval Bat. „Je to nezákonné. Pusťte toho muže.“

Dělník se pootočil a zvolal: „Nepouštějte ho, chlapi! Musí viset.“ Pak si Bata změřil pohledem a dodal: „Vy nám nebudete předhazovat, že jednáme nezákonně, Morgane. Bylo snad to, že zabil maršála, zákonné?“ Přitom přistoupil k Baťovi.

„Ani o krok dál,“ varoval ho Bat. „Možná byste mě vyřídili, ale ty sám bys z toho neměl nic.“

Dělník kývl na ostatní, aby šli dál, a výhružně mával pěstmi.

„Z cesty!“ hrozil. „Uhněte, Morgane, nebo vás zramuju, že vás vlastní bratr nepozná. Tak dělejte, uhněte!“

Chtěl Bata chytit, ale k tomu mu chyběla rychlost. Bat ho totiž pažbou koltu udeřil do tváře. Muž vrávoravě ustoupil dozadu. Druhou ranou ho trefil do spánku. Dělníkovi se podlomila kolena a poté se svalil na podlahu.

Batovi neušlo, že ostatní se k němu výhružně přibližují. Uskočil tedy ke dveřím a namířil mezi oči prvním dvěma mužům. Ti se samozřejmě okamžitě zastavili.

„Jenom žádné hlouposti,“ řekl. „Znám vás velice dobře. Poslouchejte, co vám teď řeknu. Ten muž, kterého van Allen zastřelil, nebyl žádný maršál. Můžete mi věřit, je to pravda. Někdo si ho najal, aby tohoto muže, kterého chcete zlynčovat, zavraždil. Nebyl ale dost rychlý. Ale o žádného maršála rozhodně nešlo. Jednalo se o nájemného vraha, který za prachy zabíjí lidi. Ta hvězda, to byl jenom odporný trik. Nebyl to maršál.“

Viděl, že muži znejistěli a začali váhat. Několik z nich sklopilo zrak a vytratilo se. Ostatní tam ale stáli dál.

Konečně jeden z nich promluvil: „Dobrá, možná máte pravdu, Morgane, a ten muž byl nájemný pistolník. Nemyslím si, že byste nám lhal. Ale odkud víte, o koho šlo? Možná jste si ho s někým spletl a…“

„Já vám řeknu, odkud ho zná!“ ozval se čísi hlas ode dveří.

Bat otočil hlavu a spatřil ve dveřích Barrymoorea. Vedle něho stál poručík, který velel eskortě kavalerie dohlížející na stavbu, za nimi vojáci.

Barrymoore s poručíkem vešli dovnitř, vojáci je následovali. Nebylo nic neobvyklého, když rvačky opilých dělníků musela řešit armáda. Vojáci měli na hlavních svých springfieldek nasazené bajonety a čekali na rozkaz.

Bat, který stále držel v obou rukou kolty, přivřenýma očima pohlédl na Barrymoorea. Plukovník jeho pohled opětoval chladným, zlomyslným úsměškem.

„Já vám řeknu, odkud ho zná!“ opakoval Barrymoore. „Zná ho z Missouri, kde s ním jezdil v jedné bandě! Oba byli bandité!“

Zavládlo ticho. Muži, kteří drželi van Allena, ho váhavě pustili.

Zraky všech byly upřeny na Bata Morgana, který zase hleděl na Barrymoorea. Byl bledý a křečovitě svíral oba revolvery. V tomto okamžiku se v něm rodila nenávist vůči Barrymooreovi, vůči jeho cynismu a posměchu. Vůči jeho sebejistotě. Náhle se ale výraz jeho tváře změnil. Van Allen přišel blíž a postavil se vedle něho. Vlasy mu ještě stále padaly do obličeje, rty měl rozbité a zakrvácené, ale pohled jeho tmavých očí, kterými probodával Barrymoorea, byl ocelově pevný.

„Nevyšlo ti to, Barrymoore,“ prohodil. „Ten maník byl příliš pomalý. Asi si neumíš vybrat.“

Barrymoore pomalu sunul ruku k opasku.

V tom momentu do hry zasáhl poručík. Strčil svůj dlouhý dragoner do pouzdra a otočil se na van Allena.

„Jak k tomu došlo?“ zeptal se.

Van Allen pokrčil rameny. Stále se díval na Barrymoorea. Poté však sklopil zrak.

„V sebeobraně,“ odpověděl. „Muži, kteří s námi u jednoho stolu hráli poker, to můžou dosvědčit, poručíku. Slatemeyer – tady si říkal Donnegan, mě obvinil z podvádění. Hned přitom tasil kolt. Neměl jsem na vybranou, musel jsem ho zastřelit.“

„Ano, to je pravda,“ přisvědčil čísi nevrlý hlas. „Ale ostatní nás neposlouchali. Šlo o sebeobranu. Van Allen byl akorát rychlejší, protože měl kolt položený na klíně.“

„To tak hráváte normálně, pane van Allene? S koltem na klíně?“ dotazoval se dál neodbytný poručík.

Van Allen si odhrnul vlasy z čela. „Od té doby, co jsem přijel do tábora VII, tak ano,“ odpověděl. Pohlédl na Barrymoorea a dodal: „Od té doby dokonce s revolverem pod hlavou i spím. Slatemeyer tu byl kvůli mně. Někdo ho musel najmout, poručíku, aby mě zabil. Možná byste měl zkusit zjistit, kdo to byl.“

„A nemyslíte, že by pro vás bylo lepší odjet?“ zeptal se mladý poručík a sundal si z uniformy nějaké smítko. „Chci k vám být upřímný. Nedůvěřuji hráčům. Samozřejmě, nemohu vám dokázat, jestli jste hrál s cinknutými kartami nebo ne, ale říkám vám na rovinu, že by pro vás bylo daleko nejlepší odjet. Vraťte se tam, odkud jste přišel. Střílení tu nemáme rádi.“

Odmlčel se a pohlédl na dva vojáky, kteří vyváděli ven jednoho opilce.

„Chcete mě přinutit k tomu, abych tábor opustil?“ sykl van Allen.

„To nemohu,“ opáčil poručík, „ale nejlepší řešení by bylo, kdybyste odjel dobrovolně.“

„To laskavě nechtě na mně,“ odtušil van Allen a nasupeně odešel k pultu.

Poručík si dal ruce vbok a obrátil se na Bata Morgana. „Je to váš přítel?“

„Ano.“

„Řekněte mu, ať zmizí.“

„Neudělá to.“

„Pak se pravděpodobně dostane do problémů.“

„Je tu proto, aby se do nich dostal.“

„Ti hráči,“ prohodil poručík. „Nemám je rád.“

Bat se k němu naklonil a pousmál se. „Účastnil jste se občanské války, poručíku?“ zeptal se.

Mladý důstojník se zarazil.

„Proč?“

„Protože tento muž, kterého nazýváte hráčem, byl za občanské války vysoce vyznamenaným důstojníkem Unie. Dvanáctkrát byl raněn a má snad všechna vyznamenání, která mohl dostat. Tenkrát byl kapitánem a ztratil skoro všechny své muže u Vicksburgu. Poručíku, člověk nemůže žít tak dlouho se smrtí po boku bez toho, že by ho to nepoznamenalo. Může se vám to zdát zvláštní, ale má to své důvody. U Lexingtonu přišel o rodinu. Ano, přišel o rodinu kvůli muži, který byl tenkrát jeho nadřízeným. A teď ho našel, poručíku.“

Když hovořil, díval se na Barrymoorea, jako by to říkal jemu. Poté beze slova zamířil k pultu, kde již stáli van Allen a Linda Shortová. Van Allen jí něco řekl a ona mlčky, se skloněnou hlavou odešla pryč. Bat si k němu stoupl a objednal si whisky.

Van Allen na něho pohlédl, stydlivě položil svou ruku na jeho a hlesl: „Děkuju.“

„Poděkuj své přítelkyni,“ odtušil Bat. „Kdyby mě nevzbudila, visel bys teď někde na stromě. Nenapijeme se?“

Van Allen usrkl whisky a začal se utírat hedvábným kapesníkem.

„Nebýt tebe, tak by mě pověsili,“ řekl. „To ti nikdy nezapomenu, Bate. Nikdy! Víš, jak se to přihodilo? Když jsem spatřil Slatemeyera, hned mi došlo, proč je tady. Vytáhl jsem kolt a položil si ho na klín. Schválně jsem pak vytáhl kartu zespodu, tak aby to viděl jenom on. Chtěl jsem ho vyprovokovat a on na to skočil! Pomyslel jsem si, že ho musím vyřídit dřív, než mě někde sejme zezadu. Kéž by tak na jeho místě seděl Barrymoore!“

Vypil další whisky a opřel se o stůl.

„Tvůj život visí na hedvábném kapesníku,“ prohodil k němu Bat. „Tracei, jednoho dne tě dostanou. Přestaň s tím, dokud není pozdě. Nemůžeš přece bojovat s celým světem.“

Van Allen se opřel lokty o pult a na chvíli si skryl hlavu do dlaní.

„Jenže já si akorát beru, to co mi vzali. Můžu si to vzít, protože svět mi to dluží. Bate, beru si opravdu jen to, co mi patří. Beru si to kartami i revolverem. Brzy bude po všem a potom – no, Linda mi vyprávěla, že sháníš partnera na svůj ranč. Přemýšlel jsem o tom. Jestli budeš chtít, šel bych s tebou do toho.“ Pohlédl na Bata a zahořely mu oči. Tiše dodal: „Ještě jednu hru, Bate! Jednu velkou hru a pak s tím skončím.“

Trace van Allen a Linda Shortová už byli vzhůru, když se začalo rozednívat. Objímali se a dívali se do prkenného stropu. V místnosti bylo poměrně chladno. Na východě šedla obloha a bledly hvězdy. Napolo otevřeným oknem dovnitř pronikal vánek, který k nim přivál pach starého popela a dým. Venku se ozvaly nějaké hlasy. Někdo udeřil do trianglu, poté se opět rozhostilo ticho.

Trace van Allen pohlédl na Lindu. Měla zavřené oči.

„Spíš?“ zeptal se.

