Jack Everett

Colorado western 014. Zlato a smrt

Z deníku rančera Caddo Huntera:

Texas, 28. července 1871

Dnes jsem oslavil šestadvacáté narozeniny. Poslední rok se mi vyvedl. Jsem majitelem ranče s pěti tisíci kusy dobytka a s výbornými chlapy. Musel jsem za to ale zaplatit vysokou cenu. Ztratil jsem otce a svého nejlepšího přítele Carlose Sierru. Mám za sebou těžkou dobu. Musel jsem bojovat a zabíjet, protože žijeme v divokém kraji, kde zákon ještě skoro nic neznamená. Vypadá to tak, že ještě dlouho nebude v této části Texasu klid. V llanos řádí bandy desperados. Kolují hrůzu nahánějící historky o jejich zločinech. Nikdy je však nikdo nechytil.

Před dvěma hodinami přivezli moji jezdci těžce zraněného muže. Je v bezvědomí. V jeho kapsách jsme nalezli hvězdu zastupujícího federálního marshala a papíry na jméno Noel Kane. Jsem zvědavý, co nám ten chlapík řekne. Jestli se teda probere.

Noel Kane otevřel oči a zmateně se rozhlédl. Byli jsme u něj jen doktor a já.

Chtěl se posadit, ale to se mu nepovedlo.

Pohlédl na nás plný nedůvěry.

„Kdo jste?“ zamumlal. „Kde to jsem?“

„Jste na ranči Půlměsíc, marshale,“ řekl jsem. „A já se jmenuju Caddo Hunter. A toto,“ kývl jsem na doktora, „je Jake O’Connor, lékař z Lamesy. Vytáhl vám obě kulky, zatímco jste byl v bezvědomí.“

Maršál se pokusil o úsměv. Jistě si musel užít své. Doktor mu vytáhl jednu střelu z ramene a druhou ze stehna. Zázrak, že vůbec žil.

„Caddo Hunter?“ zalapal po dechu a vypoulil oči. „Ten muž, kterému se přezdívá černý postrach Lamesy?“

„To byl můj otec, Jefferson Hunter,“ odvětil jsem. „Ale to už je všechno minulost. Co se stalo, marshale? Kdo vás postřelil?“

„Chtěl jsem se dostat na kobylku banditům,“ řekl. „Povedlo se mi mezi ně vetřít a zjistil jsem jejich nejnovější plán. Připravil jsem proto na ně past. Jenže pak se k nim připojil další muž a ten mě poznal. Fernando Sierra, jejich vůdce, mě postřelil. Nechali mě tam ležet, protože mě považovali za mrtvého. Potom se ke mně vrátil můj kůň. Odběhl poté, co mě Sierra srazil ze sedla. Kdyby se můj věrný koníček nevrátil, už by si na mně nejspíš pochutnávali supi.“

„Sierra?“ podivil jsem se. „Tak se jmenoval i můj nejlepší přítel.“

„Nemyslíte snad Carlose Sierru?“ hlesl marshal.

„Ano,“ zvolal jsem udiveně. „Co o něm víte?“

„Nic moc,“ řekl Kane. „Jednou jsem zaslechl, jak vůdce banditů zmiňoval svého synovce Carlose. V jaké souvislosti to bylo, ovšem nemohu říct.“

Maršál mě začínal zajímat čím dál tím víc. Jeho vyprávění mě zneklidňovalo. Cítil jsem potřebu se ho ptát na další a další věci a mluvit s ním o Sierrovi.

Ale k tomu už jsem se nedostal.

Náhle jsem totiž spatřil, jak se marshalovi nepřirozeně rozšířily zorničky. Jako přimrazen pohledem hleděl do okna, ke kterému jsem byl otočený zády.

Obrátil jsem se a z pouzdra vytáhl revolver.

Venku byla tma, ale přesto jsem tam uviděl tmavou siluetu muže mířícího revolverem do místnosti.

Vypálil jsem ve stejném okamžiku jako ten muž za oknem. Zřejmě jsem byl dokonce i zlomek vteřiny rychlejší.

Každopádně jsem ho zasáhl, zatímco jeho kulka se zavrtala do podlahy před postelí, v níž ležel marshal Kane.

Pohlédl jsem na marshala, kterému se naštěstí nic nestalo, a vyběhl jsem na dvůr.

Z ubytovny mužstva sem chvátalo několik chlapů, které zalarmovaly výstřely.

Viděl jsem mezi nimi Laredo Jima, Sharkey Browna a několik dalších. Měli s sebou pušky nebo revolvery.

Hned se rozmístili na všechna důležitá místa dvora. V těchto minutách jsem poznal, že moji jezdci nejsou jenom kovboji, ale i skvěle sehranými bojovníky, na které se mohu vždycky spolehnout.

Mezitím jsem dorazil k tomu muži, kterého jsem těžce postřelil. Sténal bolestí. Ležel na boku a košili měl celou zakrvácenou.

S lucernou přiběhl doktor a posvítil si na něho.

Byl na tom opravdu hodně špatně, z úst mu vytékala krev. I člověk, který se v medicíně nevyznal tak, jako doktor O’Connor, musel vidět, že ten muž umírá.

Měl rozšířené zorničky a díval se na mě.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se bez okolků. „A kdo tě poslal?“

Zavrtěl hlavou.

Chvíli jsem váhal, ale pak jsem se rozhodl mu říct pravdu. Možná to ode mne bylo hrozné a nelidské, ale měl jsem na něho takový vztek, že jsem ho nemínil šetřit.

Vždyť se pokusil tak podle zavraždit marshala.

„Sleduj,“ řekl jsem. „Za pár minut zemřeš. Můžeš si ulevit svědomí. Proč ses pokusil zabít marshala Kanea?“

Viděl jsem, jak se vyděsil. S touto strašnou pravdou zřejmě nepočítal.

„Já nemůžu zemřít,“ sténal. „Já nechci umřít.“

„Kdo tě poslal?“ naléhal jsem.

Zdálo se, že konečně pochopil, že je ztracen. Začal mluvit, ale velmi nesouvisle a zmateně.

„Boss,“ zašeptal. „Sierra – zrádce – marshal Kane – zlato – musím ho zabít – rozkaz.“

To byla jeho poslední slova. Poklesla mu hlava a zemřel.

Přivolal jsem jednoho mého jezdce a otázal se ho, jestli neviděl něco podezřelého. Ale moji muži zatím žádného kumpána toho mrtvého neobjevili. Jenom jeho koně.

Kentucky, náš krotitel divokých koní, ho přivedl na dvůr. Jednalo se o světlehnědého criollského valacha. Jeho cejchem byl šíp, ale to nic neznamenalo, protože takový cejch mělo hodně rančů v okolí.

Ale původ jezdce a koně se dal zjistit i podle jiných indicií.

Zvíře nemělo uzdu, nýbrž ohlávku velmi zvláštně zavázanou.

„Tak se dávají ohlávky v Kalifornii,“ řekl Kentucky, který už projel všechny státy Západu, takže se vyznal. „A sedlo i třmeny jsou také kalifornské. Vsadím se, že ten mrtvý je jeden z bratrů Kelsů. Buďto Dave nebo Bill Kelso.“

„Jaks na to přišel?“ zeptal jsem se. „Proč by se měl jmenovat zrovna Kelso?“

„Viděl jsem před několika měsíci jejich obrázek na jednom zatykači,“ řekl Kentucky. „Šlo jenom o takovou hrubou kresbu a vzpomínám si, že oba bratři měli nápadně velké nosy. A jeden měl jizvu na pravé tváři, přesně jako ten mrtvý.“

„Zeptáme se marshala,“ poznamenal jsem a vrátil se do domu.

Popsal jsem pak mrtvého marshalu Kaneovi. Než jsem Kelsa jmenoval, přerušil mě Kane a řekl: „To je, teda byl, Bill Kelso, bratr Davea Kelsa. To ses teda namočil do pěkné kaše. Dave Kelso teď po tobě půjde a nenechá tě, dokud tě nedostane.“

Ještě nikdy jsem předtím o Kelsech neslyšel. Maršál Kane mi tedy nyní v tomto směru posloužil.

„Oba řádili v Kalifornii,“ vyprávěl. „Zavraždili nejméně dvacet lidí. Když pro ně pak Kalifornie začala být příliš horká, zmizeli. Před několika týdny, když jsem se vetřel k banditům, jsem na ně narazil. Dave Kelso je nebezpečnější. Měl by sis teď dávat dobrý pozor, Caddo.“

Ještě dlouho jsme si pak vyprávěli o tomto Daveu Kelsovi a banditech.

Kane s nimi jezdil po dva týdny. Jednalo se o obzvlášť nebezpečnou bandu, která se zaměřovala na přepady jezdců a karavan. Používali přitom ty nejrařnovanější léčky. Přemísťovali například ukazatele cest a tak nebohé poutníky navedli do pouště, kde po několika dnech bez vody už nebylo problémem je vyřídit. Muži bývali zabíjeni, ženy a děti, pokud padli banditům do rukou živé, byli prodány comancherům, kteří s nimi pak dál obchodovali.

„A tys byl u nějakého takového přepadení?“ zeptal jsem se marshala.

„Ne,“ odpověděl. „Ale měli plán, který zatím nemohli provést. Chtějí přepadnout jeden transport zlata. Jestli je včas nevarujeme, tak se to těm banditům povede.“

„Transport zlata přes llano?“ užasl jsem. Taková informace mi vyrazila dech. „Proč takový cenný náklad nepřeváží po sice delší, ale zato bezpečnější cestě přes Santa Fé? Ze Santa Fé by mohli jet po stezce Goodnight Loving Cattle Trail přes Pecos a odtud po Butterřeld Overland Mail dál na východ.“

„To mě také zajímalo,“ usmál se Kane. „Jde o skupinu paličatých Texasanů, kteří našli zlato u Pikes Peak. Pochází z okolí San Antonia a chtějí být se svým bohatstvím doma co nejdřív. Už se nemůžou dočkat, až zas uvidí své rodiny a hlavně, jak je budou všichni obdivovat. Chtějí, aby všichni, kteří se jim zatím smáli, konečně uznali, že to jsou ve skutečnosti skvělí hoši. Holt zlato. To už oslepilo tolik lidí.“

Takže tak to bylo. Cítil jsem z marshalových slov, že mu dost záleží na tom, aby je někdo varoval. A zřejmě jsme to měli být my.

„Víš, kudy se vydali?“ zeptal jsem se.

Maršál přikývl.

„Z Denveru do Fort Union. Odtud se chtěli dát na jihovýchod přes llano.“

Tato odpověď mi postačovala. Uložil jsem se k spánku, aspoň na pár hodin. Krátce před svítáním jsem osedlal svého Navaha. Šedého valacha mého mrtvého přítele Carlose Sierry jsem si vzal s sebou jako náhradního koně.

Po obou bocích koni viseli kozí měchy s vodou. Krom toho jsem vzal přikrývky, ešus a pytel s potravinami.

Než jsem vyjel, hovořil jsem s předákem Wadem Austinem. Jednalo se o širokoplecého, vysokého muže narozeného v jižním Texasu, na něhož jsem se mohl naprosto spolehnout. Během mé nepřítomnosti spravoval ranč nejméně tak dobře jako já.

Wade byl starší než já a vyrostl na dobytkářském ranči, zatímco já na koňáckém. Mohl mi tak dát spoustu cenných rad o chovu dobytka.

„Proč chceš jet za každou cenu sám, šéfe?“ zeptal se vyčítavě. „Měl by sis vzít s sebou pár chlapců. Ti banditi…“

„Nedělej si o mě starosti, Wade,“ utnul jsem jeho obavy. „Znám poušť jak své boty. A krom toho jsem se naučil od svého táty pár dobrých triků a řnt, které banditům vezmou na pronásledování chuť.“

Poté jsme si podali ruku a já jsem se vydal na cestu.

Skoro celý den jsem se držel Colorado River, abych pak odbočil na západ a krátce před setměním dorazil k ruinám koňáckého ranče, na kterém jsem spoustu let žil s mým otcem a Carlosem Sierrou.

V zsinalém světle měsíce to místo vypadalo obzvlášť přízračně a bezútěšně.

U studny rostlo několik sykomor a právě pod nimi jsem se utábořil. Nasbíral jsem nějaké dřevo a rozdělal oheň. Na železnou trojnožku jsem zavěsil kotlík a dal se do kuchtění.

Po jídle a po tom, co jsem se postaral o koně, jsem ještě nějakou dobu seděl u ohně a vzpomínal na minulost.

Tak tady jsem žil s otcem a s Carlosem Sierrou ještě do loňského roku. Chovali jsme koně a byli spokojení s tím, co jsme měli. Do té doby, než jsme se dostali do konfliktu s plukovníkem Bannermanem, novým majitelem ranče Půlměsíc. Chtěl zabít mého otce a můj otec chtěl zabít jeho. Mnoho mužů muselo zahynout v tom strašném boji. Já jsem zůstal jako jeden z mála, kteří přežili.

Později jsem ranč Půlměsíc koupil od Bannermanovy dcery Ellen. Vdala se za Blisse Tokoyu, bohatého mladého muže z Oregonu. Chtěla mi dokonce připsat své dědictví, protože jsem kvůli jejímu otci tolik vytrpěl. Ale mezitím jsem už všechny dluhy splatil do posledního centu.

Na tuto krvavou historii jsem tedy vzpomínal, zatímco jsem seděl u ohně. A čím víc jsem se snažil tyto vzpomínky potlačovat, tím byly tyto obrazy z minulosti zřetelnější.

Pak se za mými zády náhle ozval něčí hlas:

„Ruce vzhůru!“ přikázal mi kdosi. „Ani hnout.“

Strnul jsem jak solný sloup. Rval bych si vlasy, kdybych mohl, nad vlastní lehkovážností.

Jenom díky mé bezstarostnosti se mi totiž ten chlápek mohl dostat do zad.

Pomalu jsem zvedl ruce.

Uslyšel jsem kroky a pak se přede mnou objevil. V ruce držel revolver s nataženým úderníkem.

Ale to jsem vnímal jenom podvědomě.

Zcela jsem byl totiž fascinován jeho obličejem. Ten obličej jsem totiž znal!

Zavřel jsem oči.

Ano! Nemohlo být pochyb.

Byl to obličej Carlose Sierry!

„Co se na mě tak díváš?“ zeptal se hrubým hlasem. „Nelíbím se ti, hombre?“

„Ale ano,“ řekl jsem. „Líbíš se mi. Připomínáš mi jednoho přítele, který ti byl velmi podobný. Ty jsi Theodoro Sierra, že ano?“

Překvapeně na mě pohlédl.

„Odkud to víš?“ otázal se. „My dva jsme se přece ještě nikdy nepotkali.“

„To máš pravdu, Sierro,“ řekl jsem. „Ještě nikdy jsme se nepotkali. „A přesto se podobáš Carlosu Sierrovi jak vejce vejci. Jsi jeho bratr?“

Nepochyboval jsem o tom, že to je jeho bratr. Vzpomněl jsem si, jak mi Carlos vyprávěl o svém bratrovi Theodorovi. Tenkrát, když zemřeli jejich rodiče, si k sobě oba chlapce vzal jejich strýc. Jenže Carlosovi se u něho nelíbilo, takže utekl.

Důvod, proč nechtěl zůstat u svého strýce, mi Carlos nikdy neprozradil. Ani jsem na něho nenaléhal. Každý má přece nějaké tajemství nebo nějakou bolestnou vzpomínku z minulosti, o které nerad hovoří.

„Ano, jsem Theodoro Sierra,“ přiznal se ten chlapík. „A měl jsem bratra jménem Carlos. Ale ten zmizel už před mnoha lety. Co o něm víš? A kdo vlastně jsi?“

Představil jsem se mu a vysvětlil mu, že jsme tu ještě před rokem hospodařili a že Carlos k nám kdysi přišel jako desetiletý hoch.

„A kdo ho zabil?“ zeptal se rozezleně.

„Bratři Ringoldovi,“ odvětil jsem. „Ale nemusíš se za Carlose mstít, Theodoro. Ringoldovi jsou už po smrti.“

„Vyřídils je, amigo?“

Přikývl jsem.