„Ne.“

Chvíli mlčel, aby se pak otázal: „Na co myslíš?“

„Na nic,“ řekla. „Nechci na nic myslet. Kdybych na něco měla myslet, musela bych křičet.“

„Je mi líto, co se stalo,“ prohodil. „Ale nemohl jsem dělat nic jiného.“

„Tracei.“

„Ano?“

„Odjeďme pryč.“

„Brzy odjedeme, Lindo.“

„Ne brzy. Odjeďme teď. Už tu nechci být ani minutu.“

„Ale to nejde a ty to víš.“

Otevřela oči a naklonila se k němu.

„Něco je ve vzduchu, Tracei,“ řekla. „Cítím to. Odjeďme! Prosím, nemáme tu co pohledávat. Půjdu s tebou, kam budeš chtít, klidně i na Mississippi, když na to přijde. Jenom už odsud, prosím tě, odjeďme. Něco se tu na nás řítí, Tracei. Ještě se tomu můžeme vyhnout, ale za chvíli už bude pozdě.“

„Blouzníš,“ namítl.

Smutně na něho pohlédla. „Ne, je to pravda, cítím to,“ tvrdila. „Tracei, já mám strach. Jestli si nepospíšíme, tak – tak nás dostanou!“

Van Allen se posadil. Všiml si jejího strhaného výrazu i toho, že mu spadl na zem polštář, pod kterým měl schovaný revolver. Vzal ho a položil na místo, kam Linda Shortová nemohla vidět.

„Tím ničemu nepomůžeš, když si tu budeš schovávat bambitky,“ ozvala se. „Tracei, prosím tě, poslouchej mě. Já už to tu nevydržím. Ještě pár takových týdnů a…“

„A?“ zeptal se. Cítil, že s ní něco je.

„…a opustím tě navždy.“

„Proč?“

„Protože mám hrozný strach a už to nemůžu vydržet. Ty možná ani nevíš, jak hrozné je se pořád strachovat o tvůj život. Ale tak už to dál nejde. Prostě už nemám sílu. Odjeďme, nebo je mezi námi konec.“

„Už jenom poslední hra, jedna poslední hra a pojedeme,“ uklidňoval ji. Poté se nad ní sklonil a políbil ji na čelo.

Uhnula mu.

„Lindo, jedno musíš pochopit,“ řekl. „Tato zem, za kterou jsem bojoval a která mi tolik vzala, mi toho zatraceně hodně dluží. A já si to vezmu a nikdo mi v tom nezabrání. Nikdo, Lindo, ani ty ne. Čím dřív to pochopíš, tím lépe pro nás pro oba.“

Vstal, narychlo se oblékl, přešel k oknu a otevřel ho. Vyklonil se ven. Bylo chladno.

Viděl, že v Barrymooreově vagónu se svítí, že tam někdo chodí za oknem.

„Mně neunikneš,“ procedil mezi zuby.

„Co to říkáš?“ zeptala se Linda.

„Nic,“ opáčil. Pohledem se vrátil k salonnímu vozu a dlaněmi křečovitě sevřel okenní římsu.

„Ty mě neopustíš, Lindo,“ prohodil bezděky. „Zahrnu tě vším, co si budeš žádat, a ty to víš, a proto mě nikdy neopustíš.“

„Asi pro tebe moc neznamenám,“ řekla. „Jinak bys věděl, co vlastně chci. Žádné peníze, bohatství a přepych. Ne, já chci tebe. Nemám strach o peníze, ale o tebe. Pokaždé, když si sedneš ke karetnímu stolku, se mi sevře srdce. Tracei, nebojím se o sebe. Mám strach o tebe. Pro co bych pak měla žít, kdybys…?“

Van Allen stál u okna a pozoroval šedou ranní oblohu. Mlčel.

Zvenčí k němu vítr donesl hovor nějakých ranních chodců.

Znal svou cestu a byl odhodlán po ní jít, i když věděl, jak skončí.

„Neměli byste tu pro mě hrnek kávy?“

Bat stál poblíž táboráku, který hořel mezi stany. Seděli kolem něj muži v zašpiněných dělnických šatech a ohřívali si ruce. Jejich zraky se upřely na něho. Jednalo se o neoholené, divoké obličeje.

Jeden z mužů, který zrovna jakýmsi kolíkem prohrabával oheň, přikývl.

„Vezměte si hrnek,“ řekl. Hleděl do žhavých uhlíků a když si Bat Morgan dřepl vedle něho a vzal konvici s kávou, prohodil: „Včera jsem byl v saloonu, jak tam zastřelili toho chlápka. Je to pravda, že jste dřív býval banditou v Missouri?“

„Ano, je to pravda,“ přisvědčil Bat, zatímco si naléval horkou tekutinu do hrnku. Oheň příjemně praskal a po chvíli Bat rozmrzl.

„Znám mnoho chlapů, kteří byli po válce mimo zákon. U mnoha z nich šlo o výborné kluky, akorát se prostě už nedokázali srovnat se životem po válce. Jenže, když má chlap zdravé jádro, dokáže to překonat.“

„To není pravda,“ namítl kdosi za ním. Bat se neotočil, protože ten hlas znal. Věděl, kdo za ním stojí. Ten muž si k němu dřepl, krátce mu pohlédl do očí a strčil konec svého proutku do ohně, až chytil, načež si jím zapálil dýmku.

„Vy o tom nic nevíte,“ řekl onen muž za Batem. „Lidé se nezmění. Bandita už zůstane banditou napořád. Ještě ho akorát dost neznáte.“

„To není pravda, Sheelsi,“ opáčil muž vedle Bata. „Znal hodně takových mužů. Šlo o chudáky, kteří jenom čekali na svou šanci, na tu jednu jedinou. Nemáte pravdu. Mnozí z nich zůstali psanci, ale většina se vrátila zpátky na cestu zákona.“

„A odkud to tak víš?“ otázal se Sheels. „Nebyl jsi tam snad mezi nima i ty sám? Co? Takže, chlapi, do práce, neplatíme vás od toho, abyste seděli.“

Bat viděl, jak muži vstávají od ohně a pomalu odcházejí. Sám zůstal sedět. Pil kávu a celou tu dobu cítil, že se na něho Sheels dívá. Po chvíli sáhl po konvici, která stála vedle ohniště. Vtom mu ji však kdosi vykopl z ruky a káva se rozlila do písku. Bat se pomalu otočil a pohlédl na Sheelse.

„Proč to děláte, Sheelsi?“ zeptal se. Klidně se díval předákovi do očí, do očí plných nenávisti. Přitom postavil hrnek na zem a vstal.

„Odkdy můžou banditi sedět u ohně jako slušní lidé?“ provokoval Sheels.

Bat ho provrtal mrazivým pohledem.

„Sheelsi,“ procedil mezi zuby. „Dobře mě teď poslouchejte. Už mi nikdy neříkejte bandito, ano? Vím, že vašeho bratra zabili bandité v Missouri, ale já jsem to nebyl. Takže mi laskavě neříkejte bandito, nebo zapomenu, že jsme někdy byli přáteli. Jasné?“

Sheelsovi cukalo ve tváři. „Přáteli?“ rozesmál se. „Odkdy jsem přítelem vraha?“

Bat ho drapl levou rukou a pravicí mu uštědřil úder. Udalo se to tak bleskově, že se Sheels nestačil nijak bránit. Batova rána byla tak tvrdá, že poměrně mohutný Sheels ztratil rovnováhu a padl k zemi.

Tam několik vteřin ležel a nevěděl o světě. Byl bledý jak stěna a ze rtů mu tekla krev. Měl úzké, potměšilé oči jako nějaký ještěr.

Náhle se otřásl a vstal. Poté se natáhl po sekyře, která ležela na hromadě pražců. Zvedl ji nad hlavu a kráčel k Batovi, který držel ruku na pažbě revolveru.

Cosi v Sheelsově strhané tváři ho před ním varovalo. Věděl, že má proti sobě muže, který je schopný všeho, a sekyra v jeho rukou byla smrtící zbraní. Jednou ranou jí mohl člověka umlčet navždy.

Jiskry v Sheelsových očích mu napovídaly, že tu sekyru chce doopravdy použít. Bat vytáhl kolt z pouzdra a palcem natáhl úderník.

„Ani o krok dál, Sheelsi,“ varoval ho přidušeným hlasem. „Znám chlápky, jako jsi ty. Nenuťme, abych to musel zmáčknout.“

Sheels zůstal stát, ale sekyru zvedl ještě výš. Brit se v ranním slunci ocelově leskl.

„Asi byste si to moc nevyčítal, že, Morgane?“ řekl. „Co pro vás ostatně znamená lidský život? Jenže já vás stejně zničím!“

Lehce pohupoval sekyrou nad hlavou dopředu a dozadu.

Bat na něho trpce hleděl.

„Vy nejste zvyklý dát lidem šanci, že?“ prohodil. „Vy, když si někoho jednou zařadíte, tak už to tak zůstane napořád. Jednou bandita, napořád bandita, že ano? Vy nevěříte, že člověk se může změnit. Ale to právě lidé jako vy udělali z mužů, kteří za vás bojovali ve válce, bandity. Za války jsme vám byli dobří, ale potom…“ Krátce se zasmál a dodal: „Potom jste nám už nedali šanci. Nepomohli jste nám, když jsme to potřebovali. Jo, Sheelsi! Jenže já jsem vašeho bratra nezavraždil. Já jsem nikdy nikoho nezavraždil. Jestli jsem někoho zastřelil, tak to bylo v sebeobraně a on střílel jako první.“

Sheels na něho stále hleděl svýma krví podlitýma očima, ale ruce se sekerou mu pomalu klesaly.

„Jednou vás zabiju, Morgane,“ procedil mezi zuby a pohlédl za něho. Ozval se dusot kopyt.

Bat se otočil a spatřil krátkou řadu vojáků, jak projíždějí po částečně zpustlém táboře VII. Vypadali velmi unaveně, jejich modré uniformy byly pokryty vrstvou prachu a jejich obličeje prozrazovaly velké fyzické i psychické vypětí. Všichni slezli ze sedel.

Když se Bat obrátil, Sheels tam už nebyl. Sekera ležela opět na hromadě pražců.