Poté jsem se otázal: „Co tu děláš? Pročs mě vlastně přepadl, Theodoro? Jsi bandita, který se druhých lidí bojí? Přede mnou mít strach nemusíš.“

Dělal jsem, že o něm nic nevím. Přitom to samozřejmě bylo trošku jinak. Věděl jsem toho o něm možná až moc.

Měl jsem v záměru ho ukolébat a pak přemoci.

Jenže on mi nedůvěřoval. Držel v ruce kolt a namísto odpovědi se zeptal: „Co tu pohledáváš, Huntere? Poslali tě sem schválně? Viděl jsem tě přijíždět z jihu. Přijels ze směru, kam jel postřelený marshal Noel Kane? Nepotkals ho náhodou, Huntere? A nemáš i ty v kapse hvězdu?“

Theodoro Sierra vypadal velmi ostražitě a obezřetně. Musel jsem se mu obdivovat. Zatraceně dobře mu to pálilo a dokázal skvěle kombinovat. Toto byl protivník, který se mi určitě rovnal.

Vydržel jsem jeho pronikavý pohled a pokrčil rameny.

„Mám jižně odtud ranč,“ řekl jsem. „Přijel jsem odtud. Je mi líto, Sierro, ale po cestě jsem si nevšiml ničeho podezřelého. Îádného marshala ani nikoho jiného jsem nepotkal.“

Pohrdavě na mě pohlédl.

„Proč mi lžeš, Huntere?“ zavrčel. „To jsi tak zbabělý, že se mi neodvažuješ říct pravdu? Od včerejší noci vím, že marshal Kane leží na tvém ranči. A vím také, že jeden z vás zastřelil mého compaňera Billa Kelsa. Když se to na ranči uklidnilo, připlížil jsem se k ubytovně mužstva a všechno slyšel z vyprávění tvých kovbojů.“

Musel jsem jednat. „Takže víš i to,“ řekl jsem, „že tvého compaňera jsem zabil já. Teď mě určitě budeš chtít vzít k Fernandovi Sierrovi, abyste mě popravili, že ano?“

Přikývl.

„A proč mě teda nezabiješ rovnou tady?“ otázal jsem se.

„Protožes byl nejlepší přítel mého bratra,“ odpověděl. „Odepni si opasek, Huntere. Jsi můj zajatec. Nemůžu tě nechat běžet, abys varoval Texasany, kteří chtějí jet s nákladem zlata přes llano.“

Učinil jsem tak. Sierra se shýbl a vzal mou zbraň. Ani na vteřinu mě přitom nespustil z očí.

Poté si svůj kolt zastrčil do pouzdra, zatímco ten můj za opasek.

Pomalu se posadil naproti mně k ohni a tiše řekl: „Vyprávěj mi o Carlosovi, amigo!“

Jeho hlas přitom již nezněl tak tvrdě jako předtím. Byl měkčí a přátelštějští.

Přiložil jsem několik haluzí na oheň. Rozhořel se a osvětlil tmavý Sierrův obličej, jenž pod sombrerem vypadal velmi drsně a výhružně. Teprve teď vynikly pestré barvy jeho ponča.

„Carlos byl nejlepší přítel, kterého jsem kdy měl,“ začal jsem. „Už nikdy jsem nepotkal takového člověka, jako byl on. Chytali jsme spolu divoké mustangy v llanu a pak je hnali na trh do Lamesy. Carlos nikdy nepokazil žádnou srandu. Proč tenkrát odešel od vašeho strýce, Theodoro?“

„Fernando Sierra měl rád jenom mě,“ odvětil Theodoro. „Carlos si toho všiml a dost ho vzalo. Byl hodně citlivý. Fernando ho také mnohokrát potrestal. Za každou hloupost dostával výprask. Se mnou to bylo jiné. Fernando mě miloval jak vlastního syna. Mě by nikdy nenapadlo od něho utéct.“

„Udělal z tebe banditu, Theodoro,“ poznamenal jsem. „Myslíš, že to je opravdový život, amigo? Nikdy nebudeš mít klid, pořád po tobě někdo půjde. Dokud ti jednoho dne neuvážou smyčku kolem krku.“

Zavrtěl hlavou a řekl: „Carlos nebyl bandita a také ho zabili. Tak kde je potom rozdíl, Huntere? Ani ty nejsi bandita a možná budeš brzo muset zemřít.“

„Jsi si jistý, že mě tvůj strýc zabije?“

„Možná. Každopádně se za tebe přimluvím. Třeba si tě necháme, dokud nebudeme mít zlato. Ale o tom může rozhodnout jen Fernando.“

Pohlédl na mě a neskrýval lítost.

Co jenom ten Fernando Sierra udělal ze svého synovce. Lupiče, který se za všech okolností podřídí své bandě.

Šlo tomuto mladíkovi ještě vůbec pomoct? Dal se zlomit zločinecký vliv, který na něj působil od raného dětství?

„Na co myslíš?“ přerušil mé úvahy. „Chceš mě zkusit přemluvit? Na to zapomeň, Huntere! Uvědom si, že jsem desperado a musím už jím zůstat až do konce života. Fernando vždycky říká: Kdo se jednou stane zločincem, už jím bude napořád. Napořád!“

Při poslední větě se mu lehce zachvěl hlas. Rozhodně to neříkal nijak sebejistě. Vycítil jsem z toho rezignaci.

Tento muž svou roli desperada jen hrál. Snažil se, abych mu to věřil, ale nepovedlo se mu to. V jeho srdci bylo stále cosi dobrého. Zřejmě tušil, že to, co dělá, není správné. Ale nemohl se odpoutat od svého strýce, vůdce banditů Fernanda Sierry, který pro něj byl otcem.

Pochopil jsem, že tento chlapec je mou jedinou nadějí. Proto jsem jednal.

Po celou dobu našeho hovoru jsem si posunoval nohy blíž k tělu tak, abych ze sedu mohl rychle vyskočit.

A to jsem také udělal.

Vystřelil jsem jak čertík z krabičky a vrhl se přes oheň na banditu.

Překvapením vykřikl. Chtěl sáhnout po koltu, ale už bylo příliš pozdě.

Strhl jsem ho k zemi a dal mu ránu pěstí do brady.

Devět z deseti mužů bych tímto úderem omráčil. Jenže Theodoro byl tvrdý chlapík a měl velice dobré reakce.

Když viděl mou pěst, uhnul hlavou na bok, takže tím účinek mé rány nebyl tak silný.

A ke druhé jsem se už nedostal.

Theodoro byl mrštný a houževnatý jak liška. Odvalil se a vyskočil na nohy.

Stáli jsme naproti sobě jako dva boxeři v ringu.

„Jenom pojď, Huntere!“ zubil se Sierra. „Pojď, stejně se ti to nepodaří!“

A poté ukázal, že je v něm ještě stále cosi dobrého. Odepnul si totiž opasek a bezstarostně ho zahodil. A zahodil také můj revolver.

„Jsi připravený, lovče?“ zeptal se.

Přikývl jsem a pustili jsme se do sebe.

To, co následovalo, rozhodně nebyla bitka, při které by byly povoleny všechny prostředky.

Ne. Jednalo se o férový souboj.

Počkal jsem, až ke mně přistoupí a předstíral jsem útok mu na hlavu. Na to však neskočil, viděl, že ten atak vedu jenom proto, abych mu odkryl břicho. Chtěl jsem ho treřt někam na žaludek, protože ze zkušeností jsem věděl, že rána do této oblasti dokáže vyvést z rovnováhy i ty nejtvrdší drsňáky.

„Hó, Caddo!“ zasmál se. „Musíš si vymyslet něco nového. Toto jsem znal už jako malý kluk.“

Lehce uhnul dozadu, ubránil se několika mým tvrdým úderům a pak přešel do útoku.

Několikrát jsem ho treřl do těla a jednou do hlavy. Jenže mé rány neměly takový účinek, protože velmi obratně uhýbal.

A potom vždycky bleskurychle vyrazil proti mně.

Jednou mi zasadil ránu do břicha a mně se zajiskřilo před očima. Na chvíli se mi udělalo zle, ale pak jsem se zase sebral.

Bili jsme se dál, čas jsme vůbec nevnímali.

Jako první šel do kolen Theodoro.

Měl jsem ho dorazit, ale to jsem nechtěl.

Chtěl jsem mu ukázat, že jsem stejně férový jako on.

Takže jsem tam stál, odkašlával a čekal, až se zvedne. Po tváři mi tekla krev. Napuchlo mi levé obočí. Cítil jsem, jak se zvětšuje a věděl jsem, že za pár minut na několik hodin neuvidím.

Také Theodorova tvář byla ozdobená stopami mých pěstí. Ve světle měsíce to bylo pěkně vidět.

Konečně vstal a zaútočil na mě.

Už jsme se nepohybovali tak lehce jako na začátku našeho souboje a pomalu jsme nad sebou ztráceli kontrolu.

Toužil jsem po tom, aby tato bitva už skončila.

Ano, byla to skutečná bitva, v níž se nikdo z nás nemohl nebo nechtěl vzdát.

Tu mě Theodoro treřl do brady a tentokrát jsem šel k zemi já.

Těžce jsem oddychoval na kolenou a byl jsem tak unavený, že jsem se za žádnou cenu nechtěl zvednout.

Jenže pak jsem kdesi, ani nevím kde, sebral poslední zbytky sil a postavil se.

Zamířil jsem k Sierrovi. Nešel jsem, vrávoral jsem.

Bandita tam stál se svěšenýma rukama.

âekal, až k němu dokulhám a pak zvedl ruce k obraně.

Dvakrát, třikrát jsem udeřil, poté se Theodoro zhroutil k zemi.

Ani já už jsem se však neudržel na nohou. Musel jsem se posadit a dívat se, jak se Theodoro obrací na břicho a podepírá se lokty.

Pokusil se přitom, se svým rozbitým obličejem, usmát.

Poté padl tváří do prachu.

„Vyhráls, amigo,“ zašeptal.

Unaveně jsem zavrtěl hlavou.

„Kdo z nás vyhrál?“ zapochyboval jsem. Nevěděl jsem však, jestli to slyší.

Zdálo se, že je v bezvědomí.

Pohlédl jsem na oba revolvery, které Theodoro na začátku souboje odhodil.

Připlazil jsem se k nim a svůj si vzal.

Co jsem měl dělat?

Měl jsem ho jako zajatce předat nejbližšímu šerifovi?

Měl jsem právo ho vydat a zničit mu život?

Asi by ho odsoudili k trestu smrti. Nebo na mnoho let do vězení.

Jedno horší než druhé. Pro Theodora vyrostlého na svobodné prérii by vězení bylo jistě ještě mnohem strašlivějším trestem než smrt.

Mohl jsem mu tedy zničit život?

Dlouho jsem přemýšlel, než jsem se rozhodl.

Theodoro Sierra mi byl podobný. Brzy ztratil své rodiče a jediný člověk na světě, kterého měl, byl jeho strýc Fernando Sierra. Vyrostl ve světě zločinu a brát lidem jejich majetek pro něho znamenalo naprosto normální věc. Být banditou pro něj bylo samozřejmě, vždyť nic jiného ani neznal.

Podobal se psu vyrostlému mezi vlky, který převezme i jejich zvyky.

Takže po zralé úvaze jsem se rozhodl mu jeho svobodu ponechat.

To, co jsem udělal, bylo hrou s ohněm. Mohl jsem škaredě spálit. Ale musel jsem tak učinit.

Zabalil jsem se do svých dek, které ležely u ohně a zaspal jsem.

Věděl jsem, že se můžu dočkat ne příliš pěkného probuzení. Jenže jedině takto se dozvím, jaký Theodoro Sierra doopravdy je.

Následujícího rána se po Theodoru Sierrovi slehla zem.

Kde mohl být?

Vrátil se ke své bandě?

Nebo odjel někam pryč rozhodnutý začat nový život.

Každopádně mě mohl spoutat nebo zabít, když jsem spal, ale neudělal to.

Theodoro se změnil. Ve svém srdci už nebyl desperadem. Tím jsem si byl zcela jist.

Po snídani jsem osedlal svého koně, přivázal batoh k sedlu a vyjel dál.

Během jízdy jsem pocítil následky bitky.

Îebra mě pekelně bolela, v hlavě mi dunělo a tělo sužovala svalová horečka. K tomu si připočtěte to úmorné vedro, které člověka dohánělo k šílenství.

Projížděl jsem llanem směrem na severozápad. Mým cílem byl Fort Union, odkud chtěli podle slov marshala Kanea vyjet ti texasští zlatokopové přes llano.

Ještě to ovšem bylo zatraceně daleko. Budu potřebovat čtyři dny, a to se nesmí nic přihodit, k čemuž ovšem mohlo lehce dojít.

V této pustině totiž na člověka číhaly stovky nejrůznějších nebezpečí. Pohybovaly se tu válečnické hordy Apačů, Kiowů a Komančů. Pro ně by dva koně, skalp a celá moje výbava znamenaly velice dobrou kořist. Byl jsem sice míšenec, na to by ale moji rudí příbuzní ohledy nebrali.

Ale tady seznam zdejších nástrah a nepříjemností nekončí. Tak třeba chřestýši, ti mohli klidně vyřídit i koně, nebo škorpióni, ti zase mohli na dlouhou dobu odvařit i dospělého člověka.

Ze všeho nejhorší však byl nedostatek vody. Zahynout žízní bylo tou nejpomalejší a nejstrašlivější smrtí, jakou jsem si mohl představit.

Naštěstí jsem se v poušti celkem vyznal. Už jako čtrnáctiletý kluk jsem se zúčastnil výprav přes planinu a později, když jsem lovil mustangy, jsem tudy často táhl.

Zatím jsem měl štěstí. Narazil jsem sice několikrát na stopy neokovaných indiánských koní, ale žádného Apače, Komanče či Kiowu jsem nespatřil.

âtvrtého dne jsem dospěl k severozápadnímu okraji planiny. Uviděl jsem shluk dřevěných chat v nehostinném kaňonu.

Na tabuli na kraji osady stál nápis: Comanche Canyon.

Pomalu jsem zamířil k domům. Byl jsem zvědavý, jestli toto městečko někdo obývá, protože dosud jsem tu nespatřil ani živáčka.

Možná šlo o město duchů, což na Západě nebylo zase tak neobvyklé. To prostě přišlo několik optimistů, uviděli zelené údolí s dostatkem vody a trávy a honem si tam postavili domy.

O několik měsíců později museli přiznat, že to není tom, co čekali, a odtáhli dál na západ najít si tam nějaké lepší místo.

Už jsem začal věřit tomu, že takovým městem duchů je i Comanche Canyon. Jenže pak jsem za jedním zaprášeným oknem zaregistroval pohyb. Takže tu přece jenom někdo musel žít.

Dělal jsem, jako bych nic neviděl a jel jsem dál až k zchátralé budově, na jejíž čelní straně se houpal štít s nápisem: Saloon.

Zastavil jsem a chtěl sesednout ze sedla. V tom okamžiku se však otevřely létací dveře.

Na chodník vyšel zrzavý, širokoplecí muž a nevlídně na mě pohlédl.

„Jeďte dál, pane!“ zavrčel. „Cizinci nejsou v tomto městě vítáni.“

Dlouze jsem si ho měřil pohledem. Ze saloonu se ozýval hovor mužů a pronikavý ženský smích.

Îe bych se dostal do doupěte banditů? napadlo mě. Nebo že by… že by šlo přímo o jejich hlavní stan?

V takovém případě bych si koledoval o pěkný malér.

Jenže, co jsem teď měl dělat?

Měl jsem prostě jet dál, tak jak to po mně chtěl ten zrzek?

Nebylo by jim to podezřelé?

Ne! Jenom klid a rozvahu, Caddo! Nesázej na hloupost druhých. Radši se spolehni na svou mazanost.

A pak mě napadla šílená myšlenka. Musel jsem do saloonu. Musel jsem rozhodně zjistit, co za chlapy tam sedí.

Pokýval jsem hlavou a klidně zrzavci odpověděl: „Poslouchejte, pane! Mám hlad a žízeň a také jsem cosi ujel. Moji koně potřebují den odpočinku. Déle než jeden den tu stejně nezůstanu, protože mám dost naspěch.“

Muž pozvedl obočí.

„Jde někdo po tobě?“

Hrál jsem roli pronásledovaného pokud možno co nejpřesvědčivěji. Rozhlédl jsem se a tichým hlasem řekl: „Můžu se na tebe spolehnout, amigo?“

Přisvědčil: „Na Reda Bartletta se člověk může vždycky spolehnout. A na moje kámoše také. Máš štěstí, hochu. Tady jsi na tom nejlepším místě. Jak se jmenuješ?“

„Jim Smith,“ zalhal jsem bez váhání.

Red Bartlett se zasmál.

„Tu můžeš klidně prozradit svoje pravé jméno, amigo. Tu jsi mezi svými. Ale jak chceš, klidně ti můžeme říkat Jim Smith. U nás jsou jména stejně vedlejší. Jde o to, jaký jsi chlap.“

„Jistě,“ zamumlal jsem a chtěl seskočit dolů.

„Počkej!“ zvolal. „Nejdřív si musím promluvit s bossem, jestli nemá nic proti tomu, že tu zůstaneš.“

Zmizel v saloonu, kde se náhle rozhostilo ticho. Zůstal jsem v sedle. Přestože jsem nikoho neviděl, věděl jsem, že mě sleduje mnoho párů očí.

Red Bartlett se vrátil se svalnatým chlapíkem starým tak padesát let. Ten muž měl ostře řezané rysy ve tváři. Mezi černými vlasy prosvítaly šediny.

Připadalo mi, že mě svým pohledem přímo propaluje.

„Jsem Fernando Sierra,“ představil se. „Proč prcháš, Jime Smithi?“

Při vyslovení mého jména se neubránil posměšnému tónu. Věřil tomu asi tak jako Red Bartlett.

„Kvůli přepadení banky,“ odpověděl jsem. „Unikl jsem jako jediný. Byli jsme čtyři.“

„Kde?“ zeptal se.

„V San Angelo,“ zalhal jsem.

„Chceš tu zůstat?“

„Jenom jeden den,“ řekl jsem.

„Vypadáš jako muž, který to umí s revolverem, Jime,“ řekl. „Nechceš se k nám přidat?“

Potřásl jsem hlavou a vděčně se na něj usmál.

„O.K.,“ prohodil. „Koně si zaveď do ohrady, je hned za saloonem.“

Bez toho, že by počkal na odpověď, se otočil na podpatku a vrátil se dovnitř.

Tím jsem právě uzavřel pakt s ďáblem. Stal jsem se desperadem Jimem Smithem.

Poté, co jsem zavedl koně do ohrady, vstoupil jsem konečně do saloonu.

Ve svém životě jsem viděl už lecjaké, ale tento podnik předčil i ta nejhorší očekávání.

Podlaha byla pokrytá několikacoulovou vrstvou špíny. A v této špíně skládající se s nedopalků cigaret, střepů, nejrůznějších papírů a písku stálo několik rozviklaných stolů a židlí. Barový pult nebyl ničím jiným než tlustou fošnou přibitou ke dvěma špalkům.

Za ním stála korpulentní dáma, jež snad kdysi byla i pěkná.

Sotva jsem vstoupil, hned se na mě dvojznačně usmála a dala mi neslušnou nabídku.

Přestože se jednalo o starou čarodějnici, zrudl jsem až po uši, protože v jednání s ženami jsem si nebyl příliš jistý.

Muži viděli mé rozpaky a rozesmáli se. Zahlédl jsem Fernanda Sierru. Kývl na mě a já se posadil k jeho stolu.

„Jestli přijíždíš ze San Angela, paks jistě byl i v Lamese,“ řekl.

Užasl jsem nad neuvěřitelně hlubokým, příjemným hlasem tohoto muže. Teď jsem konečně pochopil, proč mu Theodoro Sierra tak propadl.

Z Fernanda Sierry vyzařovala klidná převaha a otcovská dobromyslnost.

„Byl jsem v Lamese jenom několik hodin,“ odvětil jsem. „Koupil jsem si tam potraviny a potom jsem pokračoval dál.“

Dobrácky se zasmál.

„Rozumím, amigo,“ prohodil. „Hořelo ti pod nohama. A navíc, když jsi sám. Teď jsi v bezpečí. Jsi mezi dobrými přáteli. Neslyšels v Lamese o marshalu Kaneovi?“

Přikývl jsem.

„Jo, zaslechl jsem, jak si lidi v saloonu vykládají o nějakém marshalu Noelu Kaneovi,“ řekl jsem. „Proslýchá se, že ho nějací jezdci našli těžce zraněného.“

„A žije ještě?“

„Jo, prý jo. Má být na nějakém ranči na Colorado River. Myslím, že se vykládalo o ranči Půlměsíc. Nějaký chlap jménem Bill Kelso se měl pokusit ho zastřelit. Ale sám přitom přišel o život.“

„Co?“

„No, Bill Kelso, zastřelil ho majitel toho ranče,“ vysvětloval jsem.

Kdosi v saloonu zaklel. Prudce odstavil židli a přiskočil ke mně. Chytil mě za límec a zdvihl mě z mé židle.

„Bill Kelso je můj bratr,“ zvolal. „Jak se jmenuje ten parchant, co ho oddělal?“

Pokrčil jsem rameny.

„Nemám tušení,“ odvětil jsem. „Prodávám, jak jsem koupil. V Lamese jsem se zdržel jenom pár hodin.“

Bandita mě pustil a obrátil se na svého bossa. „Nech mě jet, Fernando. Já toho dacana, co odkrouhl mého bráchu, sejmu. Já mu ještě ukážu.“

„Tak dost, Kelso!“ zavrčel Sierra. „To můžeš vyřídit později. Víš, že teď máme na starosti důležitější věci.“

Rozzlobený Dave Kelso odešel.

Fernando Sierra mi řekl: „A neslyšel jste něco o nějakém Theodoru Sierrovi?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Kdo to má být? Je to tvůj syn?“

„Je pro mě něco jako syn,“ opáčil Sierra. „I když je ve skutečnosti synem mého zemřelého bratra.“

Přitom mu přeskočil hlas. Asi ke svému synovci hodně cítil.

Jenže co se teď dělo s Theodorem? Nezanechal svého nepokojného života?

Kam se mohl podít?

Nenápadně jsem se rozhlédl po saloonu. Theodora jsem však nikde neviděl.

„Hej, Fernando,“ řekl jeden z banditů. „Možná se Theodoro někam zbaběle schoval, když Bill přišel o krk.“

Sierra vyskočil a tasil kolt.

„Neříkej o mém synovci, že je zbabělec!“ zabručel. „Ještě jednou ho urazíš a provrtám ti hlavu kulkou, Sharpe!“

„Možná má Sharp pravdu,“ ozval se Dave Kelso. „Možná tvůj milovaný Theodoro opravdu nechal mého bráchu ve štychu. Dal bys za něho ruku do ohně?“

Fernando Sierra sklonil hlaveň koltu.

„Možná máš pravdu, Dave Kelso,“ řekl. „Ale jestli to tak je, pak Theodora exemplárně potrestám. O tom nepochybuj. Zrádce nestrpím!“

„A co když to tak opravdu je?“ zeptal se Kelso. „Co s ním uděláš?“

„Pak zemře,“ odvětil Sierra. „Zatočím s ním tak, jako s každým zrádcem.“

„Jestli se ale vrátí,“ dodal Kelso.

„Vrátí se,“ procedil Sierra mezi zuby. „Žádný Sierra ještě nikdy nezradil!“

V tom okamžiku se rozletěly dveře.

Dovnitř vstoupil muž.

Theodoro!

V saloonu zavládlo mrazivé ticho.

Theodoro se rozhlédl, přičemž mu neunikla má přítomnost.

Polil mě studený pot.

Jediné slovo toho mladého bandity a skončil jsem.

„Kde je Bill Kelso?“ otázal se Fernando Sierra.

Theodoro mu pohlédl do očí.

„Je mrtvý,“ řekl. „Nemohl jsem tomu zabránit.“

„Kdes byl, když ho zabili?“

„Půl míle od ranče Půlměsíc. Zůstal jsem u koní.“

Vzpomněl jsem si, že moji lidé našli Kelsova koně hned po přestřelce. To znamená, že Theodoro nemluvil pravdu.

Co chtěl zatajit?

Zdálo se, že jeho strýc má stejné myšlenky jako já.

Pohlédl do okna.

„Kde je Billův criollo?“ zeptal se vůdce banditů.

„Musel jsem ho zastřelit,“ odvětil jeho synovec. „Měl zlomenou nohu.“

„Paks ale určitě vzal sebou jeho věci,“ zvýšil Fernando hlas.

Theodoro zavrtěl hlavou.

„Nechal jsem to všecko v poušti.“

„Lže!“ zvolal Dave Kelso. „Nevidíš, jak lže, šéfe?“

Theodoro položil dlaň na pažbu revolveru.

„Ještě jednou to zopakuj, Kelso!“

„Tak klid!“ řekl Fernando Sierra. „Nechci tu žádné střílení.“

Krátce jsme na sebe s Theodorem pohlédli. Nehnul však ani brvou.

Spadl mi kámen ze srdce. Nechtěl mě prozradit, to už bylo jasné. Se svým strýcem Fernandem už se vnitřně rozešel.

Ale proč se tedy vrátil?

Îe by kvůli mně?

Stopoval mě snad?

Ano, jinak jsem si to neuměl vysvětlit. Viděl, že jsem zmizel ve městě a když jsem se několik hodin neobjevoval, přijel.

„Víš, kdo Billa zastřelil?“ zeptal se Fernando.

„Caddo Hunter, majitel ranče Půlměsíc.“

„Povedlo se aspoň Billovi umlčet marshala?“

„Ne. Ten Hunter byl na něho příliš rychlý.“

„A pročs to neudělal ty?“

Theodoro pohlédl svému strýci do očí. Neobvykle klidně řekl: „Neměl jsem úkol zabíjet. Takovou špinavou práci dělat nebudu.“

„Je zbabělý!“ vykřikl Dave Kelso.

„¤íkej si tomu, jak chceš,“ zavrčel Theodoro. „Jestli se vám nelíbím, můžu jít.“

Otočil se ke dveřím, ale tu ho zarazil Fernandův hromový hlas.

„A tobě už se u nás nelíbí, Theodoro?“ zeptal se ho.

Theodoro se pomalu obrátil.

„Proč se ptáš?“

„Protože tě znám, Theodoro. Cosi se s tebou stalo. Už nejsi jako dřív. Mě neoblafneš, Theodoro. Jedno ti řeknu: Jestli se mě pokusíš podvést, nechám tě ubičovat k smrti. Rozuměls?“

Theodoro s sebou trhl.

Zastřeným hlasem se pak otázal: „Už mi nevěříš?“

Fernando přikývl. „Přesně tak, Theodoro.“

„Opravdu bys mě nechal zbičovat?“

„Neváhal bych ani vteřinu.“

Venku se ozval dusot kopyt. Krátce na to se rozletěly dveře a dovnitř vstoupili dva muži.

Hned jak spatřili Theodora, přistoupili k němu a plivli mu pod nohy.

„Svinský parchante!“ vyštěkl jeden.

„Zrádče!“ zasyčel druhý.

V saloonu opět zavládlo ticho.

Znejistěl jsem. Měl jsem pocit, že ty bandity odněkud znám. Neviděl jsem je snad v Lamese?

Stačila jen jiskra a končil bych.

A už se k tomu také schylovalo.

„Co ten tady chce?“ zeptal se jeden z chlápků a ukázal na mě.

„To je Jim Smith,“ odpověděl Fernando Sierra. „V San Angelu přepadl banku. Náhoda ho zavedla do našeho města.“ Oba se rozesmáli.

„Hahaha! Takže náhoda?! Lže! Ten chlap se nejmenuje Jim Smith, ale…“

Dál už se nedostal.

Bleskurychle jsem vyskočil a dostal se jejich vůdci do zad.

Vmáčkl jsem mu ústí hlavně koltu do týla.

Fernando Sierra nemohl překvapením popadnout dech.

„Kdo jsi?“ zamumlal.

„Jsem Caddo Hunter,“ odvětil jsem. Moje role Jima Smithe skončila, ještě než začala. „Zastřelil jsem Billa Kelsa,“ dodal jsem. „A jestli se teď neuděláš přesně to, co ti řeknu, tak budeš v mžiku dělat Billovi společnost v pekle. Rozuměls?“

Fernando Sierra určitě nebyl zbabělec. Ale teď mu vyvstaly na čele krůpěje potu.

„Ty zatracený čubčí syne!“ zavrčel. „Proč jsem ti jenom věřil? Měl jsem vědět, kdo jsi, hned, když jsem tě uviděl. Jsi míšenec. A většina takových jsou pěkně podlí lumpové.“

Viděl jsem, jak se někteří snaží pokradmu sáhnout po zbrani. Proto jsem je zchladil: „Jenom žádné hlouposti! Přikaž jim, ať se bouchaček ani nedotýkají!“

„Udělejte, co vám říká,“ řekl Sierra.

Z rohu saloonu se ozval Dave Kelso: „Ksakru, šéfe! Přece se nenecháš vyřídit jediným chlápkem? Stačí kývnout a rozstřílíme ho na cucky. Mysli na to, že oddělal Billa!“

„Jenom klid!“ zvolal Sierra. „Ještě jsem tu šéfem já.“

Dave Kelso vyšel do popředí a nenávistně se zašklebil.

„Ještě jsi tu šéfem ty, Sierro,“ procedil mezi zuby. „Ale co když tě ten zatracený míšenec odkrouhne? Možná bych byl lepší šéf než ty.“

Takové řeči mě znervózňovaly. Jestli chtěl Dave Kelso opravdu využít této situace a ujat se vůdcovství v bandě, byl bych ztracen.

To by mi pak už nepomohla ani svěcená voda.

Přitlačil jsem revolver Fernandovi do týla a tázavě pohlédl na Theodora, jenž stál na místě jak solný sloup a viditelně se nemohl rozhodnout, jak se zachová.

Fernando varovně zavrčel na Davea Kelsa: „Nevíš, co děláš, hombre. Varuju tě. Nežeň to dál!“

Kelso se cítil velmi sebejistě. Ostatní ještě vyčkávali. Šlo o smečku vlků a teď čekali, jak dopadne v tomto boji jejich starý vůdce, jestli si udrží pozici, nebo jestli ho nahradí mladší a silnější vlk. V podstatě jim bylo jedno, kdo je vede, hlavně, když jim zajišťuje dobrou kořist.

„Skončils, Sierro!“ chichotal se Kelso. „Třeseš se o holý život jak slečinka!“

Učinil žoviální gesto a sebevědomým tónem dodal: „I compaňeros tady jsou toho mínění. Co je pro nás horší? Jestli chcípneš, nebo jestli nám tento míšenec zdrhne? Co myslíš, že má za lubem? Chce tě použít jako rukojmího a utéct. A jestli se mu to podaří, pak dovede úkol marshala Kanea do konce. Tím je řečeno vše. Co je teda lepší? Tvoje smrt nebo náš konec?“

Kelso byl mazaný a dokázal si na svou stranu naklonit většinu.

Triumfálně se rozhlédl. Bandité s mumláním přikyvovali.

Kdo by si teď na mě vsadil?

Fernando Sierra v této vypjaté atmosféře pronesl jediné slovo:

„Yumo!“

Viděl jsem, jak sebou Dave Kelso trhl. Ale potom se zase ovládl a zavrčel:

„Ach, tak ty chceš na mě poštvat toho tvého zabijáka, Sierro. Jenom ať přijde. Rozmáčknu Chepu jak veš.“

Chepa znamenalo v jazyce jednoho mexického kmene hrbáč.

Teď jsem měl možnost poznat, o koho se jedná.

Jednalo se o děsivého člověka, jenom jeho jméno mi nahánělo hrůzu.