Bat se vydal k jezdcům. Poručík, který patrole velel, před ním zastavil a dal svému seržantovi rozkaz, ať zavede mužstvo do baráku, načež předal Batovi uzdu a ztuhle seskočil z McClellanova armádního sedla.

„Jeli jsme skoro celou noc,“ řekl. Sundal si stetson a utřel si čelo. Měl ho pořádně zpocené a zaprášené. Odplivl si, zamířil k ohni a bez optání si nalil hrnek horké kávy.

„A kde jste byli?“ zeptal se Bat.

Poručík zvedl oči od kávy. „Vy se ptáte? Barrymoore mi řekl, že jste někoho viděl pár mil jižně odsud.“

„Takže – že by ho to přesvědčilo?“ zamumlal Bat.

„Co?“

„Ale nic, nic.“

„Našli jsme stopy, ale žádné muže,“ řekl poručík a vylil lógr do písku.

„Kolik jich bylo?“

„Podle těch stop? Asi šest, s několika tažnými koňmi.“

„To museli být oni.“

„Jejich stopy vedou na východ, ale v tom kamenitém terénu jsme je ztratili.“

„A dál?“

„Dál nic. Už jsme je nenašli. Nemám vůbec ponětí, kam by mohli jet. Asi odsud zmizeli.“

„Myslíte?“ pochyboval Bat.

Poručík zavrtěl hlavou.

„Ne, ale co mám říct Barrymooreovi?“

„Řekněte mu, že by si měl vyžádat víc vojáků, aby mohl trať držet pod kontrolou.“

„To nemůžu,“ namítl poručík, „a on by je ani nedostal. Víc jak dva oddíly nedostane.“

„To je příliš málo,“ utrousil Bat.

„Ano, to víme všichni. V severním Kansasu napadli Pawneeové vlak s dělníky a vykolejili lokomotivy. Z dělníků vyvázli jen dva. Útoky indiánů nám dělají hrozné problémy, ale nemůžeme nasadit víc jednotek, abychom tomu mohli zabránit. V Coloradu kiowské hordy vypálily dvě stanice a půl tuctu přitom přišlo o život. A navíc bílí desperátové. To prostě nemůžeme zvládnout. A ta trať je tak dlouhá, zatraceně dlouhá. Morgane, vy přece musíte vědět, že není možné uchránit železnici, která vede přes celý kontinent. Je jenom dobře, že teď je aspoň trochu klid. Indiáni neútočí a nejbližší transport s penězi pojede až za deset dní, kdy už budeme v Promontory a budou se vyplácet poslední mzdy. A pak se rozejdeme. Já osobně toho velmi lituji, Morgane, že jste u železnice skončil. Spolupracoval jsem s vámi rád, jelikož se na vás dalo spolehnout. Ale po tom všem, co se stalo, vás chápu.“

Hodil prázdný hrnek do písku vedle ohniště a vzal Batu Morganovi uzdu svého zpoceného a zaprášeného koně.

„A ještě něco,“ dodal. Zdálo se, že váhá.

„No?“

„Když pojede ten poslední vlak s výplatami, budu – budu za něj do jisté míry zodpovědný i já. Pomohl byste mi?“

Bat pomalu přikývl.

„Ano, pojedu s vámi.“

„Díky.“

„Neděkujte mi, doprovázel bych ten vlak tak jako tak.“

„Takže si myslíte, že to bude nutné?“ ptal se poručík, když odcházeli pryč.

„Ano.“

Bat si sáhl do náprsní kapsy košile. Měl v ní schovaný vampum.

Van Allen seděl u stolku v saloonu, když ho Bat konečně našel. Se třemi dalšími muži hrál poker.

„Jedu do Silver Creeku,“ řekl Bat. „Dobrá.“

„Pojedeš se mnou?“

„Ne. Žádný hráč nepřestane, když má štěstí. Uvidíme se dneska večer.“

Bat zatím viděl Silver Creek jen z nádraží. Když jel po Hlavní ulici, připadal mu jako úplně jiné město.

Odbíjelo poledne a slunce intenzivně pálilo. Klusal po široké, zaprášené cestě, v podstatě udusané, sluncem spečené hlíně, v níž se rýsovaly žlábky od posledního deště.

Silver Creek se díky stavbě železnice značně vzmohl. Železniční společnost kupovala všechny zásoby právě odtud, protože se jednalo o poslední město před táborem VII a krom toho sem na podzim rančeři hnali svá stáda, aby dobytek naložili do nákladních vlaků a poslali na východ. To znamenalo, že vydělané peníze dobytkáři neutratili na východě, ale právě tady, v Silver Creeku.

Než sem dorazila Union Pacific a trať, byla to bídná díra s několika dřevěnými chatrčemi a jedním zděným kostelem ve španělském koloniálním stylu. Nyní zde člověk na každém rohu zakopával o saloony a bary.

Z východu trať přilákala hráče, elegantní muže v černých kabátech a květovaných vestách s derringery v podpaždí, ale také ženy, které se tvrdě pracujícím dělníkům staraly o zábavu, bandity, pistolníky a podobné existence.

Zkrátka a dobře, Silver Creekem protékaly peníze, jako opravdovým stříbrným potokem a město se mohlo směle rovnat obdobným hnízdům hříchu, jako byly Dodge City, Abilene a Topeka, kde zákon neznamenal nic a rychlý kolt vše.

Bat navedl svého koně, vysokého a silného valacha, k úřadovně městského maršála. Sesedl, uvázal uzdu k zábradlí a vyšel na chodník, který lemoval budovy v této části ulice. Úřadovna byla postavená z neomítnutých cihel a měla zamřížovaná okna a těžké dubové dveře s kukátkem.

Zaklepal.

Zevnitř se ozval rozmrzelý hlas: „No?“

Bat otevřel a vstoupil dovnitř, do bíle vylíčené, nepříliš útulné kanceláře maršála Horderna, kde se v rohu o zeď opíral tucet pušek. Za psacím stolem seděl maršál Hordern a pročítal lejstra.

„Vy?“ řekl. „Co tu chcete?“

„Chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„A to?“

„Nepřijelo sem včera v noci nebo dneska ráno šest mužů se dvěma tažnými koni, maršále?“

Hordern odsunul papíry a zasmál se.

„Co krom toho ještě chcete vědět?“

„Nic, jen toto.“

„A vy si myslíte, že znám každého, kdo přijede do Silver Creeku třeba jenom kvůli tomu, aby za pár hodin zas pokračoval dál? Nebuďte směšný, Morgane.“

„Museli sem přijet,“ trval na svém Bat.

„Dobrá, a kdyby, tak co?“

„Chci je najít.“

„Pak se do toho dejte, já nemám čas. Co by to mělo být za chlapy?“

„Asi jsou to vlakoví lupiči.“

„Asi?“ Hordern pozvedl obočí.

„Ano, stoprocentně to nevím. Ale mám silné podezření.“

„No a? Pokud vím, tak u Union Pacific už nepracujete. O co vám jde?“

„O hodně, o sakra hodně,“ odtušil Bat.

Hordern pomalu vstal a naklonil se nad stůl. Jeho oči se chladně leskly.

„Vy už ale nejste železniční jezdec, Morgane,“ připomněl mu. „Na to nezapomeňte, aspoň dokud jste v Silver Creeku. Jestli tu vyvoláte přestřelku, tak vás zavřu a postarám se o to, abyste visel. Myslete na to. Nikdy jste mi nevoněl. Všichni jste bandité a bylo to od Union Pacific chyba, že vás angažovala. Připnuli vám hvězdu a tak legalizovali vaše přestřelky a vraždy. Ale teď už vás žádná hvězda neochrání. A první chyba, kterou uděláte, Morgane, bude zároveň i tou poslední, chápete?“

Bat pomalu přikývl.

„To je dobře, že to chápete.“

„Vím, že se chcete pomstít,“ dodal Bat. „Dosud jste nemohl, teď doufáte, že se vám to podaří.“

„Nedoufám, vím to,“ opravil ho maršál. „Žádná hvězda už vás neochrání. A člověk udělá chybu tak snadno, že? Jenže vy si ji, Morgane, nemůžete dovolit udělat, protože já tu pořád budu a budu čekat na to, až ji uděláte. Varujte se chyb, Morgane.“

Bat mu pohlédl do očí a klidným hlasem řekl: „Proč jste tak nevlídný? Můžete teď přece získat všechny odměny pro sebe, maršále. Jenom si dobře prohlédněte své zatykače. Jestli budete mít dost odvahy se těm chlápkům postavit na ulici, můžete se stát bohatým člověkem a to jste přece vždycky chtěl, ne? Silver Creek by vám to umožnil, stačí jen chtít, je to pro vás pole neorané, maršále. Vyjděte na ulici. Promenádují se tam muži, za jejichž hlavy byste dostal tisíce dolarů.“

„A vy je nechcete?“ zeptal se Hordern.

„Ne,“ odvětil Bat. „Víte, jaký je mezi námi rozdíl, Horderne? Já jsem kvůli penězům nikoho nezastřelil. Ano, bral jsem peníze. Ale to jsem jezdil pro Union Pacific a věřil jsem, že to dělám kvůli nějaké ideji.“

Hordern se znovu posadil a pohlédl na něho. V jeho číhavých očích se zračilo nepřátelství, nepřístupnost a tvrdost.

„A proč se teda vlastně zajímáte o ty chlápky, o kterých jste mluvil? Co je na nich pro vás tak zajímavého, když ne odměny, které jsou za ně – možná – vypsané?“

„Něco, co je pro mě důležitější,“ odpověděl Bat. „Jestli mám pravdu a ti chlapi jsou vlakoví lupiči, pak možná vědí, komu patří toto!“ Sáhl do kapsy a vytáhl z ní vampum.

„To jsem vám dal já,“ zamumlal Hordern. „Vzpomínám si. O’Brian to měl v ruce.“ Váhavě pohlédl na Bata a dodal: „Vy chcete najít O’Brianova vraha?“

„Ano,“ řekl Bat a zase talisman schoval. „Proto mě zajímá těch šest mužů. Je mi jedno, jestli je na jejich hlavu vypsaný milion.“

Hordern odsunul židli, vstal a začal přecházet po místnosti sem a tam.