Takového dravce jsem ještě nikdy nepotkal. Ani jsem si nedokázal představit, že někdo jemu podobný ještě může v druhém vydání existovat.

Byl asi pět stop velký a na zádech měl hrb. Jeho prohnutá, nepřirozeně široká ramena prozrazovala zvířecí sílu.

Nejzajímavější však na něm byla jeho hlava. Zdálo se totiž, že mu vyrůstá přímo z těch jeho velkých ramen, jakoby ani neměl krk. Měla hranatý tvar, jako kvádr skály. A byl holohlavý. Od kořene nosu až po týl se mu táhla opuchlá jizva. Vypadalo to, jakoby se jeho hlava skládala ze dvou půlek.

„Co mám dělat, šéfe?“ otázal se vysokým, takřka dívčím hlasem. Vyzařoval z něj nelidský, ocelový chlad.

„Umlč ho!“ řekl Fernando Sierra.

Hrbáč přikývl.

V tom okamžiku Dave Kelso sáhl po koltu a vytáhl ho z pouzdra.

Malý Yuma se nejprve skoro nehýbal. Počkal, až Dave Kelso zvedne kolt.

Potom explodoval.

Současně tasil oba kolty, které nosil.

Ten pohyb byl tak neuvěřitelně rychlý, že se pohledem skoro nedal zachytit.

I když však vytáhl dva kolty, vystřelil jen z pravého.

Kulka vystřelila Kelsovi zbraň z ruky. Bandita vykřikl a pohlédl na svůj krvácející prst.

Yuma tam stál s kamennou tváří. Tázavě pohlédl na svého šéfa.

„Přikázal jsem ti, abys ho oddělal,“ zavrčel Sierra.

Yuma přikývl a ďábelsky se pousmál.

„Já jsem rozuměl, šéfe,“ řekl. „Ale myslím, že kulka by pro toho hlupáka byla příliš milosrdná. Myslím, že by si měl ještě trošku té smrti užít.“ Dave Kelso tam stál se sklopenou hlavou jako někdo, kdo právě vyslechl rozsudek smrti. Byl bledý a měl strhaný obličej.

Fernando Sierra byl opět na koni. Po chvíli řekl: „Máš pravdu, Yumo. Měl by si toho užít. Spoutej ho a hlídej, dokud nepřijdu.“

Několik banditů protáhlo obličeje. Fernando Sierra se po nich rozhlédl a zavrčel: „Je tu snad ještě někdo, kdo chce odporovat mým rozkazům?“

Nikdo. Všichni měli příliš velký strach z toho malého hrbáče, který dokázal tak rychle a tak přesně střílet.

Nyní se Sierra konečně obrátil na mě. Jenom pootočil hlavu, aby mě mohl vidět. Poté se zeptal: „Než odjedem z města, musím na jednu schůzku. Jak daleko chceš se mnou jet?“

„No, rád bych tě v nejbližším městě předal šerifovi,“ odvětil jsem. „Jsi totiž nebezpečný lotr, kterého je nutné zneškodnit.“

Sierra lehce zavrtěl hlavou.

„Ne, amigo,“ prohodil. „To se ti nepodaří. To by znamenalo rozsudek smrti. Když mě postaví před soud, určitě mě pověsí. To se radši nechám zastřelit vlastními lidmi. Taková smrt je čestnější a méně bolestivá než šibenice, řekl bych. A přitom bych neumřel jenom já.“

Sierra měl pravdu. Šlo o chladnokrevného stratéga, který se jen tak nenechal ošálit.

„Dobrá tedy,“ řekl jsem. „Navrhni něco jiného!“

Přikývl. „Až odjedem takových deset mil odtud, pojedeš dál sám.“

Tušil jsem past a byl jsem si jistý, že bych si tak přivodil jenom problémy. Fernando Sierra by totiž v takovém případě jistě udělal všechno pro to, aby mě umlčel.

Přesto jsem na jeho návrh přistoupil.

Byl jsem si totiž jistý, že jinak by svou pohrůžku splnil a dal by svým lidem pokyn ke střelbě, ač by ho to stálo život.

„Máš mé slovo,“ řekl jsem. „Takže po deseti mílích.“

„A zaručíš mi, že to dodržíš?“

Než jsem se zmohl na odpověď, ozval se Theodoro Sierra.

„O to už se postarám,“ zvolal.

„Ach, málem jsem na tebe zapomněl, Theodoro,“ řekl jeho strýc. „Máš mi co vysvětlovat.“

„Ano,“ řekl mladý bandita. „Vysvětlím ti všechno. Po cestě budeme mít času dost.“

O něco později jsme odešli ze saloonu. Theodoro šel na špici, za ním Fernando a pak já, přičemž jsem stále banditovi mířil do zad.

Než jsme vykročili ze dveří, prohodil Sierra k hrbáči: „Do mého návratu tu budeš velet, Yumo. Spoléhám na tebe.“

Theodoro osedlal koně a přivedl i jednoho odpočatého valacha z ohrady.

Když jsme vyrazili, už se začalo stmívat.

Po deseti mílích jsem zastavil. Nacházeli jsme se na mese, stolové hoře, odkud šlo vidět do všech stran.

Celou cestou jsem se neustále ohlížel, ale po případných pronásledovatelích ani památky.

Sierra na mě a na Theodora podezřívavě zahlédal.

„Takže ty nechceš se mnou zpátky, Theodoro?“ trpce se zeptal. „To myslíš vážně s tím novým životem?“

Theodoro mlčky přikývl. Po cestě strýci pověděl o všem, co v posledních dnech prožil. Včetně toho, že koně Billa Kelsa neztratil v poušti, ale nechal poblíž ranče Půlměsíc, aby zmátl kovboje. Kdyby Kelsova koně nenašli, poznali by, že tam Bill Kelso nebyl sám a hned by na Theodora uspořádali štvanici.

Proto zvolil inteligentnější variantu a ještě během noci ranč pozoroval. Uviděl mě, jak zrána vyjíždím a vydal se za mnou, až mě dostihl na bývalém koňáckém ranči na kraji llana.

Ještě tehdy byl rozhodnut mě vydat bandě. Jenže pak, když jsem mu vyprávěl o Carlosovi, se v něm cosi zlomilo a pěstní souboj už to jen dotvrdil.

To, že jsem ho nespoutal, přestože jsem mohl, Theodora Sierru přivedla k zamyšlení nad jeho životem.

Poté, co jsem vyjel do pouště, vyrazil za mnou. A nakonec za mnou přijel až do hnízda desperados, do samotného Comanche Canyonu.

„A kam chceš teď jet, Theodoro?“ otázal se ho strýc.

Pokrčil rameny.

„To ještě nevím,“ odpověděl.

„Budeš pomáhat tomu míšenci, co proti nám bojoval?“

„Nikdy,“ odtušil Theodoro. „To si radší vpálím kulku do hlavy. Staří přátelé se nezrazují.“

Fernando se zle zazubil a zvedl ruku.

„Tak vám potom oběmu přeju šťastnou cestu,“ řekl. „Jsem zvědavý, jestli ještě ráno budete mezi živými.“

„Nachystals na nás nějakou léčku?“ zeptal jsem se.

„To brzy zjistíte,“ podotkl. „Yuma je sice hrbáč, ale výborně mu to pálí.“

Chtěl odjet, ale já jsem rychle zvedl zbraň, která mi po celou dobu ležela na stehnech. Nabil jsem ji a řekl: „Stůj, Sierro! Jestli je to tak, tak s námi zůstaneš, dokud nebudeme v bezpečí.“

„Mysli na svůj slib!“ namítl.

Znejistěl jsem. Byl jsem v pokušení jednoduše porušit mé slovo a přinutit Sierru, aby s námi jel až do Fort Union, kde jsem ho mohl vydat zákonu. Tím by byla odstraněna většina všech problémů.

To pokušení bylo opravdu hodně velké a dokonce jsem si uklidňoval své svědomí tím, že bandité také určitě využijí všech prostředků, aby dosáhli svých cílů. Vždyť co by se stalo, kdybych nedodržel slovo dané nebezpečnému banditovi? Kolika lidem bych tím zachránil život?

Než jsem mohl odpovědět, cvaknul za mnou úderník revolveru.

Theodoro Sierra prohodil chladným hlasem: „Mířím ti na záda, Caddo. Můj strýc odjede, tak jaks slíbil.“

Takže jsem pušku zase sklonil.

„Dobrá, Theodoro,“ řekl jsem. „Jen ať jede. Ale na náš život bych si teď nevsadil ani cent.“

Zamyšleně přikývl a odvětil: „To jsem věděl, ještě než jsme vyjížděli z Comanche Creeku. Jeďme, Caddo! Je před námi dlouhá cesta.“

„Buďte prokleti!“ vyprovodil nás Fernando Sierra, pobodl svého koně do slabin a vyrazil do noci.

Vůdce se vracel ke své smečce. Nebude mít pokoje, dokud Theodoro a já nebudeme hledět na prérii zespodu.

O tom jsem vůbec nepochyboval. Sierra byl nucen nás oddělat. U Theodora šlo o to, aby potrestal zrádce, u mě o to, aby se zbavil jediného člověka, který by jim mohl překazit plány.

Chtěl jsem vyrazit, ale Theodoro mě zastavil. „Ještě počkej, Caddo.“

„Co je?“

„Znám tento kraj velice dobře. Beze mě bys neměl šanci se do Fort Union dostat. Tuším, kde by na nás moji bývalí kámoši mohli připravit past. A vím, jak se tomu vyhnout.“

„Proč mi to vykládáš, Theodoro?“

„Dej mi slib!“

„Co? Jaký?“

„Tajně tě zavedu do Fort Union. Za to ale nesmíš zradit mé compaňery.“

Zavrtěl jsem hlavou a prohodil: „To po mně nemůžeš chtít, Theodoro. Tvoji bývalí compaňerové jsou odporní zabijáci, kteří mají na svědomí mnoho lidských životů. A já jsem se už zavázal udělat všechno pro to, abych tento černobýl vymýtil.“

„Jak chceš, Caddo,“ zašeptal. „Pak se tedy naše cesty rozdělí. Vaya con dios, amigo!“

Poté vyrazil. Díval jsem se za ním.

Rozladil mě, ale na druhou stranu jsem se jeho reakci nemohl moc divit. Byl to Mexičan a jako většina jeho krajanů měl vysoce vyvinutý smysl pro čest. Nikdy by ho nenapadlo zradit své bývalé kumpány, nebo proti nim dokonce bojovat.

To byl Theodoro a vím, že na jeho místě by jinak nejednal ani jeho bratr Carlos.

Zloba na tohoto chlapíka se mísila s obdivem.

Pomalu jsem se vydal na cestu. Měl jsem dva koně, Navaha a Buckskina. Měli za sebou dlouhou jízdu, a prospěla by jim přestávka.

Jenže já jsem si nemohl dovolit žádné zdržení. Musel jsem se za tmy dostat co nejdál.

Stále jsem se držel severozápadního směru.

Překročil jsem náhorní planinu a přijel do změti kaňonů a hlubokých údolí.

Tady jsem jel opatrněji, neboť na mě mohlo za každým balvanem číhat nepříjemné překvapení.

Dlouho se nic nedělo. Až jsem dosáhl jednoho nezvykle hlubokého a úzkého kaňonu. Přestože svítil měsíc, na dně kaňonu panovala naprostá tma.

Byl dlouhý asi dvě míle. Na jeho dně ležela spousta napadané suti, ale oba moji koně kráčeli s jistotou.

Konečně jsem asi dvě sta yardů přede mnou spatřil konec kaňonu.

Zároveň jsem si však všiml i něčeho dalšího. Jednalo se o pohyb, sice nijak zvlášť znatelný, ale určitě šlo o pohyb. Na to bych dal krk.

Zastavil jsem, zamumlal svým koním několik uklidňujících slov a na deset minut jsem v sedle svého Navaha nehybně naslouchal a hleděl do ústí kaňonu.

Nic jsem neviděl, ale přesto jsem instinktivně cítil nebezpečí.

Nehlučně jsem seskočil ze sedla, vzal winchestrovku a vydal se k místu, kde jsem předpokládal bandity.

A pak jsem je spatřil. Šlo o tři chlápky, kteří seděli na skalní římse zcela osvětlené měsíčním svitem. Jeden z nich pozoroval kaňon, druzí dva hráli karty.

Nevypadalo to na to, že by si mě všimli. Určitě by se jinak nechovali tak bezstarostně.

Zůstal jsem na chvíli na místě, až jsem si byl jistý, že kromě nich tam už nikdo není.

Poté jsem se připlížil blíž a prohodil: „Ruce vzhůru, amigos, jenom klid.“

Vyděšeně sebou trhli. Pomalu zvedli ruce.

Vystoupil jsem na světlo, s koltem v ruce, samozřejmě. Pošilhávali po puškách, které ležely vedle nich. Přikázal jsem jim, aby si odepnuli opasky. Poslechli mě a poté se museli postavit čelem ke skále tyčící se nad římsou.

Ale co dál?

Byli v mé moci. Měl jsem se snad s nimi táhnout až do Fort Union?

Ne! To by bylo špatné řešení. Ti tři desperados by mě po cestě jenom zdržovali a já bych přijel do Fort Union příliš pozdě na to, abych mohl varovat ty texaské zlatokopy, kteří chtěli vyrazit domů přes llano.

„Kde jsou vaše koně?“ zeptal jsem se.

„Najdi si je!“ odtušil jeden z banditů.

„Dobrá,“ usmál jsem se. „Najdu je i bez vaší pomoci.“

A pak jsem udělal něco, co se mi moc nelíbilo, ale jinou volbu jsem prostě neměl. Přistoupil jsem k nim a jednoho po druhém omráčil ranou pažbou do spánku.

Takže zhruba na půl hodiny jsem měl klid.

Zapískal jsem a z temnoty se objevili oba moji koně. Než jsem se vyhoupl do sedla, vzal jsem pušky těch tří a mlátil s nimi tak dlouho o skálu, až se z nich staly pohrábače. Revolvery jsem schoval do sedlové kapsy mého koně.

Když jsem vyjel, ještě tam nehybně leželi. Krátce poté jsem nalezl jejich koně, přivázané ke stromu schovanému mezi křovisky. Svázal jsem jejich uzdy a vedl je pak spolu s Buckskinem za sebou.

Tak jsem jel až do rána. Pochopitelně jsem zachovával nejvyšší ostražitost, ale žádné bandity už jsem nepotkal.

Moji koně už se ocitli na konci svých sil. Nechal jsem je proto u jednoho potoka tři hodiny odpočívat, abych poté pokračoval dál.

Večer toho jsem dorazil do Fort Union.

Měl jsem za sebou ostrou jízdu. Ale všechno, co jsem zatím zažil, bylo jen slaboučkým odvarem proti tomu, co mě čekalo.

Fort Union už ve skutečnosti žádnou pevností nebyl. Armáda odtud odešla před několika lety a pevnost se změnila v nedůležité městečko na staré stezce Santa Fé Trail. Střed města byl obehnán hradbami, které se však už rozpadaly, zbytek domů se pak nacházel za palisádami.

Kromě opevnění ještě zůstaly zachovány dvě ze čtyř strážních věží, barák mužstva a budova velitelství.

V baráku mužstva se usídlil kovář, v domě velitele pevnosti zase byla šerifova úřadovna, vězení a šerifův byt.

Nejdřív jsem se vydal za šerifem. Luke Billings byl pětatřicetiletý muž střední postavy. Vyslechl si mou zprávu. ¤ekl jsem mu vše, kromě epizody s Theodorem Sierrou. Jméno tohoto člověka jsem nezmínil ani jednou.

„Včera sem přijelo pět Texasanů,“ řekl, když jsem domluvil. „Tři na koních, čtvrtý seděl na kozlíku konestogského vozu a pátý seděl uvnitř vozu. Měl zlomenou nohu a jinak jet nemohl. Možná že to jsou ti zlatokopi z Texasu, pane.“

„Chcete s nimi mluvit, šerife?“ otázal jsem se.

Nezúčastněně zavrtěl hlavou.

„Nejlepší by bylo, kdybyste to udělal sám, Huntere. Už jsem se kvůli tomu dost nazlobil. Nemůžu se starat o každého cizince. Koně můžete nechat stát před úřadovnou. Postarám se o už o ně.“

„Co s nimi bude?“

Pokrčil rameny a prohodil: „To určí náš smírčí soudce. Navrhnu, abychom je prodali v dražbě a výtěžek pak dali na naši školu, kterou plánujeme.“ S tím jsem nemohl než souhlasit. S šerifem Billingsem jsem se rozloučil a vydal se hledat ty Texasany.

Nalezl jsem je v saloonu Red Mountain, jenž sloužil též jako hotel.

Jednalo se o pět drsně vyhlížejících chlápků, kteří seděli v rohu saloonu a hráli poker. Nejdřív jsem se postavil k barovému pultu a z dálky si je prohlížel. Hráli velmi pokojně, částky byly dosti nízké.

Jeden z mužů seděl dál od stolu než ostatní a nohu měl v dlaze. Takže tento chlapík se tedy musel domů přepravovat ve voze.

Po chvíli jsem se přesunul k jejich stolu. Položili karty na stůl a nedůvěřivě na mě pohlédli. Tato nedůvěra byla zcela přirozená, museli se mít na pozoru, protože na jejich zlato si jistě brousilo zuby nemálo padouchů.

Představil jsem se a zeptal jsem se, jestli si k nim můžu sednout. Nevrle přikývli. Nemohli mě mezi sebe nepřijmout, protože v Texasu se přívětivost vůči hostům považovala za něco posvátného.

Jejich vůdcem byl vysoký maník s hranatou hlavou a knírem. Jmenoval se Phil Brocker. Představil mi své přátele. Toma Faradaye, Texe Johnsona, Jima Waca a Burta Wickhama. To byl ten muž se zlomenou nohou.

„Přicházíte z Colorada?“ zeptal jsem se.

Dlouhán mě propaloval pohledem.

„Jak to víš, Huntere?“

„No,“ vysvětloval jsem, „až do Texasu se proslechlo, že na Pikes Peak se našlo zlato. A před deseti dny jsem potkal kohosi, kdo mi vyprávěl o pěti Texasanech, kteří měli mít nějaký zatraceně dobrý claim. Ten muž byl těžce postřelený a věděl toho o vás víc než dost. Věděl, mimo jiné, že těchto pět Texasanů chce jet přes llano, aby byli s nákladem dřív doma.“

Zkoumavě na mě pohlédli. To, že jsem věděl takové podrobnosti, je zarazilo.

Phil Brocker přivřel oči.

„A proč nám to vykládáš, Huntere?“

„Abych vás varoval,“ odpověděl jsem. „Ten muž, který mě o to poprosil, se jmenuje Noel Kane.“

„Maršál?“

Přikývl jsem.

„Jistě jste už slyšeli o banditech, kteří řádí v llano,“ poznamenal jsem. „Tito banditi zjistili, že máte hodně zlata a že s ním chcete táhnout přes llano. Odkud to zjistili, marshal nevěděl. Rozhodně musí mít dlouhé prsty.“

Phil Brocker pohlédl na ostatní.

„Slyšíte to? Přece jsme si jasně řekli, že o tom budeme mlčet.“

Nikdo z nich to nedokázal vysvětlit.

Všiml jsem však, že Tom Faraday, nejmladší z nich si nejistě mne prsty a pohrává si s kartami. Jeho kamarádi to však nezpozorovali a já jsem si své podezření nechal pro sebe.

V duchu jsem si vybavoval, jak to tak asi mohlo být.

Tom Faraday, ten nejmladší a nejméně zkušený z pěti Texasanů, vypadal jako někdo, kdo se rád napije. A přitom, se mu jistě rozváže jazyk a začne vykládat i o věcech, o kterých by za střízliva nepochybně mlčel.

„A pochopitelně, dozvěděli se to i bandité. Jsem tu proto, abych vás varoval,“ řekl jsem.

„A co bysme podle tebe měli dělat, Huntere?“ zeptal se Phil Brocker.

„Jsou dvě možnosti,“ odvětil jsem. „Buďto se vydáte delší cestou přes Goodnight Loving Trail, nebo si najmete několik dobrých střelců jako ochránce pro cestu přes llano. Můžete se mnou počítat, já se v poušti vyznám dobře.“

Když jsem to řekl, nevraživě na mě pohlédli. Cítil jsem, že mi nedůvěřují. A to, co si mysleli, vyslovil černooký Waco:

„Hm, ale, ale, to se mi nelíbí, že se hned tak nabízíš. Jak to, že znáš poušť, tak dobře, jak tvrdíš? Není to snad proto, že jsi bandita?“

Phil Brocker dodal: „Poslouchej, Huntere. Možná jsi poctivý chlap. Ale my nemůžeme důvěřovat nikomu. A ještě něco, Huntere: My jsme Texasané. Každý z nás vydá za kupu banditů. My se nějakých pouštních máček nebojíme.“

Vstal jsem a nezúčastněně přikývl.

„Jste dospělí lidé a sami musíte vědět, co děláte,“ řekl jsem.

Otočil jsem se a vrátil se k barovému pultu plný zlosti nad paličatostí těchto chlápků. Přesto jsem se rozhodl, že je budu potají sledovat.

Po půl hodině se rozletěly dveře saloonu a dovnitř vkročil člověk, kterého bych tam očekával ze všech nejméně.

Theodoro Sierra.

Zazubil se a přikročil ke mně. „Ahoj, amigo,“ prohodil. „Nemyslel jsem si, že tě uvidím tak brzo.“

Byl jsem rád, že je tady. Nejenom proto, že mi připomínal Carlose, ale také kvůli tomu, že jsem si ho vážil stále více.

„To už radši zůstaneme spolu,“ zasmál jsem se. „Stejně nás k sobě cosi táhne.“

Zase zvážněl.

„Byl bys pro mě dobrý compaňero, Caddo Huntere,“ řekl zastřeným hlasem tak tiše, že jsem to mohl slyšet jen já. „Ale ještě toho mezi námi stojí příliš mnoho.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Ale jednoho dne se nad tím pousměješ.“

„Nechal jsem tě samotného v pustině,“ zamumlal Theodoro. „Nezlobíš se na mě?“

Rozesmál jsem se. „Já si sám vystačím. Neboj se, já už se nějak protluču.“ Uznale pokýval hlavou. „To jsem viděl, Caddo. Byl jsem poblíž, kdyžs vyřídil ty tři.“

O tom jsem neměl tušení, což jsem přiznal. „Tys to věděl, že tvoji bývalí kumpáni budou zrovna tam?“ zeptal jsem se.

„âekali na tebe na pěti místech,“ opáčil. „To, že jsem byl tam, byla náhoda.“

„A kdyby mě chytili?“

„Tak bych tě z toho zase dostal,“ zazubil se Theodoro.

„Co teď podniknem?“ zeptal jsem se. „Jestli máš chuť, můžeš jet se mnou na ranč Půlměsíc. Můžeš pro mě dělat.“

Po tváři mu přeběhl úsměv, hned však zvážněl.

„To není špatná nabídka, Caddo,“ řekl. „Jenže já ji nemůžu přijmout.“

„Proč ne?“

„Protože nechci bojovat proti mým starým kamarádům. Prohlédl jsem tě, Caddo. Chceš jet s těmi pěti Texasany přes llano. A kdyby se střetli s bandity, musel bych bojovat proti nim na vaší straně. Ale já jsem se zařekl, že to nikdy neudělám, Caddo. A to dodržím.“

Viděl jsem, že přesvědčovat ho by bylo marné. âest pro něj cosi znamenala a žádná slova by s tím nic nesvedla.

Takže jsem zamumlal: „Dobrá, Theodoro. Zase se rozdělíme. Ale kdyby se ti někdy zachtělo, můžeš klidně přijet na ranč Půlměsíc. Budeš vždycky vítán. Můžeš.“

Chtěl jsem toho říct víc, ale už jsem se k tomu nedostal.

âtyři Texasané náhle vyskočili ze židlí a namířili na nás revolvery. Jenom ten se zlomenou nohou zůstal sedět. Jenže právě on vykřikl: „Dělejte, postřílejte ty prašivé kojoty! Toho Mexikána znám. Jmenuje se Theodoro Sierra a je to bandita. Je to syn vůdce desperátů!“

Jeho zlostná slova přehlušila hovor v sále. Kromě nás a těch pěti Texasanů byli v saloonu ještě i jiní hosté. Všichni teď pohlédli na nás.

Strnul jsem a také Theodoro se ani nepohnul. Nemělo smysl se bránit, protože nejenom ti čtyři Texasané, ale i ostatní na nás mířili vším, co měli při sobě.

Texasané se k nám pomalu blížili.

Theodoro Sierra sykl. Cítil jsem, jak je nervózní a bál jsem se, že se pokusí dostat se z toho násilím, bez ohledu na riziko.

„Jenom klid, amigo!“ varoval jsem ho. „Ještě nejsme ztracení.“

Pohlédl jsem na Texasany a zvolal: „Co to říkal ten váš kámoš, pánové? Jak ví, že můj přítel je bandita? Má pro to důkazy?“

Phil Brocker, jejich vůdce, přikývl.

„Burt Wickham pochází z El Pasa, z hraničního města na Rio Grande,“ řekl svým hlubokým hlasem. „Tenkrát z Mexika na americkou stranu jezdili mexičtí bandité častějc, když po nich šli rurales. Nebo když dostali chuť na nějaký hodně velký lup. A tak Burt poznal i tohoto chlápka.“

„Měl by si dávat pozor na jazyk,“ zavrčel jsem.

„Chceš říct, že jsem lhář?“ ozval se Wickham. „Není to snad Theodoro Sierra? Syn slavného vůdce banditů Fernanda Sierry?“

Chtěl jsem něco říct, ale Theodoro mě předběhl. „Ano, skutečně jsem Theodoro Sierra. Ale co to dokazuje? Musím tě trochu opravit. Tak za prvé, nejsem Fernandův syn, ale synovec. A i kdybych byl syn, tak co, Wickhame? Znamená to snad, že musím být zločinec? I z tebe se přece stal poctivý muž, Wickhame. Vzpomínáš, jaks jezdil na Rio Grande s bandou zlodějů koní? Ale proto o tebe ještě nebudu mluvit jako o zloději koní!“

Mluvil rozhodným tónem a všiml jsem si, jak při líčení Wickhamovy minulosti sebou Texasan trhl.

Hned však pochopil, že nejlepší obrana je útok. Zařval: „Nevěřte mu ani slovo! Jenom se vytáčí, aby se z toho nějak dostal!“

Jeho čtyři kolegové stáli tak blízko nás, že se nás dotýkali. Hlavněmi koltů, pochopitelně.

Phil Brocker se zazubil a zabručel: „Máte smůlu, hombres! Ta tvoje nabídka jet s námi přes llano vypadala od začátku podezřele. Skončili jste! Ty vaše výmluvy si můžete vykládat soudci! Určitě bude rád, když mu přivedeme takové vyhlášené bandity.“

Jeden z hostů zvolal: „A proč je vodit před soud? Proč je nepověsíme na nejbližším stromě? Ty lumpy musíme vymýtit z povrchu zemského. Jenom tak bude v tomto kraji pokoj.“

Teď to pro nás s Theodorem začalo být opravdu nebezpečné.

Znal jsem nenávist místních k desperátům. Stačilo jenom pár podobně naladěných lidí, jako ten křikloun, a mohli jsme si vybírat haluz, na které se budeme houpat .

To teda byla situace!

A tu nás zachránil muž, od kterého bysme to čekali nejméně: Phil Brocker.

Klidným, ale přesto rozhodným hlasem řekl: „Ti chlapi jsou našimi zajatci, pánové. A dokud to tak bude, tak je nikdo lynčovat nebude. Postavíme je před řádný soud.“ Oddechl jsem si. Prozatím jsme byli zachráněni a až nás předají šerifovi Fort Union, už to vyřídím sám.

Bez odporu jsme si nechali odebrat zbraně. Poté nás odvedli k šerifovi.

Šerif Luke Billings jenom nevěřícně kroutil hlavou, když slyšel, co proti nám Texasané mají.

Theodoro byl klidný, ale já jsem se neubránil smíchu.

Pak šerifovi došla trpělivost.

„Případ bude prozkoumán,“ zvolal. „Indicie mluví proti vám oběma. Zůstanete ve vězení do té doby, než se to nevyjasní.“

Takže nás zavřeli do cely. Když odcházeli, prohodil jsem k Texasanům: „Jste ti největší paličáci, které jsem kdy viděl. Ale však se vám to ještě šeredně nevyplatí.“ Phil Brocker pohrdavě plivl přes mříže do cely.

„S kojoty, jako vy, budu hotový rychle. Váš boss se po vás bude shánět. A vaši kumpáni se se zlou potážou, jestli na nás zaútočí.“

Šerifovi pak řekl: „Dávejte na ně pozor, Billingsi. Jsou to chlápci, co už nemají co ztratit. Udělají všechno pro to, aby se dostali ven.“

Poté Texasané i šerif zmizeli.

Když odešli, rezignovaně jsem pohlédl na Theodora.

„To máme za to, že jsme chtěli pomáhat lidem,“ zamumlal jsem. „Ti idioti!“

Theodoro seděl v sousední cele na pryčně a kroutil hlavou.

„Pro tebe to není tak špatné,“ poznamenal. „Nějak se už zjistí, že s bandity nemáš nic společného. Ale u mě je to jiné, amigo. Mě pověsí nebo zavřou na sakramentsky dlouhou dobu do vězení.“

„Mohl bych se za tebe přimluvit,“ utěšoval jsem ho. „Zabils někdy někoho?“

„Nemám pro vraždění vlohy,“ řekl. Věřil jsem mu.

„Tak to potom není tak hrozné,“ mínil jsem. „A navíc, když budeš svědčit jako korunní svědek, dostaneš se z toho nakonec bez trestu.“ No, tomu jsem sice nevěřil, ale musel jsem ho nějak povzbudit. Jenže on si tohoto mého úmyslu všiml a hořce podotkl: „Myslíš to se mnou dobře, Caddo. Jenže podle mě to nemá význam. Pro lidi venku jsem bandita a všecko mluví proti mně. Budu se muset smířit se svým osudem.“

Mlčel jsem. Co jsem na to mohl říct? Natáhl jsem se na pryčnu a zavřel oči.

Myšlenkami jsem byl u těch pěti Texasanů. Jednalo se o paličaté chlápky, ale zasloužili si kvůli tomu osud, který jim chystal Fernando Sierra?

V klidu jsem uvažoval o všem, co se toho odpoledne odehrálo.

Vzpomněl jsem si na všechno, co bylo řečeno, přemítal o tom a pak jsem si uvědomil, že jsem tu záhadu rozluštil.

Jeden z těch pěti Texasanů musel být zrádce!

Vyskočil jsem a přitiskl se ke mřížím, které rozdělovaly naše cely.

Theodoro stále seděl na pryčně, s hlavou v rukách.

„Odkud se tvůj strýc dozvěděl o tom transportu zlata?“ zeptal jsem se tichým hlasem.

Trhl sebou.

„Už jsem ti přece jednou řekl, že nic neprozradím,“ odtušil.

Naléhal jsem na něj, snažil se ho přesvědčit, že zapírat nemá cenu.

„Bude tě to stát život, Theodoro,“ hrozil jsem mu. „Musíš začat mluvit. Tvoji staří kamarádi by tě také neušetřili. Jistě ti slíbili smrt. ¤ekni mi pravdu, amigo! Odkud se tvůj strýc Fernando dozvěděl o tom transportu zlata?“

Zavrtěl hlavou.

„I kdybych ti to chtěl říct, nemohl bych,“ zamumlal. „Fernando si ty nejdůležitější věci nechával pro sebe. A to bylo i v tomto případě. Jenom nám pověděl, o co jde. Ale neprozradil, odkud o tom ví.“

„Jeden z těch Texasanů je zrádce,“ řekl jsem. „Myslím, že to bude Burt Wickham. Ten, co tě poznal.“

Zavrtěl hlavou.