Najednou se zastavil. „Dneska ráno, hned po východu slunce, do města přijelo šest jezdců,“ zamumlal bez toho, že by se na Bata podíval. „Měli s sebou dva tažné koně, z nichž jeden kulhal. Koupili si tedy dalšího a o něco později město opustili. Pomůže vám to?“

„ Kde koupili toho tažného koně?“ zeptal se Bat.

„U O’Donnella!“

„Kde to je?“

„Na konci ulice. Ta velká stáj.“

„Jo, jistě, vzpomínám si na ně,“ řekl O’Donnell, starší muž s šedivými vlasy a vrásčitým obličejem, jehož pokožka připomínala starý pergamen. „Šest mužů. Koupili si u mě jednoho koně,“ dodal. „Zaplatili víc, než měli, ale já jsem jim zas prodal vynikajícího koně.“

„A kde jsou teď?“ otázal se ho Bat. „Nezmínili se o tom, kam jedou? Neříkali něco takového?“

Starý muž na něho udiveně hleděl. „Ne,“ prohlásil. „Vůbec o tom nemluvili.“

„Ano, ti chlápci tady byli,“ přisvědčil barman v saloonu Cattlemen. „Bylo jich šest. Dali si po jednom drinku a zase mlčky zmizeli. Vzpomínám si na ně, protože na mě dělali takový divný dojem. Honáci to určitě nebyli, ani potulní jezdci. Všichni měli dva revolvery. Měli na sobě kovbojské šaty, ale to vám asi moc neřekne, co?“

„Poznal jste někoho z nich?“ vyzvídal Bat.

„Ne.“

„A ještě jednu otázku,“ naléhal Morgan. „Když mi řeknete něco zajímavého, dám vám dolar. Znáte to? Viděl jste to už někdy?“

Po těchto slovech položil na stůl vampum.

„Co je to? Někdo z nich to ztratil? Nic mi to neříká.“

Bat hodil na pult dvoudolarovou minci a odešel ze saloonu.

Pomalu se vracel k maršálově úřadovně.

Plukovník Barrymoore vyšel ze svého salonního vozu a na chvíli zůstal stát na plošince. Díval se na vojáka hlídkujícího před vagónem.

Poprosil totiž poručíka, aby mu udělal tu laskavost a poskytl mu vojáky. Věděl, že ho van Allen chce zabít. Proto spal s koltem pod polštářem.

Od toho dne, kdy byl zastřelen Donnegan, mu bylo jasné, že je jen otázkou času, kdy se van Allen objeví a pokusí se svůj slib splnit. O tom, že to zkusí, Barrymoore nepochyboval ani na okamžik.

Sešel po schůdkách dolů, nabídl vojákovi doutník, sám si jeden zapálil a řekl: „Dneska je pěkně vedro, že?“

Voják mlčky přikývl. Stál ve stínu, ale i zde panovalo horko.

V táboře bylo jako po vymření, všichni muži, kteří zrovna nepracovali, leželi ve stanech nebo vysedávali v saloonech. Vládlo takové ticho, že bylo dokonce slyšet bouchání kladiv na stavbě, vzdálené od Barrymooreova vagónu ještě půl míle.

Plukovník pomalu procházel táborem k jednomu ze saloonů. Po čele mu stékaly krůpěje potu.

Vevnitř byl příjemný chládek. Trvalo několik vteřin, než si jeho oči přivykly na namodralé přítmí saloonu. Pak přistoupil k barovému pultu a poručil si whisky. Když se obrátil, spatřil van Allena.

Hráč seděl u stolku a míchal karty. Nespouštěl z plukovníka oči.

Z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst nic.

Pomalu, jakoby veden nějakou cizí vůlí, kráčel Barrymoore k němu. Před stolkem se zastavil.

„Proč jste ještě tady, van Allene?“

„Mám tu nějakou práci,“ odpověděl tiše van Allen. Vychutnával si Barrymooreovu nervozitu.

„Nezapomeneme radši na to, co bylo?“

„Snažil jsem se zapomenout,“ řekl van Allen monotónním hlasem, „ale nešlo to. Nemůžu zapomenout.“

„Chcete mě zastřelit? Teď?“

„Ne,“ opáčil van Allen. „Nemá ten klid v sobě něco nebeského? Nebudeme ho rušit, co říkáte, plukovníku?“

„Myslíte, že nevím, že tu na mě tolik dnů číháte?“ zeptal se jako myš zpocený Barrymoore. „Zkoušel jste zjistit, kdy…“

„Nezkoušel jsem nic zjistit,“ skočil mu do řeči van Allen. „Čekám, plukovníku. Jenom čekám. Tři roky jsem vás hledal a teď, když jsem vás konečně našel, už si nějaký ten den počkám. Nepodceňujte mě.“

„Nemáte strach, že bych vás zastřelil?“ zeptal se Barrymoore.

„Ne, vy víte, že byste to nedokázal. Už jednou jste se mě pokusil odklidit z cesty. Klidně si najměte nějakého dalšího Donnegana. Já ho zabiju. Schovávejte se za svou osobní gardu, nic vám to nepomůže.“

„Dáváte svým soupeřům šanci?“

„Ano, když si ji zaslouží. Ale vy máte, plukovníku, asi takovou šanci, že mi uniknete, jako že nevytáhnete z této hromádky karet pikové eso.“

Přitom s tím balíčkem zamával Barrymooreovi před očima.

„Táhněte,“ vyzval ho. „No, táhněte. Nebo snad máte strach? Vytáhněte si svou kartu!“

Barrymoore váhavě vytáhl jednu kartu a položil ji na stůl.

„Máte šanci jednatřicet ku jedné, že to pikové eso není,“ řekl van Allen, „ale přesto.“

Zvedl ji a položil hřbetem dolů.

„Svou šanci jste prohrál, Barrymoore!“ řekl. „Karta smrti. Pikové eso!“

plk. j. barrymoore union pacific

tábor VII

peníze na výplaty připraveny k vyzvednutí v bance v silver creeku – stop – pošlete vlak s eskortou – stop – vykonejte nutné přípravy – stop

městský maršál w. hordern

silver creek

John Barrymoore složil telegram a dal si ho do náprsní kapsy.

„ Chci vás a vaše muže jako eskortu, poručíku,“ řekl.

Poručík, který stál u okna a byl otočen k Barrymooreovi zády, souhlasně přikývl.

„Vezmu své muže,“ řekl. „Jak je to s vašimi železničními jezdci, pane?“

„Nejsou v táboře,“ odpověděl Barrymoore. „Zavolat je zpátky by vyžadovalo příliš mnoho času. Chci ty peníze přivézt ještě dneska dělnickým vlakem ze Silver Creeku. Zítra se trati Union Pacific a Western Central Pacific spojí. Pro lidi by to neznamenalo tolik, kdyby v ten den neměli kapsy plné peněz, poručíku.“

Přistoupil vedle něj k oknu, poodhrnul závěs a pohlédl ven.

Za staveništěm už byly poznat domky městečka Promontory.

Promontory ve státě Utah bylo cílem obou společností. Právě k němu se upínaly zraky tisíců dělníků, kteří už roky pracovali v nehostinné krajině, přepadáni indiány i bílými desperáty, sužováni mrazem i horkem, deštěm i prachem, ohrožováni nejrůznějšími nebezpečími v této neznámé krajině. Přesto tito houževnatí muži den za dnem budovali tuto dlouhou trať. Trať přes celou Ameriku.

„Už týdny pracujeme na dvě směny,“ řekl Barrymoore. „Teď se nám to podařilo. Zítra, až budou zatlučeny zlaté hřeby, bude naše dílo dokončeno.“

Poručík si vzal doutník, který mu Barrymoore nabídl, ukousl špičku,/ vyplivl ji z okna a zapálil si jej.

„Kdy by měl vlak odjet?“ zeptal se.

„Večer, až se setmí,“ odvětil Barrymoore. „Do Silver Creeku nám to bude trvat tři hodiny a odtud možná ještě víc, protože pojedeme do kopce.“

„Shromáždím své muže,“ řekl poručík. Pak zvedl ruku a zasalutoval.

Bat Morgan se opíral o hromadu pražců a hleděl na Promontory.

„Tak se to povedlo, Tracei,“ řekl. „Postavili železnici, která vede přes celý kontinent. Chápeš, co to znamená, Tracei?“

„Pro mě to ale asi neznamená to, co pro tebe,“ namítl van Allen, který stál vedle něho s rukama v kapsách. „Tys na té dráze dělal, já ne. Pro mě ta trať znamená jenom víc her a víc peněz. Nijak zvlášť to se mnou necloumá, jo, akorát je příjemné, že se člověk už nebude muset kodrcat v dostavníku. Ale abych byl upřímný, tak lituju toho, že už tu nebude žádný dělník, který by si chtěl zahazardovat se svými penězi, jo toho fakt lituju. To je asi tak všechno. Rozumíš mi?“

Bat se díval na lesknoucí se rovnoběžky kolejí mizející na obzoru.

Van Allen, jako by mu četl myšlenky, prohodil: „Obzoru člověk nedosáhne pěšky ani vlakem. Obzoru nedosáhne nikdy, Bate. Pořád bude před tebou.“

Pohlédl na dělnický vlak, který stál sto yardů od nich pod parou.

„Viděl jsem, že k Barrymooreovi nesli nějakou depeši,“ řekl. „A teď drží vlak pod parou. Co myslíš, co to znamená?“

„Asi chtějí naposledy přivézt peníze na výplaty ze Silver Creeku,“ mínil Bat. „Až se zítra přibije zlatými hřebíky poslední pražec, vypukne tu nezřízená oslava. Všichni se zpijí tak, že se neudrží na nohou. Jo, Tracei, stavba trati skončila, budeš muset odjet za byznysem někam jinam. Nebo snad chceš doopravdy pověsit karty na hřebík a začít hospodařit?“

Van Allen si sáhl do kapsy a vytáhl z ní karty.

„Ještě nevím, jak se rozhodnu,“ prohodil. „Musím si to všechno rozmyslet. Uvidíme.“

„Mysli na Lindu,“ řekl Bat. „Jestli budeš hrát dál, dočkáš se toho, že ti odejde.“

Van Allen zase schoval karty do kapsy a dal si ruce za opasek. Poté pohlédl na Bata. Jako by z něho spadla maska pokerového hráče a objevily se city. Trpkost a nejistota.