„Wickham nikdy. Dřív býval malým zlodějem koní, Caddo. Ale takovou věc může udělat jenom někdo trochu většího formátu. Ti Texasani se dva roky dřeli v Coloradu jak koně. Musela to být hrozně tvrdá práce. Rád bych viděl banditu, který by něco takového dělal, navíc, když na začátku nevěděl, jestli se to vyplatí. Ne, Caddo – tos netreřl.“

Theodoro měl pravdu. Ale přesto jsem měl pocit, že jsem na správné stopě.

„Jednou zjistím, jak to bylo,“ prohlásil jsem pln přesvědčení. „Jednou, Theodoro.“

Následujícího rána nám šerif Billings přinesl snídni. Jednal s námi korektně, přesně podle předpisů, a tak jsme hladem netrpěli. Obstaral nám i tabák, whisky a karty, abychom se do soudního přelíčení nenudili.

„A kdy se teda sejde soud?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny.

„Možná za pět dnů, možná za dva týdny,“ zabručel. „Dozvíte se to včas.“

„Poslouchejte, šerife,“ řekl jsem. „Musíte poslat zprávu do Lamesy. Maršál Kane, který se ještě nepochybně nachází na ranči Půlměsíc vám potvrdí, že nemáte důvod pro to, abyste mě a mého přítele tady držel.“

„Už se stalo,“ odvětil Billings. „Poslal jsem depeši do Lubbocku. Poprosil jsem místního šerifa, aby provedl nezbytné pátrání.“

„A kdy počítáte s odpovědí?“

„Může to trvat dlouho,“ poznamenal. „Každopádně soudce Thompson zahájí jednání teprve tehdy, když tuto odpověď obdržím.“

„Co s těmi Texasany?“ zeptal jsem se. „Jsou ještě ve městě?“

„Ne,“ zabručel Billings. „Dneska zrána odjeli.“

Od tohoto rozhovoru se šerifem jsem se nemohl dočkat odpovědi z Lubbocku.

Jenže tak, jak předpokládal šerif, trvalo to dlouho.

Navíc v tomto kraji bylo velmi málo telegrafních stanic. Ve Fort Union se jedna nacházela jen díky tomu, že šlo o armádní pevnost.

V Lamese však telegraf ještě neznali, stejně jako v ostatních menších městech, takže zpráva se nejdřív musela dostat do Lubbocku. A odtud musel s tou informací někdo jet do Lamesy.

Jenže z Lubbocku do Lamesy to bylo dobrých šedesát mil a na takovou cestu se dobrovolník hledal hodně těžko.

Takže jsme čekali pět dnů a teprve šestého dne přišla ona toužebně očekávaná odpověď.

Objevil se šerif a přistoupil k mřížím, načež důležitým tónem oznámil: „Maršál Kane už se na ranči Půlměsíc nenachází. Odjel z neznámého důvodu. Je mi to líto, ale budete muset ve vězení ještě několik dnů vydržet, než se otázka vaší totožnosti vyjasní.“

To byla zdrcující a zároveň alarmující zpráva.

Trpce jsem pomyslel na ty Texasany, kterým teď nemůže už nikdo pomoct.

Nebo se snad za nimi vydal Noel Kane? Îe by se cítil tak zdráv, že se mohl pustit na llano?

Samé otázky, ale žádné odpovědi.

Když jsme osaměli, prohodil jsem k Theodorovi: „Už nemám chuť tu dál čekat. Měli bysme něco podniknout, amigo.“

Theodoro se zašklebil.

„Na to myslím už několik dnů, Caddo. Pro mě je to tak jako tak jediné řešení.“

Ano – měl pravdu! Takže jsem přisvědčil: „Dneska večer to zkusíme, Theodoro. Až nám šerif přinese jídlo. Podle něho nejsme nebezpeční, protože jsme se ještě ani jednou nepokusili ho přemluvit, aby nás pustil. To je u banditů jinak normální. Stejně si o nás myslí, že jsme nevinní. A to je naše šance.“

Dobře jsem věděl, že to, co se chystáme udělat, není dobré.

Jenom bysme tím totiž potvrdili, že jsme vinní. Îe se cítíme být vinní.

Jenže, co jiného nám zbývalo?

Museli jsme to zkusit.

Pro mého přítele Theodora to byla jediná možnost, jak se zachránit. A pro Texasany také, jestli je vůbec ještě doženeme.

Ano, jednali s námi zle. Jenže z jejich pohledu to vlastně bylo úplně normální jednání.

A komu bychom pomohli, kdybychom v tomto vězení čekali, až na soud, když jsem byl beztak nevinný?

âím déle jsem nad tím přemítal, tím ve mně sílilo přesvědčení, že to musíme zkusit.

Den ubíhal nesnesitelně pomalu.

Ale pak to přišlo.

Šerif Luke Billings vstoupil ze své kanceláře na chodbu. Jako obvykle nesl tác se dvěma mísami, talíři, příbory a velkou konvicí s kávou.

Tác položil a pak nám všechno podal štěrbinou pro tento účel vytvořenou.

Klidně jsem si vzal kouřící mísu s bramborami, špekem a fazolemi. Když mi chtěl podat konvici s kávou, chytil jsem ho za ruku.

To ho naprosto zaskočilo. Za ty poslední dny nás musel považovat za ty nejslušnější vězně, které kdy měl. S takovým útokem proto naprosto nepočítal.

Přitáhl jsem ho k mříži. Překvapením pustil konvici. Protože měl ruce již vevnitř cely, když jsem po nich chňapnul, padla mi konvice na nohy.

To mě vyvedlo z konceptu, navíc mi nohou polil horkou kávou, což člověka zrovna nepotěší.

Skákal jsem jak nějaký indiánský šaman, ale šerifovy ruce jsem nepouštěl.

Musel jsme vypadat velmi komicky, protože přes vážnost situace se šerif usmíval.

„Však tě úsměv přejde!“ zavrčel jsem.

Nejednalo se o žádného sušinku a energicky se snažil z mého sevření vyprostit.

Jenže já jsem byl silnější a nakonec se mi podařilo dostat jeho hlavu mezi mříže.

Jeden rychlý chmat a měl jsem jeho revolver.

Dloubl jsem ho jeho hlavní do žeber a procedil mezi zuby: „Otevři, šerife! A pospěš si. Nemám moc času.“

Chvějícími se prsty si sáhl do kapsy od kalhot a vytáhl svazek klíčů.

Poté jsem mu jednu ruku pustil, aby mohl odemknout. Revolver jsem samozřejmě neodkládal.

„Nu dobrá,“ zvolal. „První kolo je tvoje. Ale tato hra se ještě neskončila!“

„Ticho!“ zavrčel jsem. „Nebo tě umlčím, Billingsi!“

Pochopitelně jsem jenom blufoval. Šlo jen o to, jestli tomuto mému smrtelně vážnému výrazu šerif věří.

Byl to totiž větry ošlehaný zálesák.

„Jestli jsi doopravdy ten Caddo Hunter, jak pořád tvrdíš, určitě střílet nebudeš. To by tě totiž přišlo zatraceně draho! Nechceš přece skončit na šibenici.“

„Jenže já nejsem Caddo Hunter,“ lhal jsem. „Doopravdy se jmenuju Dave Kelso. Huntera jsem oddělal v poušti. Už ho určitě ožírají supi.“ Zdálo se, že jsem tím šerifa na chviličku znejistěl. Pak však opět našel svůj ztracený klid.

Stál u protější zdi a opíral se o ni.

Pozvedl jsem hlaveň revolveru.

„Šerife,“ prohodil jsem, „to je moje poslední varování. Šibenice mě čeká tak jako tak. O jednu vraždu méně, nebo více, na tom už mi nesejde.“ Proklínal jsem se za to, že jsem mu ty klíče nevytrhl z ruky. Ale každý jednou udělá chybu.

Možná by šerif na tento drsný bluf skočil, kdyby do toho nezasáhl Theodoro.

Z jeho cely vyletělo cosi lesklého. Prosvištělo to těsně kolem šerifovy hlavy a škráblo mu to o ucho. Billingsovi začala téct krev. Jednalo se o mexický nůž dagas.

Šerif zbledl. Stál tam jak solný sloup, neschopen jakéhokoli pohybu.

Theodoro na něj zvolal: „Mám ještě dva takové krásné nože, šerife. Jestli okamžitě neuděláš, co ti můj přítel řekl, budu příště mířit na hrudník.“

Z jeho hlasu byla cítit ocelová rozhodnost. Tady mluvil bandita, který se v takových vypjatých situacích cítil jak doma.

Šerif Billings si to uvědomoval stejně jako já. V lidech se opravdu vyznal, protože po chvíli poznamenal: „Teď už je mi to jasné, amigos. Ty to asi doopravdy uděláš, Sierro. Jsi pravý bandita. Ale ty, Huntere, jsi ve skutečnosti neškodný. Nikdy bys nevystřelil. Nevím akorát, jak ses s ním mohl dát dohromady, Huntere. To si doopravdy myslíš, že bude někdy lepší? Ne, Huntere, dravec zůstane dravcem a když se s ním budeš snažit mluvit po dobrém, tak. No, jak chcete, otevřu vám teda ty cely. Jeď si s tím svým přítelíčkem třeba k čertu, Huntere. Jednoho dne si vzpomeneš na moje slova. Doufám, že pak už pro tebe nebude pozdě.“

Na to jsem neodpověděl.

Co jsem mu asi tak mohl říct?

Možná měl pravdu. Možná se Theodoro Sierra opravdu k lepšímu změnit nemohl.

Ale však se to jednoho dne dozvím.

Šerif otevřel a nechal mě vyjít ven. Poté pustil Theodora. Spoutali jsme ho a položili na jednu z pryčen.

„Je mi líto,“ řekl jsem při odchodu. „Ale museli jsme to udělat, šerife. Neberte to osobně. Teď vám tu bude chvíli nepohodlno.“

V šerifově kanceláři jsme si vzali naše zbraně a o chvíli později jsme zmizeli zadním vchodem. Nyní už stačilo jen nasednout na naše koně a vyjet.

Zvířata stála ve stáji. Starý podkoní se na nás díval, jako bychom byli duchové. Ale raději se zbytečně neptal a spokojeně se usmál, když jsem mu dal deset dolarů. Poté jsem mu řekl: „Asi za tři hodiny půjdeš do kanceláře a podíváš se na šerifa. V žádném případě tam ale nechoď dřív. Jednoho dne se vrátíme zpět a jestli se dozvíme, žes mě neposlechl, budeš toho litovat.“ Starý muž honem přikývl. Nepochyboval jsem o tom, že tam dřív, jak za tři hodiny, určitě nepůjde.

Beze spěchu jsme pak opustili město. Bylo zhruba deset hodin večer a na ulicích jsme nespatřili ani živáčka.

Když jsme minuli poslední domy Fort Union, přidali jsme do kroku.

Zpočátku jsme vůbec nehovořili.

Teprve nad ránem, když jsme u jednoho vyschlého koryta zastavili, jsem Theodorovi položil otázku, kterou jsem se zabýval celou cestu.

„Doopravdy bys ho zabil, amigo?“

Hleděl do plamenů malého táboráku, který jsme rozdělali a po chvíli zamumlal: „Myslíš si to samé, co šerif, co, Caddo? Může se podle tebe bandita změnit?“

„Neodpověděls mi na otázku. Zabil bys Billingse?“

Dosti dlouho to trvalo, než odpověděl. Poněkud mu zhrubl hlas, když řekl: „Pravda, mohl bych se teď snažit vypadat ve tvých očích lépe. Ale to nechci, Caddo. Přátelé by si měli důvěřovat. Co by to pomohlo, kdybych ti teď dokazoval, že už banditou nejsem? Nic.“

Rozuměl jsem mu naprosto přesně. Měl pravdu. Ano, co znamenala slova? Teprve činy dokáží, jaký Theodoro doopravdy je.

Ale copak to už nedokázal? Vzpomněl jsem si na náš souboj, na dramatické scény v saloonu v Comanche Canynonu. Neukázal tam snad, že je čestný? Nebyla snad jeho výhrůžka šerifovi stejným blufem, jako ta moje?

„Omlouvám se, amigo,“ řekl jsem.

Usmál se.

„To nic, každý se může mýlit,“ odvětil.

Poté, co jsme několik hodin odpočívali, jsme znovu vyjeli. Mezitím slunce vystoupalo vysoko nad obzor. Vypadalo to na velmi horký den.

Theodoro nasedl na hnědého valacha, který kolem poledne již dosti ochaboval. Zastavili jsme a ukázal jsem na nehezkého, zjizveného Buckskina, na kterého však Carlos Sierra nedal nikdy dopustit.

„Nechceš radši jet na něm?“ zeptal jsem se. „Byl to Carlosův kůň.“

Theodoro se pousmál.

„Můj bratr asi koním moc nerozuměl,“ poznamenal. „Ta herka je dobrá tak akorát na to, aby mi nesla věci.“

To se teda zatraceně mýlil.

„Hej, tak počkat. Carlos byl jeden z vůbec největších znalců koní, amigo,“ upozornil jsem ho. „Nezapomínej na to, že vyrůstal se mnou na koňáckém ranči. A tuto herku – jak ty říkáš – by neprodal ani za tisíc dolarů. Daruju ti ji jenom proto, že ti náleží. Ale to není všechno. Tvůj bratr si našetřil tři tisíce dolarů. Investoval jsem je do svého ranče Půlměsíc. Patří ti tedy buď ty peníze, nebo podíl na ranči v hodnotě tří tisíc dolarů.“

Theodoro sesedl a přikročil k onomu koni. Opravdu byl hodně ošklivý, ale co se houževnatosti a výdrže týče, mého Navaha jasně převyšoval.

„Tak dobrá,“ nerozhodně zabručel Theodoro. „Zkusím to na něm.“

„Jmenuje se Cortez,“ řekl jsem, zatímco jsem z něj sdělával vaky s věcmi. „Nebudeš toho litovat, věř mi, amigo.“

Jeli jsme dál a po dvou hodinách Theodoro skutečně uznale prohlásil: „Měls pravdu, Caddo. Je neskutečně rychlý a přitom se ještě vůbec nezpotil. A též jeho dech je klidný. Jak je na tom vlastně s rychlostí?“

„Málokterý se mu vyrovná,“ odvětil jsem bez nějakého přehánění. „Ale sám víš, že většinou mnohem víc záleží na výdrži než na rychlosti.“Již den poté jsme dorazili do Staked Plains. Doplnili jsme si zásoby vody a pak se vydali do pouště.

Jeli jsme podle jasně viditelných stop prérijního vozu oněch pěti Texasanů.

Přemýšleli jsme nad tím, jestli je dostihneme dřív, než na ně udeří bandité.

Okolo poledne jsme na nebi uviděli malé černé body.

„Supi,“ řekl Theodoro. Pobodli jsme koně do slabin.

Za půl hodiny jsme dorazili na místo, nad nímž supi kroužili.

Dolů se zatím neodvažovali, protože ten člověk, který tam ležel, ještě žil.

Sjeli jsme do písčité kotlinky, sesedli a přiběhli k tomu muži. Seděl v písku. Od pasu byl nahý. Na hlavě měl košili, tak se chránil před slunečními paprsky. Obličej měl od krve.

Zdálo se, že si nás nevšiml.

Vypadalo to, jakoby hleděl skrze nás. Neuvěřitelně pomalu zvedl nůž, jenž mu ležel mezi nohama. Blábolil cosi nesrozumitelného a pomalu proti mně máchl nožem.

Bez problémů jsem ho chytil za zápěstí. Zbraň však nepustil.

„Loco,“ zamumlal Theodoro. „Zešílel.“

Jeho sluncem spálený obličej mi přišel nějaký povědomý. „Znáš ho, amigo?“ zeptal jsem se.

Theodoro přikývl.

„Ano – to je Dave Kelso. Můj strýc ho tedy potrestal takto.“

Po zádech mi projel mráz. Ti bandité skutečně neznali slitování. Jak bysme dopadli, kdybychom se jim dostali do pařátů? Kradmo jsem pozoroval Theodora. Z jeho mimiky se však žádné pocity vyčíst nedaly. Îe by byl opravdu na násilí tak zvyklý?

Zatímco jsem nad tím dumal, prohodil: „Už to nebude dlouho trvat. Brzo bude po něm.“

Stále jsem Kelsa držel za zápěstí. Náhle však ochabl a vyvrátil se. Pustil jsem ho a on spadl na zem.

Potom už se nehýbal.

Teprve nyní jsme mohli vidět ránu v jeho zádech. Někdo mu ji zasadil nožem.

„To je Yumova práce,“ podotkl Theodoro.

„Není náhodou v té bandě něčím jako kat?“ zeptal jsem se.

Theodoro přikývl. V jeho obličeji se objevily rysy rezignace.

„Dave nikdy nebyl můj přítel,“ zamumlal, „ale takovou krutou smrt si nezasloužil.“

„Co mu Yuma udělal?“

„Přesně to nevím, ale dokážu si to představit. Udělal to s lidmi z naší bandy už dvakrát. Jenže vždycky, když se to stalo, jsem byl zrovna někde pryč. Jednou jsem se vrátil zrovna, když jednoho muže popravil.“

Vzal jsem bandasku s vodou a přiložil ji umírajícímu banditovi ke rtům. Lačně se napil, ale většina nasáté vody mu vytekla po bradě.

Zatímco jsem se snažil mu trochu ulevit, Theodoro vypravoval dál: „Yuma tomu člověku svázal ruce lasem. Druhý konec ovázal kolem hrušky sedla a pak s ním jel do pouště. Tam ho pak smýkal mnoho mil. A když ho takto vyřídil, dokončil toto trýznění dagou, indiánským nožem. Yuma neumí mistrovsky zacházet jen s revolverem, ale i s nožem. Mrštil ho po něm, ale probodl ho tak, že ten ubožák nezemřel hned, ale po trápení, které trvalo mnoho hodin. A tak to asi bylo i s Davem Kelsem.“

Přestože slunce nesnesitelně pálilo, polil mě studený pot.

Dave Kelso brblal cosi naprosto nesrozumitelného. Klesala mu hlava. A my jsme mu nemohli vůbec nijak pomoct. Tady by asi nic nepořídil, ani lékař.

Za hodinu pak Dave Kelso nadobro zavřel oči.

V batohu jsem měl lopatku. Střídavě jsme mu vykopali hrob.

Když jsme ho pohřbili, vyrazili jsme dál.

Předtím jsme poněkud sjeli z kolejí vozu Texasanů a teď jsme museli jet na jihovýchod, dokud jsme na ně opět nenarazili.

„Jsou to bestie,“ pronesl náhle Theodoro. „To nejsou lidé, Caddo. Ten, kdo udělá něco takového, si sám zasluhuje smrt.“

Přisvědčil jsem.

Přemýšlel jsem o tom, že tento hrůzný zážitek Theodoro zase o kousek přiblíží civilizovanému světu.

Ale byl už ochoten mi prozradit ten plán, kdy a kde chtějí desperados přepadnout ty Texasany? Položil jsem mu nepřímou otázku: „Stihneme tě Texasanům vůbec ještě pomoct?“

Svou odpovědí dokázal, že bez jakýchkoli pochyb stojí na mé straně.

„Znáš studánku San Pedro?“

„Myslíš ten pramen mezi skalami?“ odvětil jsem. „Je to asi nějakých osmdesát mil odtud.“

„Přesně tak, amigo. A tam chce Fernando udeřit. Když budeme mít štěstí, tak tam budeme před Texasany. Akorát musíme sjet z jejich stop a pustit se na jih.“

Napadlo mě něco lepšího.

„A co se tak rozdělit, amigo?“ navrhl jsem. „Ty pojedeš ke studánce a omrkneš to tam. Já pojedu po stopách vozu a pokusím se je dostihnout, ještě než tam přijedou.“

Theodoro s tím souhlasil, protože tak jsme mohli na bandity zaútočit ze dvou stran.

Ještě půlku noci jsme tábořili spolu. Potom jsme osedlali koně a vyjeli každý svou cestou.

V měsíčním světle byly vyjeté koleje výborně vidět. Navíc jsem tento kout llanos znal velice dobře.

A protože jsem tu byl jak doma, musel jsem kroutit hlavou nad tím, proč si Texasané vybrali tak nevýhodnou cestu.

Mohlo to být tím, že to tu neznali, ale toto vysvětlení jsem hned zavrhl.

Pokud by ti muži byli skutečně tak nejistí, najali by si nějakého vůdce, nebo by rozhodně s tak cenným nákladem nejeli přes poušť.

Vzpomněl jsem si na to, jak sebejistě vypadali, když jsem s nimi ve Fort Union hovořil. To znamenalo, že se tu někdo z nich dobře vyznal.

A právě on byl zrádcem!

Jinak jsem si to nedokázal vysvětlit.

Koleje vedly přes pět mil písečnými dunami. Nebyly tu už žádné suché keře, kaktusy, ba ani skály. Jen písek. Tady nemohlo přežít nic, snad kromě písečných blech.

Poté jsem zase vjel do krajiny porostlé kaktusy. Obrovské saguary působily v měsíčním svitu strašidelně a zdálo se mi, jakoby po mně každou chvíli chtěly chňapnout svými ohromnými prackami.

Pomalu jsem jel dál. Tu jsem zastavil. Pár kroků přede mnou se v písku plazil had.

Už jsem stačil vytáhnout revolver, ale chřestýš se naštěstí pro něj odplazil pryč.

Chtěl jsem pokračovat dál, ale tu mě cosi zarazilo.

Něco mě udeřilo do nosu: kouř!

Někde poblíž musel hořet oheň.

Kdo to mohl být?

Îe by Texasané? Nebo bandité?

Nebo indiáni?

Seskočil jsem ze sedla a vzal Navaha za uzdu. Jel jsem už pouze s jedním koněm, protože tažného koně si vzal Theodoro, jenž měl delší cestu.

Opatrně jsem se plížil mezi kaktusy a vedl za sebou koně.

Brzy jsem ten oheň spatřil. Nejprve šlo o červený bod ve tmě, ale čím víc jsem se blížil, tím se stával zřetelnějším.

Asi tři sta yardů od něj jsem nechal Navaha stát. Nemusel jsem ho přivazovat, nebo mu svazovat přední nohy. Jenom jsem položil uzdu na zem. Byl na to zvyklý a choval se velmi klidně. Věděl jsem, že tam na mě počká.

Připlazil jsem se až k ohni a pak jsem uviděl, že to je tábor těch pěti Texasanů. Ani jsem moc nepočítal s tím, že je tak rychle doženu.

No jo, jenomže co teď?

Jestli teďka vyjdu na světlo a oni mě poznají, určitě po mně začnou střílet.

Považovali mě totiž za jednoho z desperátů, kteří mají zálusk na jejich zlato.

Musel jsem přijít na nějaký jiný způsob, jak se s nimi zkontaktovat.

Zrovna se už chystali vyjet. Na východě červenal obzor a nebude dlouho trvat a vyjde slunce.

Dlouhán Phil Brocker přikládal na oheň suché haluze a zavěšoval kotlík s vodou na trojnožku. Všichni něco dělali kromě Burta Wickhama, který měl zlomenou nohu.

Seděl u konestogského vozu a zády se opíral o vysoké kolo.

Phil Brocker na něj pohlédl a zabručel: „Jak dlouho to ještě může trvat k té zatracené studánce? Nebo se tu ve skutečnosti tak dobře nevyznáš a jenoms nám kecal? Víš, že už nám brzo dojdou zásoby vody? Takže doufám, že tě něco chytrého napadne.“ Wickham se potměšile usmál.

„Nejpozději ráno tam budem,“ řekl sebevědomým tónem. „Na mě se můžete spolehnout. Ale spíš tam dojedem už dneska večer.“ V tom okamžiku jsem poznal, že právě Wickham je tím zrádcem. Tvrdil, že se tu vyzná, ale vedl je úplně nesmyslnou cestou ke studánce San Pedro.

To mohlo mít jediný důvod: Wickham chtěl Texasany dostat až na hranici vyčerpání a pak je vydat svým kumpánům banditům.

Ale nešlo jenom o to.

Pokud to tak doopravdy bylo, proč to Wickham dělal? Proč se chtěl o svůj podíl, který jistě nebyl malý, dělit s bandity?

Teď mu patřila pětina, ale jestli zlato získají desperáti, dostane jen zlomek. A polovina připadne, podle starého lupičského zvyku, vůdci banditů Fernandovi.

Burt Wickham tedy mohl jenom prodělat, pokud jsem se tedy nemýlil.

Probíral jsem další možné kombinace, ale vždy jsem se vrátil k Burtu Wickhamovi.

Ležel jsem za kaktusem a pozoroval Texasany, zatímco snídali.

Chtěl jsem se zvednout, když tu se na druhé straně objevil jezdec.

Texasané zůstali klidně sedět, až přijel k nim.

Poznal jsem ho a málem jsem překvapením vykřikl.

Ten jezdec totiž nebyl nikdo jiný než marshal Noel Kane. Texasané si ho nedůvěřivě měřili pohledem.

„Jsem marshal Kane,“ představil se. Sáhl si do kapsy a vytáhl kovovou hvězdu.

„Jenom se u nás posaďte, marshale,“ řekl Phil Brocker, „jestli s námi chcete posnídat.“

Noel Kane pozvání vděčně přijal. Když si sedl k ohni a usrkl horké kávy, zamumlal: „No, nejsem tady kvůli snídani. Hrozí vám velké nebezpečí.“

„Proč?“ otázal se Brocker.

„Už jste slyšeli o banditech Fernanda Sierry?“

Brocker pohrdavě mávl rukou.

„O těch už jsme toho slyšeli víc než dost. Nechte nás už konečně všichni na pokoji. Myslíte si snad, že máme strach z nějakých špinavých lotrů? Dva z nich už jsme předali šerifovi ve Fort Union. Jednoho Mexikána a jednoho míšence. Oba patří k těm banditům a snažili se k nám vetřít. Myslím, že by nás zavedli do léčky.“

Maršál Kane zvedl obočí.

„Cože, míšenec? Jak se jmenoval? Poslyšte, já jsem vám poslal naproti jednoho míšence. Jmenoval se Caddo Hunter a…“

„Ano, to byl on,“ přerušil ho Brocker. „Je mi líto, marshale, že se kvůli nám dostal do problémů, ale to se jistě brzy vyjasní.“

„Jak jste si mohli myslet, že je bandita?“ zeptal se Kane.

Phil Brocker ukázal na Burta Wickhama, který seděl vedle vozu.

„Ten Hunter stál u pultu s jedním Mexičanem. Burt toho Mexikána poznal. Jmenuje se Theodoro Sierra a je to synovec toho neblaze proslulého Fernanda.“

„Ano, tak to bylo,“ ozval se Burt Wickham. „Hned jsem ho poznal. Jednal byste snad na našem místě jinak, marshale? Až uvidíte Cadda Huntera, vyřiďte mu, že se omlouváme.“

„Můžete děkovat nebi, že jsem vás dostihl včas,“ řekl marshal. „Kam vlastně máte namířeno?“

„Na jihovýchod,“ odpověděl Phil Brocker.

Mezitím se rozednilo a Noel Kane vytáhl ze sedlové kapsy svého Palomina mapu. Slyšel jsem, jak Texasanům říká: „Toto je nejlepší mapa západního Texasu, kterou byste kdy mohli mít. Vy se nacházíte tady. Když teď vyjedete na jihovýchod, musíte nejpozději do zítřka dorazit ke studánce San Pedro.“

„To už víme,“ prohodil Phil Brocker. „Náš kamarád se zlomenou nohou se tu celkem dobře vyzná.“ Noel Kane svraštil čelo a vrhl na Wickhama zkoumavý pohled. Poté dodal: „Jestli se tady tak dobře vyznáte, pane, pak nerozumím, proč jste si sjeli tak daleko ze stezky.“ Ukázal prstem na mapu a podotkl: „Tady leží Fort Union. Kdybyste jeli přímo na jihovýchod, museli byste už být daleko za San Pedrem.“

Burt Wickham znejistěl.

Provinile sklopil oči a zamumlal: „Už včera jsem si všiml, že jsem se zmýlil. Nechtěl jsem vám ale nic říkat, abyste nepropadli panice. Musíte mi rozumět.“

„No dobře,“ uklidňoval ho Brocker. „Každý se může zmýlit.“

Poté se obrátil na marshala: „Jak to, že už všichni ví o tom zlatu, marshale? My jsme o tom nepromluvili ani slovo.“

„Já to vím od banditů,“ odpověděl marshal a v krátkosti jim povyprávěl svůj příběh. „Když jsem zase mohl do sedla,“ řekl na konec, „vydal jsem se hned za vámi. Mým úkolem je tu bandu zničit.“

„Přeji vám hodně štěstí,“ prohodil Brocker.

„Děkuju, budu ho potřebovat,“ odvětil Kane a zvedl se. Chtěl nasednout na svého Palomina.

„Kam chcete jet teď?“ zeptal se Brocker.

Kane se usmál. „Porozhlédnu se tu po okolí. Jestli najdu nějaké stopy, řeknu vám to. Tak zatím, chlapi. A buďte na pozoru.“

Počkal jsem a poté, hned jak to bylo možné, jsem vydal na svém Navahovi za ním.

Svůj původní plán ukázat se Texasanům a zkusit s nimi promluvit jsem již opustil. Místo toho jsem se chtěl co nejrychleji spojit s marshalem.

Jel jsem na jih a po dvou mílích jsem odbočil na východ. Maršál se vydal jihovýchodním směrem. Doufal jsem proto, že se s ním brzo potkám.

A kolem poledne se tak i stalo.

Jeho Palomino stál ve stínu mohutného kaktusu. Noel Kane si mě všiml a také mě poznal.

„To tě šerif ve Fort Union pustil?“ volal na mě zdaleka. „Ti Texasané mi to všechno řekli.“

Seskočil jsem ze sedla a stiskl mu ruku.

„Luke Billings je paličák,“ poznamenal nikoli bez úsměvu. „S tím by nepohnuly ani ty nejlepší výmluvy na světě. Museli jsme si pomoct jinak.“

„Je to pravda, žes byl zavřený dohromady s Theodorem Sierrou?“

Přikývl jsem. „Ano, Noeli a spolu jsme také uprchli z vězení.“

Maršál zvážněl.

„Tím se vystavuješ žalobě a soudu, Caddo!“

„Tak za prvé mi šlo o toho chlapce,“ vysvětloval jsem. „Theodoro si zaslouží šanci na nový život, Noeli.“

Poté jsem mu krátce sdělil své zkušenosti s mladým banditou. Maršál pozorně naslouchal. Když jsem skončil, zamyšleně přikývl a dodal: „Jestli Theodoro opravdu nikoho nezavraždil, bude to u soudu dobře působit. A pokud navíc přispěje ke zničení té bandy, jistě pak bude osvobozen. Krom toho může vypovídat jako korunní svědek. Není to s ním zas tak beznadějné.“

„Teď už musí být u San Pedra,“ řekl jsem. „Tam se bandité chystají přepadnout ty Texasany.“

„Tak to jim potom osladíme,“ poznamenal Kane. „S Theodorem a Texasany je nás osm a všichni se zbraněmi zacházet dovedeme. Desperados toho ještě budou litovat.“

„Je nás sedm, Noeli.“

„Proč?“

„Jeden z Texasanů je zrádce.“

„Kdo?“

„Mám podezření na Wickhama. Ale může to být i kdokoli jiný. Nejsem si úplně jistý.“

„Však se to brzy dozvíme,“ řekl marshal. „Vyjeďme. Jestli si pospíšíme, můžeme být u studánky za tři hodiny.“

Nechali jsme napojit koně a pak jsme vyrazili. Po hodině jízdy začal Kaneův kůň kulhat. Jenom zlehka našlapoval na levou zadní nohu a při každém kroku zařehtal bolestí.

Zastavili jsme a prohlédli mu kopyto. Měl v něm zaražený trn kaktusu cholla. Trny tohoto kaktusu jsou velmi nebezpečné a mnohdy se dají jen velice těžkou vytáhnout.