„O Lindu je postaráno,“ odsekl nevrle. „Ale postarám se o ni jenom já, jedině já! Bate, zabiju každého, kdo o ni zavadí byť jen jediným pohledem. I svého nejlepší přítele! Ty nevíš, co pro mě znamená. Nesnesl bych, kdyby ode mě odešla. Řeknu ti to na rovinu: Je to jediný člověk, na kterém mi záleží. Potkal jsem se s ní v St. Louis, když na tom byla hodně špatně. Hodně jsme toho spolu prožili, a to nás svazuje, Bate. Pomohli jsme si jeden druhému, když jsme byli na dně. Nevím o ní nic kromě jejího jména a ona o mně také nic, kromě toho, jak se jmenuju. Po celou tu dobu jsme se nikdo toho druhého nezeptali na to, co dělal předtím. Minulost je pro nás mrtvá. Rozhodli jsme se žít pro budoucnost.“

Bat sklonil hlavu.

„A Barrymoore?“

„Barrymoore musí zemřít,“ řekl van Allen. „On je tím posledním, co mě spojuje s minulostí. Až nebude, zbavím se i své minulosti. Bate, zítra to udělám. Možná ještě dneska – nevím. Nechám mu první ránu. Ale udělám to. A pak s Lindou odjedeme někam hodně, hodně daleko. Tobě, Bate, vděčím za život. Snad ti to někdy budu moct oplatit.“

Po chvíli se zasmál a dodal: „Ale dost s tou hloupou sentimentalitou. Jdu do Promontory. Půjdeš se mnou?“

Bat mlčky zavrtěl hlavou.

Van Allen pokrčil rameny. „Jak chceš,“ řekl. „Uvidíme se zítra, až se bude přibíjet zlatým hřebíkem poslední pražec. Jestli v Promontory najdu někoho k pokeru, vrátím se třeba až o půlnoci.“

„Hodně štěstí!“ popřál mu Bat.

Seděl ve vlaku a otevřeným oknem poslouchal rytmické zvuky lokomotivy. Dovnitř foukal studený vítr.

Bat Morgan si posunul klobouk do obličeje a pokoušel se usnout. Vlak vyjel z tábora VII před pěti hodinami a peníze na výplaty byly v Silver Creeku naloženy přesně podle plánu pod dohledem maršála Horderna.

Bat nakládání pozoroval, viděl, jak jsou k vlaku z povozů přinášeny těžké kasy, jak na vše pečlivě dohlížejí čtyři pomocní maršálové. Koně zapražení do povozů se vzpínali a jen velice stěží se dali uklidnit.

Něco viselo ve vzduchu. Čas od času se na obzoru zablesklo. Vlak uháněl potemnělou krajinou k táboru VE.

Souprava se skládala pouze z lokomotivy a tří vagónů. V prvním a třetím vagónu byli vojáci, v prostředním, který byl uzavřený a v němž se vezly peníze, tři železničáři. Tento vagón byl uzavřen na závoru zevnitř.

Bat Morgan seděl v posledním vagónu s tuctem vojáků, kteří pokuřovali a hráli karty. Seděl a čekal. Jestli jeho předpoklad nevyjde a vlak nebude přepaden, už nikdy nezjistí, kdo zabil Curlyho O’Briana.

Od chvíle, kdy vyjeli ze Silver Creeku jeho nervozita vzrůstala, ale nic se nestalo. Vlak pokojně projížděl noční krajinou. Tu a tam z komína lokomotivy vyletěla jiskra a snášela se potom k zemi jak meteor. Pravidelný klapot a dunění kol uspávaly.

Bat naslouchal hovoru vojáků, občas přerušenému nadávkou či smíchem. Tu se za ním otevřely dveře a někdo k němu přišel.

„Mohl bych si k vám sednout?“ ozval se známý hlas.

„Proč ne, poručíku?“ odvětil Bat, aniž by si odsunul ze tváře klobouk.

Slyšel, že poručík si sedá na dřevěnou lavici vedle něho a vzdychá.

„Zdá se, že projedeme,“ řekl.

Bat si konečně odsunul stetson z obličeje.

„Kdo ví,“ poznamenal. „Třicet mil před táborem VII je táhlé stoupáni, do kterého může vlak jet jen hodně pomalu. Kdybych chtěl zastavit vlak, udělám to tam, kde jede nejpomaleji. A jsou dvě možnosti, jak to udělat. Buďto ho vyhodit do vzduchu, nebo vykolejit. A vyhodit ho do vzduchu v takové tmě je skoro nemožné.“

„S největší pravděpodobností se už ale nic nestane,“ řekl poručík. „Přijedeme do tábora VII a Barrymoore, který sedí v prvním vagónu, bude triumfovat.“

Bat otevřel ústa a chtěl něco odpovědět, ale už se k tomu nedostal. Vlak totiž prudce zabrzdil, jako by do něčeho narazil.

Bat cítil, jak ho nějaká neviditelná pěst vymrštila proti poručíkovi. Na moment před sebou viděl jeho vyděšený obličej, pak ho cosi srazilo k zemi.

Náhle se vše kolem něho začalo točit, stěny vozu se prohýbaly, okna se rozbíjela. Vyletěl proti stěně vagónu, spadl na lavici a svezl se do chodbičky. Vše kolem něho se převrátilo a on po stěně sklouzl na strop, kde zůstal ležet. Posléze následoval náraz, který rozechvěl celý vagón jako visící kus kolejnice.

Kdesi se drtily dřevěné stěny, ocel narazila na ocel, všechno se slilo v jedno ohlušující crescendo, které však utichlo tak náhle, jak začalo.

Kdosi začal hrozně naříkat. Bat se pokusil narovnat. Teď už věděl, že leží na stropě. Že vlak vykolejil a převrátil se.

Byl cítit petrolej. Jedna z lamp se rozbila a petrolej vytekl ven. Chytil a v mžiku byla část vagónu v plamenech.

Naříkání neustávalo a Bat se začal plazil po vagónu, aby toho chudáka našel.

Zvenku se ozval dusot kopyt. Padly výstřely.

Bat rozeznal revolvery od springfieldek. Dorazil k hořícímu petroleji. Chytil mu kabát, musel jej zahodit. Odvalil se na stranu a odplazil se pryč, jak nejrychleji to jen šlo.

V černých troskách se objevil bledý, zakrvácený obličej.

„Ven! Poručíku, musíme ven!“ zvolal Bat. „Za několik minut bude celý vagón v plamenech.“

Poručík neslyšně pohyboval rty.

„Ven!“ vykřikl znovu Bat a chytil ho za ruku.

Venku se ovšem bez ustání střílelo.

„Moji muži!“ zařval poručík a pokusil se utřít si rukou z tváře krev. Crčela mu z čela a stékala mu po obličeji až na krk. Bat si strhl šátek a ovázal mu hlavu.

„Vaši lidé už jsou venku, neslyšíte jejich střelbu?“ zvolal Bat.

Poručík se probral z mrákot a odvrávoral směrem, odkud se ozývalo to naříkání.

Bat počkal, až se vrátí.

Pohlédl na něho.

Poručík jen zavrtěl hlavou.

„Rychle!“ řekl Bat.

Rozmačkanými dveřmi se pak protlačili ven.

Oheň osvětloval tuto neuvěřitelnou scenerii. Nebylo nikoho vidět. Jenom záblesky z hlavní. Kolem se míhaly nezřetelné stíny.

Bat vytáhl revolver a rozběhl se ke kolejím. Lokomotiva vykolejila a strhla s sebou vagóny. Nyní tam ležela jak smrtelně poraněný netvor a její kola se na jedné straně stále točila. Z komína se valil kouř. Kotel byl rozžhavený do ruda.

Bat uviděl na prostředním vagónu stín. Okamžitě po něm vypálil oběma revolvery. Netrefil však. Poté ho výstřely přinutily, aby se kryl. Kulky se zaryly do dřevěných stěn vozu, za nímž ležel, a na několik vteřin musel zabořit obličej do písku.

V jednu chvíli Bat pomyslel na indiány, ale pak zahlédl v záblescích výstřelů tvář maskovanou šátkem.

Vypálil ze dvou yardů, ještě než ten druhý stihl zvednout kolt. Muž padl na zem. Bat k němu přiskočil a strhl mu šátek. Neznal ho, v žádném případě to však nemohl být indián, nýbrž běloch.

Přestřelka pokračovala, když tu se náhle ozvala mohutná rána. Zablesklo se a v následujícím momentu Bata odhodila tlaková vlna o několik tuctů yardů dál. Viděl, jak hořící vagóny vyletěly do vzduchu, jako by to byly krabičky od sirek.

Vstal a přikrčen běžel až k poslednímu vagónu. Z jeho oken šlehaly plameny. Dva nebo tři vojáci zde leželi za kolejnicemi a svými dlouhými springfieldkami mířili na tmavé stíny v okolí. Všude kolem hvízdaly kulky a Bat měl co dělat, aby se ve zdraví dostal k těmto vojákům.

„Co to vybuchlo?“ zakřičel na nejbližšího muže.

„Vyhodili do luftu vagón s penězi!“

„Kdo?“

Odpovědí mu bylo pokrčení rameny.

Voják nabil pušku, zamířil a znovu vypálil.

„Dostal jsem to!“ zařval, roztáhl ruce a padl na kolejnici.

Bat mu zvedl hlavu a hned ji zase pustil. Voják už podával hlášení svatému Petrovi.

Střelba byla stále prudší. Ozval se dusot koňských kopyt. Bat viděl, jak se k vlaku blíží černé stíny.

Chtějí ke kolejím! blesklo mu hlavou.

Proto zvolal: „Nenechte je projít!“

Pozdě! Ozvala se střelba z pušky a Bat spatřil, jak se před ním jeden jezdec tiskne k sedlu. Překulil se na břicho, zvedl oba revolvery a vypálil. Napravo i nalevo od něho se do země zaryla kopyta.

Rozhlédl se a viděl, jak do tmy mizí tři jezdci. Vedle něho jeden voják vkleče zacílil a vystřelil. Poslední jezdec padl ze sedla, ale jednou nohou zůstal viset ve třmenu a tak ho kůň smýkal dál.

V tom okamžiku si Bat všiml, že ze stínu jednoho vagónu vystoupila silueta muže a blížila se k němu. Mezitím z koně padl i druhý ujíždějící jezdec. Poslední se ohlédl, když slyšel jeho výkřik. Bat tak mohl v záři hořících vagónů na okamžik spatřit jeho tvář.

Jezdec se zastavil, obrátil koně, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a přestože kolem něho hvízdaly kulky, zacílil a vystřelil.

Bat uslyšel výkřik a když se otočil, viděl, že muž, který k němu přicházel, padl na kolena, chytil se oběma rukama za hrudník a skácel se k zemi.

Bat se k němu rozběhl. Klekl si a promnul si oči.

Ten sténající muž byl totiž Barrymoore.

„Vy?“ podivil se Bat.

Barrymooreovi protékala mezi dlaněmi přitisknutými k hrudi krev.

„Morgane!“ zasténal. „Morgane, to…“

Bat se nad něho sklonil.

„Co? Co chcete říct, Barrymoore?“

Plukovník neslyšně pohyboval rty.

„Já,“ sténal. „Já – já…“ Náhle se křečovitě posadil a chytil Bata za ruku.

Takto ho chvíli držel, aby se pak pustil a bezvládně klesl k zemi. Skelným zrakem hleděl na noční oblohu, z níž se spouštěl déšť.

Bylo po všem.

Bat Morgan ho nechal být a vstal.

Kdosi mu položil ruku na rameno. Otočil se. Vedle něho stál poručík.

„Barrymoore?“ zeptal se.

Bat přikývl.

„Viděl jsem, jak ten bandita na něho střílí, ale nemohl jsem po něm vystřelit. Když jsem přiběhl ke kolejím, bylo už příliš pozdě.“

Déšť se měnil v hotovou průtrž mračen.

Bat uchopil Barrymoorea a s poručíkovou pomocí ho odtáhl pod jeden z vagónů.

„Do svítám se do Promontory nedostaneme, jestli budeme muset jít pěšky,“ řekl. „Kromě toho tu musíme nechat raněné. Ztratil jsem pět lidí.“

Utřel si zmoklé čelo, strhl si stetson a mrštil jím k zemi.

„Ale je jsme dostali všechny až na jednoho,“ procedil mezi zuby. „Pane Bože, takoví darebáci.“

Bat mlčel. Přemýšlel a hleděl do tmy. Poručíkovy nadávky s ním nijak nepohnuly.

Poté se objevili další vojáci eskorty. Dvanáct z dvaceti. Pět jich padlo, tři leželi ranění pod jedním vagónem. Jeden z nich prohodil: „Z těch tří pod vagónem nikdo nemohl přežít. Při výbuchu jim to…“

„Buď zticha!“ ozval se druhý hlas.

„Ale…“

„Zatraceně, to jsi neslyšel, že máš být ticho?!“

Rozhostilo se mlčení.

Poté přidušeným hlasem promluvil poručík: „Musíme do Promontory pěšky. Raněné tu necháme se dvěma muži, ostatní půjdou do Promontory. Musíme se dát dohromady a dostat se tam.“

Přišel další voják.

„Mike Kelly je na tom hodně špatně, pane,“ řekl. „Zramovalo ho to při nárazu.“

Poručík pohlédl na Bata.

„Nejlepší bude, když půjdeme po kolejích,“ zamumlal. „Když si pospíšíme, můžeme do tábora VII dorazit za svítání.“

Vojáci se vydali na cestu.

Bat šel jako poslední.

Lilo jako z konve. Díval se na promoklá záda mužů pochodujících před ním. Ozývalo se jednotvárné, rytmické dupání bagančat na mokrých pražcích.

Sáhl si do náprsní kapsy, v níž měl schovaný talisman. Vampum. Koleje ho neomylně vedly k cíli.

Linda Shortová ležela ve svém pokoj i a naslouchala jednotvárnému bubnování dešťových kapek na okno. Tu se ozvaly kroky. Blížily se k jejímu pokoji.

Na chvíli zavládlo ticho. Poté někdo zabušil pěstí na dveře.

Vstala, zapálila lampu a zeptala se: „Kdo je tam?“

„To jsem já,“ řekl muž za dveřmi. „Bat Morgan.“

„Pan Morgan?“ Oblékla si hedvábný župan, vzala lampu a šla ke dveřím.

„Chviličku,“ řekla a už odemykala dveře.

Otevřela.

Stál před ní Bat Morgan. Byl úplně promočený, vlasy měl splihlé, padaly mu do čela a pod očima se mu černaly tmavé kruhy. Oči se mu horečnatě leskly.

„Proboha!“ vykřikla a spráskla ruce. „Co se stalo?“

Bat ji odsunul stranou, vstoupil do místnosti a rozhlédl se.

Opět pohlédl na ni.

Nechápavě na něho hleděla.

„Co je? Děje se něco?“

Bat se opřel o futra.

„Kde je Trace?“ zeptal se. „Lindo, kde je? Řekni mi to.“

„Nevím!“

Bat k ní přistoupil a chytil ji za ramena.

„Kde je?!“

„Já nevím. On – on…“

Bat ji pustil a o krok ustoupil.

„No?“

„On říkal, že jede do Promontory zahrát si tam poker a…“

Bat se opět opřel o futra. „Do žádného Promontory nejel,“ hlesl. „Byl jsem tam před deseti minutami a prohledal jsem všechny saloony. Není tam a ani tam dneska nebyl. Jak si to vysvětluješ?“

Přistoupila k němu a pohlédla mu do očí. „Co se stalo, řekněte mi to. Co se stalo? Prosím! Snad to smím vědět!“

Bat sklopil zrak. „On by vám to měl povědět,“ řekl.

Bez dalších slov pak odešel. Bylo mu nanic.

Pomalu kráčel zpět k saloonu. Sedl si k pultu. Blížilo se svítání. Z jeho mokrých šatů začala stoupat pára.

V saloonu byl jediným hostem. Pouze barman umýval podlahu.

Bat si vzal láhev whisky a nalil si pohárek. Napil se. Cítil, jak se mu v útrobách rozlévá teplo, ale jinak to moc nepomáhalo. Nalil si další pohárek.

Nevěděl, jak dlouho tam seděl. Probudily ho kroky na chodníku před saloonem. Zaslechl, jak se se skřípáním otevřely létací dveře. Prudce se otočil.

Ve dveřích stál van Allen.

Na několik okamžiků si hleděli do očí.

Van Allen si sundal stetson a oklepal si jím vodu z šatů. Usmál se a přistoupil k barovému pultu. Nalil si skleničku a hodil ji do sebe. Poté si povzdychl, utřel si hřbetem ruky ústa a řekl: „To je teda počasí, Bate! Na východě se už ale obloha trhá. Brzy přestane pršet. Čekáš tu na mě?“

Bat pomalu odsunul sklenici whisky a beze slova přikývl. Potom si sáhl do kapsy a vytáhl vampum.

„Něco jsi ztratil, Tracei,“ řekl. „Čekám tu na tebe, abych ti to vrátil. Vem si to.“

Van Allen natáhl ruku a talisman uchopil. Pak s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Kde jsi to našel?“ zeptal se. „Myslel jsem, že mi to ukradli.“

Bat náhle pocítil nezvyklý tlak na prsou. Přál si, aby to byl jen nějaký špatný sen. Přání se mu ale nesplnilo.

Van Allen se ještě jednou zeptal: „Kde jsi to našel, Bate?“

„Měl to v dlani Curly O’Brian, když ho kdosi neznámý zastřelil na cestě ze Silver Creeku.“

Van Allen rázem změnil výraz. Po tváři mu přeběhl stín. Zorničky jeho očí se stáhly, jako když posvítíte na kočku.

Bat se levým loktem opíral o pult, pravou rukou svíral pažbu svého koltu značky Bisbee.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se ho van Allen tichým, sotva slyšitelným hlasem.

Bat cítil nutkání tasit kolt.

„Udělal jsi chybu, Tracei,“ řekl. „Nepomyslel jsi na to, že můžu být ve vlaku, který jel ze Silver Creeku. Nepomyslel jsi na to, že budu stát deset kroků od Barrymoorea, když jsi ho zastřelil. Vůbec ti nepřišlo na mysl, že bych mohl mít ten talisman.“

Van Allen položil vampum na stůl a pohlédl na něho přivřenýma očima.

„To mi nemůžeš dokázat, Bate,“ řekl.

„Ale můžu tě zastřelit, pak žádné důkazy potřebovat nebudu,“ opáčil Bat.

„Samozřejmě,“ připustil van Allen. „Ale uvažuj, Bate, než vytáhneš zbraň. Už nejsi tak rychlý. Já jsem lepší.“

Van Allen si odsunul cíp vesty a sáhl na pažbu revolveru.

„Co budeme mít z toho, že jeden druhého odděláme, Bate?“ zeptal se. „To si doopravdy myslíš, že jsem Curlyho O’Briana zastřelil schválně? Byla to zlá náhoda, Bate! Jo, zabil jsem ho. Uviděl mě a zavolal na mě jménem. Poznal jsem ho, teprve když jsem vystřelil. Nebylo to nutné, protože nevěděl, že dělám s Cassidyovými. Jenže když zvolal moje jméno, zpanikařil jsem.“

Bat pomalu ustoupil o krok dozadu. „Hnusíš se mi, Tracei,“ procedil mezi zuby. „Nesnaž se omlouvat.“

„Drž pysk!“ zvolal van Allen. „Ano, jsem bandita, vlakový lupič. Ale co jsi dělal po válce ty?“

„Nikdy jsem nezastřelil člověka, jen v sebeobraně,“ řekl Bat. „Ty jsi vraždil, Tracei. Vraždil! U vykolejeného vlaku leží pět mrtvých vojáků, kteří při tom přepadení přišli o život. Tracei, ty jsi vrah!“

„A ty zas idealista,“ řekl van Allen. „Pokoušíš se pomoct lidem, kteří si to nezaslouží. Pracoval jsi pro ně a jak se ti odvděčili? Když zjistí, kdo jsi, vyženou tě.“

„Ne všichni.“

„Možná, že ne všichni. Ale skoro všichni! Dělal jsi pro pěkné skety a nic jsi z toho neměl. Přestaň snít a podívej se pravdě do očí. Já jsem si vzal všechno, co mi dlužili. Všechno!“

„Nečekal jsem tu na tebe proto, abych se s tebou dohadoval, kdo má na co právo, Tracei,“ řekl Bat. „Tas revolver, Tracei. Tas!“

Van Allen na něho chvíli nevěřícně hleděl a pak položil obě ruce na pult.

„Ne!“ řekl.

„Tas!“

„Ne, Bate!“

„To jsi tak zbabělý?“

„Nebudu na tebe střílet.“

„Tracei,“ procedil Bat mezi zuby. „Je to tvoje poslední šance. Tas kolt! Přísahal jsem, že Curlyho vraha oddělám. A tu přísahu splním. Dávám ti šanci, Tracei. Tas!“ Van Allen tam nehnutě stál, jen jeho obličej měnil barvu.

„Ne.“

Bat pustil pažbu koltu, vzal levou rukou sklenici s whisky a chrstl ji van Allenovi do tváře.

„Tas!“ sykl.

Van Allen se nepohnul. Alkohol mu stékal po tváři, ale nijak na to nereagoval. Mlčel.

Bat pustil sklenici na zem a zvedl ruku. Vřel vzteky.

Pak ho udeřil pěstí. Van Allen zavrávoral dva kroky zpátky.

Ze rtů mu tekla krev a oči měl nyní přivřené ještě víc. Na okamžik trhl pravou rukou, ale pak ji zase uvolnil. „Můžeš mě zabít,“ řekl. „Ale nepřinutíš mě k tomu, abych proti tobě vytáhl zbraň.“

„Ty zbabělý pse,“ zvolal Bat. „Ty vrahu!“

„Ano.“

„Ty špinavce!“

„Dost, Bate. Je to zbytečné. Nebudu na tebe střílet. Musíš mě oddělat.“

„Já tě k tomu přinutím, i kdybych tě měl oddělat. Nu?“

„Ne, Bate.“

Bat k němu přiskočil, chytil ho levou rukou za šos kabátu a přitáhl ho k sobě.

„Jak se dá zabiják přimět k tomu, aby ve férovém souboji vytáhl zbraň?“ procedil mezi zuby. „To tě snad budu muset nejdřív zmlátit?“

„Když chceš,“ podotkl van Allen. „Nechci na tebe střílet. Ani teď ani nikdy potom. Nech mě být!“

„Chtěl jsem ti dát šanci, Tracei. Jestli jsi rychlejší než já, nic se ti nestane. Jestli ne, tak se to dozví ta pakáž, co teď spí ve stanech. A možná ještě stihnou to, co se jim nepovedlo minule: pověsit tě.“

„To asi těžko, vždyť je tu ještě ta vojenská eskorta, „řekl van Allen. „Zabrání tomu, aby mě zlynčovali, a žádný soud na světě mi nic nedokáže. Dneska v noci jste postříleli všechny mé lidi. Nikdo proti mně nemůže vypovídat, Bate. Nemáš důkazy.“

Bat ho od sebe znechuceně odsunul a vytáhl revolver.

„Jak chceš,“ řekl.

Pomalu namířil van Allenovi mezi oči.

V tom okamžiku se ozval výkřik. Ohlédl se. Ve dveřích stála Linda Shortová.

„Ne!“ zvolala. „Proboha, ne!“

Batovi klesla ruka s revolverem. Dlouhá hlaveň koltu se chvěla.

„Běžte pryč, Lindo,“ řekl. „Prosím, odejděte.“

Zdálo se, že ho neslyší. Nejistými kroky k němu zamířila a přitom mumlala: „Slyšela jsem všechno. Ale nevěřím tomu, nevěřím tomu, nevěřím tomu! Tracei, řekni mi, že to není pravda. Prosím, že to není pravda!?!“

Bat těkal pohledem mezi van Allenem a jeho družkou.

„Řekni mi, že to není pravda!“

„Tak to řekni. Lži jí do očí!“

Van Allen stál mlčky u barového pultu. Hleděl kamsi do dálky.

„Je to pravda,“ řekl Bat namísto něho. „Všechno, co jsi slyšela, je pravda, že ano, Tracei? Jsi vrah. Desperát. A navíc i zbabělec.“

Van Allen pohlédl Batovi do očí.

„Proč teda nevystřelíš?“ zeptal se hlasem, který ani nezněl jako jeho. „Střílej! Zmáčkni to! Skonči s tím! Přestaň s tím divadýlkem a střílej!“

Bat se zadíval na kolt, který držel v ruce. Poté jej zastrčil zpátky do pouzdra a opustil saloon.

Venku stále pršelo.

O několik minut později déšť ustal. Koleje se leskly, jako by je někdo naolejoval. Ze stanů vylézali dělníci.

Bat zamířil ke stáji, nechal si tam osedlat koně a vrátil se do svého pokoje, aby si sbalil věci, vysušil promočené šaty a připravil se na odjezd. Nechtěl čekat, až budou zatlučeny zlaté hřebíky.

Z dálky viděl, jak k vykolejenému vlaku vyráží záchranný tým. Věděl, že svou přísahu zřejmě poruší.

Když van Allen vešel do svého pokoje, spatřil u okna stát Lindu Shortovou. Pozorovala východ slunce.

Van Allen viděl, že má sbaleno a že její batoh stojí vedle postele. Smekl stetson, hodil ho na postel, odložil kabát a opasek a vyzul si holínky.

„Sbalila sis věci, chceš odjet?“

Odpovědí mu bylo mlčení.

„Takže ty chceš pryč?“ tázal se znovu. „No jistě! Nechceš žít s desperadem. S hráčem ti to bylo jedno, že?“

Opět mlčení.

„Ale ty mě neopustíš,“ řekl. „Nikdy, slyšíš?“

Pomalu se otočila a pohlédla na něho.

„Odejdu,“ pronesla tichým hlasem. „Odejdu a už se nikdy nevrátím, Tracei.“

Vstal a postavil se před ni.

„Já tě nenechám odejít,“ zamumlal.

„Já ale odejdu. Nemůžeš mi bránit, Tracei. Kdysi jsem ti řekla, že to jednou udělám a ty jsi mi nevěřil. Teď jdu.“

„A co St. Louis?“ namítl. „Věřil jsem, že chceme na Mississippi, ne? Chtěla jsi přece, abych přestal s kartami a…“

Prošla kolem něho k posteli a uchopila batoh. On jí však znovu zastoupil cestu.

„Nenechám tě odejít,“ řekl. „Ještě pořád máme čas, Lindo. Koupím čtyři dobré koně a odjedeme na sever. V horách nás nikdo nenajde. Znám úkryty, které jsou zcela bezpečné. V budoucnu se všechno změní. Než se Bat rozhoupe, aby mě udal, nějaký čas uplyne, nebude to tak hned. Do té doby máme čas.“

„Co jsi ty jenom za člověka,“ řekla. „Hraješ s lidmi jako s kartami. Ale lidé jsou jiní, víš? Už tě víc nechci, Tracei. Nech mě jít.“

„To nemůžeš myslet vážně, Lindo. To jsi zapomněla na to všechno, co jsme spolu prožili? To jsi zapomněla na to, co nás spojuje? Zapomněla jsi na Mississippi a na loď, po které se budeme plavit? Zapomněla jsi na to, že tě miluju?“

„Ty, ty miluješ jenom sám sebe, nikoho jiného!“

„Lindo, já tě potřebuju.“

Zavrtěla hlavou. „O ne, ty nepotřebuješ nikoho,“ řekla. „Nikoho!“

„Já tě potřebuju! Nechci tě ztratit.“

„Ztratil jsi mě v tom okamžiku, kdy jsi vzal poprvé do ruky karty.“

„A když s tím přestanu? Když přestanu?“

„Je pozdě. Jsi vrah, Tracei.“

Chvíli se zdálo, že ji uhodí. Pak však zdviženou paži opět svěsil.

„Vzal jsem si jenom to, co mi svět dlužil,“ poznamenal.

„Ano, ale přitom jsi i něco ztratil. Mne, Tracei. A teď mě nech jít.“

„Ne, budu tě tu držet, dokud budu moct.“

Pokusil se ji vzít za ramena, ale ona mu uhnula a bleskově vytáhla malý dvouhlavňový derringer. Namířila mu jej na prsa. Viděl, jak palcem natahuje úderník. Poznal, že je rozhodnutá vystřelit. Proto ustoupil.

Ano, skutečně by vypálila, kdyby ji nenechal odejít. Pomalu udělal krok stranou a uvolnil jí tak cestu. Otevřela dveře a s revolverem v ruce vyšla ven.

Van Allen se za ní ještě chvíli díval. Potom beze slova vztekle zabouchl dveře. Zůstal sám.

„Nechybělo mnoho a došlo by k přestřelce,“ řekl barman.

„Nerozuměl jste, o co tam šlo?“ ptal se poručík. Čistil si své zablácené jezdecké holínky, seděl na svém sedle položeném na zemi a přemýšlel. Byl značně unavený a domlácený a nechtělo se mu dál se vybavovat. Po dlouhém nočním pochodu v dešti cítil každou kost svého dotlučeného těla.

„Ne, pane,“ řekl barman, „tomu jsem nerozuměl. Stál jsem za dveřmi a navíc dost daleko. Ale viděl jsem, jak Morgan vytahuje revolver. Kdyby nepřišla slečna Shortová, určitě by van Allena zastřelil.“

„Van Allena?“ podivil se poručík. „Van Allena? To jméno je mi nějak povědomé. Není to ten hráč, co ho chtěli zlynčovat?“

„Ano, pane.“

„A co je s ním?“

„Přišel do saloonu. Morgan tu už na něho hodinu čekal. Oba byli úplně promočení.“

„Promočení?“ Poručík zvedl obočí. „Jak promočení?“

„No, úplně, durch.“

Poručík vstal a odsunul holínky stranou.

„Kdy přišel van Allen? Kdy se tady objevil?“

„Krátce před svítáním.“

„A Morgan ho vyzval na souboj?“

„Ano.“

„Kde je Morgan teď?“

„Nemám tušení, pane.“

„A van Allen?“

„Ani to nevím, pane.“

Poručík se otočil a ostře zvolal: „Seržante!“

Z jednoho stanu vykoukl chlápek s propadlým obličejem a váhavě se zeptal: „Ano, pane?“

„Okamžitě všechny vzbuďte. Ale rychle!“

„Och, pane.“

„V pěti minutách budou všichni muži nastoupení. Bez koní, ale se zbraněmi. Vydejte každému muži pět nábojů, seržante.“

„Ano, pane!“ řekl seržant a pomalu vylezl z postele. Přitom tiše nadával.

O minutu později zvuk trubky probudil spící, unavené vojáky.

Krátce po východu slunce začali lidé proudit do Promontory. Poblíž místa, kde se měly obě tratě spojit, stála lokomotiva, která měla přepravit první vagóny přes pražec se zlatými hřebíky.

Na uhláku a dokonce i na kotli, kde se ještě netopilo, stálo mnoho mužů. Z Promontory sem přicházelo stále víc lidí, takže se tu už skoro nedalo pohnout.

Poslední den práce na dlouhé trati začal. Až budou zatlučeny zlaté hřebíky do posledního pražce, bude dokončeno železniční spojení mezi západem a východem, mezi San Franciskem a New Yorkem, mezi Atlantikem a Pacifikem, mezi dvěma polovinami Nového světa.

Bat sroloval přikrývku, svázal ji řemínkem a zasunul do ní winchestrovku. Pak si nasadil na hlavu stetson, hodil si vak s věcmi přes rameno a vykročil ke dveřím.

V tom okamžiku na ně někdo zaklepal.

Otevřel je a spatřil Lindu Shortovou.

„Slečno Shortová?“

„Prosím, vezměte mě s sebou!“ řekla naléhavým tónem. „Dneska nejede vlak – a já musím pryč. Prosím, vezměte mě s sebou.“

„Chcete pryč? Pryč od Tracea?“ zeptal se Bat.

„Ano.“

„Vi to?“

„Už jsem mu to řekla.“

„Hm, a co on na to?“

Pokrčila rameny. Ten pohyb mu řekl vše.

„A to on vás nechal odejít?“

„Musel.“

Viděl, jak je bledá. Měla tmavé kruhy pod očima. Vypadalo to, že má za sebou značné vypětí. Však se také držela na nohou jen s největší námahou.

„Jedu na sever, do Oregonu,“ řekl Bat. „Je to drsná, neobydlená země.“

„Můžete mě vzít do nejbližšího města, jestli chcete,“ odvětila unaveným hlasem. „Nechci pro vás být přítěží. Ale prosím, vezměte mě odsud s sebou.“

Bat na ni nejistě pohlédl. „Zvládnete jízdu?“

Mlčky přikývla.

„Dobrá,“ řekl. „Koupím vám koně. Pojďte.“

Vzal ji za ruku a spolu tak opustili saloon zadním vchodem. Zamířili ke stáji, kde stál přivázaný Batův kůň.

„Prohledáme celý tábor!“ řekl poručík. „Nemohl zmizet. Seržante, vezměte si dva muže a jeďte do Promontory. Já zatím s ostatními prohledám tábor. Jestli na něho narazíte, zadržte ho. Ale snažte se za každou cenu nepoužít zbraň. Je sice podezřelý, ale nic víc. Buďte opatrní! Jdeme!“

Bat Morgan si přivázal srolovanou deku k sedlu a pohlédl k vratům stáje, kde podkoní vyváděl ven nízkého hnědáka. Bylo na něm mužské sedlo.

Bat obešel svého valacha, rozepnul si košili a vytáhl váček s penězi. Zaplatil padesát dolarů a obrátil se k Lindě, která stála vedle.

„Pomůžu vám do sedla, madam,“ řekl. „Vaše zavazadlo vezmu na svého koně. Vydržíte v mužském sedle?“

„Nějak to už půjde,“ prohodila.

Bat vzal její batoh a pověsil si ho na hrušku sedla, když vtom si všiml, že zvíře má špinavá kopyta.

„Počkejte, madam! Ještě očistím vašemu koni kopyta. Nemůžeme riskovat, aby si po cestě zlomil nohu.“

Vešel do stáje, kde to vonělo senem a koňským hnojem. V boxech odfrkávali koně. Bat si z police na stěně vzal nůž na čištění kopyt a vrátil se na dvůr.

Linda tam stála vedle svého koně a upřeně hleděla na druhou stranu dvora. Bat si jejího ustaraného pohledu všiml, teprve když o krok ustoupila a nervózně položila koni na krk ruku.

Otočil se. Na druhém konci dvora spatřil Trace van Allena.

Van Allen neměl klobouk ani kabát. Jen svou šedou hedvábnou vestu. Pofukoval svěží ranní vánek. Na opasku se mu houpalo pouzdro s koltem. Ale především, což Bata hodně zarazilo, na pravé ruce měl rukavici.

Mlčky na sebe hleděli.

Oba tam stáli jako dvě sochy.

Bat prohodil přidušeným hlasem: „Madam, běžte do stáje.“ Cítil, jak váhá. „Běžte,“ dodal proto nevrle, „A hned!“

Slyšel tiché kroky. Na dvoře se rozhostilo ticho přerušované jenom odfrkáváním kom.

Bat natáhl úderník svého pravého revolveru a vykročil k van Allenovi, který se ani nepohnul.

„Nu?“ řekl Bat.

Opět zavládlo ticho. Poté van Allen otevřel ústa.

„Nechej Lindu tady!“ pronesl tónem, jenž naznačoval pevné rozhodnutí, ale zároveň i jakousi vnitřní nejistotu.

„Řekla mi, že už víš, že chce odejít.“

„Nechej Lindu tady!“ opakoval van Allen oním zvláštním tónem.

„Ona tu už nechce zůstat, Tracei.“

„Jeď sám, jestli chceš.“

„Ne.“

„Bate, jestli ji nenecháš tady, tak tě zabiju.“

Bat zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Poprosila mě o pomoc. Chce pryč, pryč od tebe.“

„Odjede, ale se mnou,“ odpověděl van Allen. „Vidím dva osedlané koně. Tvoji lidé už po mně jdou, Bate. Ale nedostanou mne.“

„Kdo po tobě jde?“ otázal se nechápavě Bat.

„Vojáci,“ odvětil van Allen. „Pěkně sis to vymyslel, kamaráde. Špinavou práci za tebe odvedou druzí. Jenže mě nedostanete. Pro vás jsem příliš rychlý.“

„Já jsem tě neudal,“ namítl Bat. „I když by to byla moje povinnost. Ale jedno si vyjasněme, Tracei: ti koně nejsou pro tebe.“

„Chceš mě přinutit, abych si je vzal násilím?“ zeptal se van Allen.

„Když na to přijde?“

Van Allen se potměšile zasmál. „Co ti přinesl ten tvůj poctivý život? He? Jenom kulku. Kulku z mého revolveru.“

Bat ustoupil na stranu, aby mu slunce nesvítilo do tváře.

„Už jsem řekl,“ podotkl. „Linda Shortová pojede se mnou. Zkus s tím něco udělat.“

„Ty hlupáku!“ zvolal van Allen. „Nutíš mě k tomu, co jsem nikdy nechtěl. Ale jak chceš!“

Bat viděl, jak se van Allenova ruka pomalu blíží k pažbě jeho koltu. Koncentroval svou pozornost jen na tento pohyb.

Van Allenova ruka se pomalu sunula po koženém pouzdře, palcem se dotkl pažby zbraně.

Uplynula jedna vteřina, dvě, tři.

Teď!

Znělo to jako jeden výstřel.

Stáli asi dvacet yardů od sebe. Revolvery v rukou. Ani jeden z nich však už dál nestřílel.

„Tak vidíš,“ zašeptal van Allen. „Ti koně patří mně.“

Pak se mu podlomila kolena.

Bat se díval, jak se pomalu skácel do písku.

Přišel k němu, s koltem v ruce, pochopitelně.

Van Allen ještě žil. Ležel na zádech a hleděl na Bata.

„Udělal – jsem – chybu,“ zamumlal. „Vsadil jsem – příliš – mnoho.“

„Jo, tak nějak, Tracei,“ dodal Bat.

Ze směru od Promontory se náhle ozval ohlušující hluk. Střílení, výkřiky a nakonec dlouhé zapískání lokomotivy.

Van Allen se pokusil zvednout ruku.

„Zlaté hřebíky,“ řekl tichým, chvějícím se hlasem. „Tak – se to –podařilo. Teď vidím, – že sis – zvolil – lepší – cestu!“ Náhle nadzvedl hlavu a zeptal se: „A Linda? Kde je – Linda?“

Vtom jeho tělem projela křeč, hlava mu poklesla a tak vydechl naposled.

Bat slyšel přibližující se kroky. Otočil se. Linda Shortová přicházela ze stáje. Ustoupil, aby mohla vidět na Trace.

Zarazila se, ale pak jaksi tuhým, prkenným krokem přišla až k van Allenovi. Pomalu si k němu klekla a mlčky vzala jeho hlavu do náručí.

Mezi stany se objevili vojáci. Bat k nim zamířil, ještě stále s revolverem v ruce, a zastoupil poručíkovi, který chtěl k van Allenovi, cestu.

„Nechtě ho už v pokoji,“ řekl. „Co tu vlastně chcete?“

Poručík si ho změřil pohledem. Pak se zeptal: „Takže byl to teda on? Myslel jsem si to. A ta žena? Ví o tom?“

„Ne, nic neví!“

„Jste si jistý?“

„Ano.“

„Zastřelil jste ho vy?“

„Ano.“

„Morgane, vy jste to věděl už dnes v noci, že?“

„Jo, věděl.“

„Proč jste mi to tedy neřekl?“

Bat se zhluboka nadechl. Mimoděk sáhl do náprsní kapsy, ale ta byla prázdná.

Uvědomil si, že už je po všem. Podíval se na poručíka a pokrčil rameny.

Pak se vydal táborem, až došel ke kolejím. Pohlédl do dáli.

Jako nekonečný ocelový had se táhly koleje dlouhé trati až k modravému obzoru.

I pro něho to znamenalo dlouhou cestu. Cestu k novému, lepšímu životu.

Bez dalšího otálení vykročil.