Naštěstí jsem ale toto umění ovládal a Noel Kane jen uznale pokyvoval hlavou, když jsem ten trn jemně vytáhl. Tato operace jistě koně bolela, občas tlumeně zasténal, ale jinak se držel statečně, zůstal klidný a nepokopal mě.

Nakonec jsem přinesl plechovku s čpavou nazelenalou pastou z rostlin, kterou jsem vozil v sedlové kapse pro tyto případy.

„Je to starý indiánský recept,“ vysvětloval jsem, zatímco jsem tou mastí potíral lehce zanícenou ránu. „Musí si teď ovšem na pár hodin odpočinout.“

Naše nedobrovolná zastávka se protáhla až do rána, kdy jsme, celí netrpěliví, vyrazili dál.

Po dvou hodinách jsme se přiblížili ke studánce San Pedro. Ležela uprostřed červených skal, které se tyčily uprostřed písečného moře.

Jeli jsme kryti písečnými dunami. Zavedl jsem Kanea do kotlinky ležící asi čtvrt míle od studánky. Zde jsme nechali koně a dál jsme pokračovali pěšky.

U studánky nás čekalo nepříjemné překvapení.

Utábořili se tam totiž bandité.

Stáli kolem jednoho suchého stromu a o čemsi zaníceně debatovali.

Ke stromu byl přivázaný muž.

Theodoro!

Ti psí synové ho zle zřídili. Měl úplně roztrhanou košili a na těle byly vidět známky bičování. Obličej mu zdobily modřiny a jizvy.

Celá banda byla shromážděná kolem něj a zřejmě jej soudili.

Pomalu jsem zalícil pušku.

Maršál mi však položil ruku na rameno a zašeptal: „Ještě ne, Caddo.“

Počkali jsme proto.

Po nějaké době, která mi připadala jako věčnost, se od ostatních vzdálil Yuma, ten hrbáč, a zamířil ke koním.

Osedlal jednoho pinta a vrátil se zpátky. Mezitím bandité odvázali Theodora ze stromu. Svázali mu však ruce lasem a jeho druhý konec hodili hrbáčovi. Ten jej omotal kolem hrušky sedla.

Popravčí jízda mohla začat.

Fernando Sierra ještě přistoupil ke svému synovci a plivl mu do tváře. I toto ponížení snášel Theodoro velmi hrdě.

Vůdce banditů zvedl ruku a cosi zvolal na Yumu.

Hrbáč vyrazil.

„Zůstaň tady,“ sykl jsem na Noela Kanea. „Hned se vrátím.“

Maršál přikývl. Odplazil jsem se z duny dolů a běžel jsem ke koním.

Vyšvihl jsem se do sedla mého Navaha a vyjel směrem ke skalám.

Po Yumovi a jeho oběti však ani stopy. Usilovně jsem přemýšlel.

Kam tak mohl jet?

Vydal jsem se na západ a poté jsem odbočil na jih.

Pořád jsem si říkal, že nesmím zpanikařit. Jenom klid. Bezmyšlenkovité hnaní koně k ničemu nevedlo. Musel jsem zachovat chladnou hlavu a něco vymyslet.

Jenže co?

A přitom hrál čas proti mně. A hlavně proti Theodorovi.

Věděl jsem od něj, co Yuma dělá se svými oběťmi. Když je usmýká, dokoná své odporné dílo nožem.

Jak dlouho mohli Theodorovi vystačit síly? Jak dlouho mohl vydržet běžet?

Tady v poušti bylo mnohem těžší běžet, než například v okolí místa, kde jsme nalezli Davea Kelsa. Tam byla půda tvrdší, kdežto zde se člověk propadal do písku až po kotníky.

Jistě, Theodoro byl tvrdý a houževnatý. Ale ani on nemůže toto mučení vydržet věčně.

Vyjel jsem na jednu z dun a rozhlédl se.

V těchto minutách jsem si vzpomněl na to, co mi vtloukal do hlavy táta: kdo si počká, ten se dočká.

A skutečně.

Na jihu jsem spatřil oblak zvířeného prachu. Zvětšoval se a já jsem si uvědomil, že přibližuje přímo ke mně.

Tak, a je to tady. Ledová ruka mi sáhla na krk, když jsem se představil, jak bestiálně chtěl ten hrbáč zavraždit mého přítele.

Vytáhl jsem ze sedlového pouzdra winchestrovku a nabil ji.

Byl jsem rozhodnut toho darebáka odprásknout jak prašivého psa.

Ještě nikdy jsem nechtěl zabít člověka tak jako teď.

Popustil jsem koni uzdu a sjel jsem z duny. Pušku jsem si položil na kolena.

A pak se objevil Yuma.

Zastavil jsem Navaha stehny. Kůň okamžitě poslechl.

Zhluboka jsem se nadechl a zalícil jsem.

Mířil jsem na širokou hruď toho zabijáka.

Spatřil mě a také zastavil. Dělilo nás dvě sta yardů. Dvě sta yardů horkého písku.

Měl jsem prst položený na kohoutku, ale ještě jsem váhal.

Náhle, kdo by to byl řekl, se ve mně ozvalo svědomí.

Mám právo takto odprásknout člověka jako zvíře?

Hrbáč se na mě šklebil. A pak udělal něco, co bych od něho nikdy nečekal.

Odvázal laso z hrušky sedla a pustil ho na zem.

Poté jsem uviděl Theodora. Přestože měl za sebou jistě hrozné věci, stále se držel na nohou a vypadalo to, že má ještě pořád dost sil.

Pohyboval rty, jakoby chtěl něco říct, ale z vyschlého hrdla se ozývalo jen sípání.

Nyní jsem musel upřít svou pozornost opět na pistolníka.

Stále jsem na něj mířil.

„Tak střílej, ty zbabělý kojote,“ zvolal na mě svým vysokým hlasem. „Nebojím se smrti, míšenče!“

Neznatelně jsem zavrtěl hlavou.

To, co jsem si předtím předsevzal, jsem teď zase zavrhl.

Nebyl jsem vrah.

Nemohl jsem někoho zabít bez toho, že bych mu dal šanci.

Strčil jsem flintu zpátky do pouzdra a popustil koni uzdu.

Přijeli jsme poté až na patnáct kroků k sobě.

Pak jsme zastavili.

Yuma se šelmovsky usmíval a mlčel.

Nemuseli jsme nic říkat. Oba jsme věděli, že jeden z nás bude muset zemřít. A možná oba dva.

Upřeně jsme na sebe hleděli. âekali jsme, kdo dřív tasí.

Rozhostil se ve mně podivný klid. Necítil jsem ani vzrušení ani strach. Byl jsem si svou věcí jistý.

Jistě, Yuma byl ten nejrychlejší muž, kterého jsem kdy viděl. Ale i já jsem s revolverem cosi uměl.

Můj otec býval jedním z nejlepších texaských pistolníků, a to co uměl, naučil i mě. Nešlo jenom o bleskurychlé střílení, ale i o další, možná ještě podstatnější věci.

Tak například musel být člověk klidnější než jeho soupeř a právě tímto klidem ho znervóznit. Musel se mu dívat do očí a dávat pozor i na ty nejneznatelnější reflexy v jeho tváři.

A musel znát jeho zvyky. Bylo důležité, když člověk věděl, kterou ruku má nepřítel rychlejší a jaké triky používá ke zmatení soupeře.

Naštěstí jsem Yumu už jednou viděl v akci. V saloonu lupičského města Comanche Canyon.

Takže jsem věděl, že tasí oba kolty, ale střílet bude jen pravým. Pravou ruku měl rychlejší.

Levou rukou se snažil odvést pozornost svého protivníka. Právě na tuto ruku se jeho soupeři soustředili a to se jim stalo osudným.

A udělal to i tentokrát.

Zavrčel přitom: „Tak už konečně tas, míšenče!“

„Můžeš táhnout jako první, Chepo,“ usmál jsem se.

Schválně jsem použil hanlivé jméno, kterým ho častovali bandité, kteří ho nenáviděli. I to patřilo k taktice. Šlo o to nadávkami vyvést soupeře z míry.

Protivilo se mi vysmívat se neštěstí druhého člověka. Ale tentokrát, když se rozhodovalo o mém bytí a nebytí, jsem na jakýkoli soucit musel zapomenout.

Nepopsatelně se zašklebil.

Zřejmě jsem ho tou nadávkou dost ranil.

„Pse!“ zvolal a tasil.

Po indiánsku jsem zaječel a vyrazil vpřed.

Vytáhl jsem kolt a vystřelil.

Byl o zlomek vteřiny rychlejší, ale minul. Můj nenadálý start ho zmátl.

Takže netreřl.

Já však ano.

Hleděl na mě očima s rozšířenými panenkami. Zavrtěl hlavou, jako by tomu nemohl uvěřit.

Ještě jednou se pokusil zvednout revolver, ale už na to neměl ve svých dlouhých, opičích rukou dost sil.

Chtěl něco říct, ale z jeho polootevřených úst začala téct krev.

Poté spadl z koně. Byl mrtvý. Ležel v písku podivně zkroucený a jeho otevřené oči byly upřeny do slunce.

Vydal jsem se za Theodorem.

Rozřezal jsem mu spoutané ruce. Bylo na něm vidět, že už se loučil se životem.

„Přijels v pravý čas, amigo,“ zašeptal. „Vydržel bych tak už maximálně jenom půl hodiny. Díky, amigo.“

Mávl jsem rukou.

„Ty bys to udělal pro mě také,“ řekl jsem. „O tom nepochybuju, Theodoro.“ Šli jsme k mému koni. Chtěl jsem ho podepřít, ale to on odmítl.

Na nebi kroužili první supi. Je neskutečné, jak rychle dokáží najít kořist.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se Theodoro a kývl na mrtvého desperada.

Pokrčil jsem rameny.

No, co s ním? Pohřbívat ho tady v tom písku nemělo moc smysl. Za pár hodin by ho vyhrabali kojoti a pouštní lišky.

Nechali jsme ho tam tedy ležet.

„Sežerou ho supi,“ suše jsem utrousil.

Theodoro si vzal Yumovy zbraně a nasedl na jeho pinta.

Poté jsme vyrazili ke studánce. Po cestě mi Theodoro vykládal, co všechno zažil. Nevynechal ani to, jak svým bývalým compaňerům padl do léčky.

Zpozorovali ho, když se blížil ke skalám, a pak mu vyjeli naproti, jako nějaký uvítací výbor. Neměl sebemenší šanci. Již se smířil se smrtí. Potom jsem se však objevil já.

Pozdě odpoledne jsme se dostali na místo, kde stál marshalův kůň.

Už zdaleko byla slyšet střelba.

„A sakra,“ prohodil Theodoro, „vpřed, amigo!“

Tryskem jsme jeli ke studánce.

Teď už jsme se schovávat nemuseli.

Dole, u pramene stál vůz oněch pěti Texasanů. Dva z nich leželi pod vozem a stříleli na bandity rozmístěné po skalách. Ostatní tři se kryli za balvany, které stály kolem studánky.

Bandité se k nim pomalu přibližovali a stahovali svůj smrtící kruh.

Mrkli jsme na sebe, seskočili z koní a začali pálit.

Několikrát jsem pohlédl k místu nahoře ve skalách, kde musel být marshal Kane. Jenže tam se nic nehýbalo.

Îe by to už koupil?

Neměl jsem čas nad tím přemýšlet, protože jsem střílel po všem, co se pohnulo. A mnohokrát jsem zasáhl.

Také Texasané byli prvotřídní střelci a jistě už vyřadili dobrého půltuctu banditů.

Jenže i oni utrpěli těžké ztráty.

Bojovali už jen tři z nich, zbylí dva byli buď zranění nebo mrtví.

Leželi jsme s Theodorem Sierrou vedle sebe a likvidovali jednoho banditu za druhým.

Jak my, tak i oni bojovali s jasným úmyslem za žádnou cenu se nevzdat. Šlo totiž o zlato, o hromadu zlata.

Theodoro měl ve tváři sveřepý výraz. Bojoval s posedlostí, kterou jsem u něj ještě neviděl.

Bandité si nás všimli a část z nich obrátila svou pozornost na nás.

Vyskočili od skal, za nimiž se kryli, a začali se k nám blížit. Jednalo se o pět mužů, ale když se vynořili před námi, byli už jenom tři.

Též my jsme se bleskově postavili a tasili kolty.

Hleděli na Theodora jako na nějakého ducha.

Nikdo z nich nepočítal s tím, že by Theodoro Sierra mohl ještě žít. To mohlo znamenat jediné: že Chepa je mrtvý!

„Madonna mia!“ zvolal jeden z nich a obrátil se na útěk. Zahodil přitom své zbraně a utíkal, jak o život.

Jeho kumpáni ho ihned následovali.

„Brzo bude po boji,“ poznamenal Theodoro. „Už nemusíš střílet, amigo.“

„Proč?“ zeptal jsem se nechápavě.

Theodoro se usmál.

„To je jednoduché, Caddo. Většina Mexičanů je pověrčivá. Mysleli si, že Chepa je kouzelník, kterého nemůže nikdo porazit. Jenom Americanos tomu v naší bandě nevěřili. Sáms viděl, jak se ho nebál Dave Kelso. Teď si moji krajani myslí, že jsem Yumu zabil já a že na mě přešlo jeho kouzlo.“

„Hm, vypadá to, že znáš hombres zatraceně dobře,“ odtušil jsem. „Doufám, že máš pravdu.“

Za několik minut se ukázalo, že měl pravdu.

Slyšeli jsme vyděšené výkřiky a pak střelba ustala.

Ozývaly se nadávky a výhrůžky Fernanda Sierry, ale nic nepomáhalo.

Brzy jsme zaslechli dusot kopyt, který však brzy ustal.

Panovalo ticho, mrazivé ticho.

Dole u studánky se zpod vozu vyplazil jeden z Texasanů – byl to Phil Brocker – a cosi zavolal na své kamarády ve skalách.

„Než pojedeme dolů, měli bysme se podívat po marshalovi,“ upozornil jsem Theodora.

Vylezli jsme na plošinku, kde jsem Noela Kanea nechal.

Ležel na břiše, s tváří v prachu, pušku měl pod sebou. Těžce oddychoval.

Obrátili jsme ho.

Byl velmi bledý. V hrudi mu zela rána. Ztratil hodně krve.

„Pojď, musíme ho odnést!“ řekl jsem Theodorovi.

Přinesli jsme ho ke studánce.

Tři Texasané, kteří útok banditů přežili, okamžitě sáhli po zbrani, když nás uviděli.

„Nestřílejte!“ zvolal jsem na ně. „Takto nám chcete poděkovat za naši pomoc?“

„K čertu s vámi všemi!“ zavrčel Brocker. „Vždyť vás jsme přece ve Fort Union předali šerifovi.“ Potřásl jsem hlavou a řekl: „Maršál potřebuje pomoc. Má v prsou kulku. Vysvětlíme vám to později.“

Položili jsme pak marshala do stínu vozu.

„Rozdělejte oheň!“ naléhal jsem. „Potřebujem horkou vodu. A přineste sem všecko, z čeho by se daly udělat obvazy.“

Maršál otevřel oči. Měl podivně chladný pohled. Usmál se a zamumlal: „Nech to být, Caddo. Můj čas se přiblížil. Cítím to. Všechno ve mně hoří, och, jak to pálí!“

„Nevykládej mi tu nesmysly Noeli,“ odtušil jsem. „My tě ještě dostaneme do formy. Udělejte oheň, hoši.“

Opět zavrtěl hlavou.

„Jenom se zbytečně nenamáhejte!“ procedil mezi zuby. „Zůstaňte tady a poslouchejte, co vám všem řeknu.“

Theodoro a já jsme si k němu klekli a tři Texasané se nad něj sklonili.

Noel Kane pohlédl na Theodora.

„Ty jsi Theodoro Sierra, že?“

Můj přítel přikývl.

„Viděl jsem, jaks bojoval,“ dodal Kane. „Postavil ses proti svým bývalým přátelům, proti zlu. Určitě to pro tebe bylo těžké rozhodování. Ale nebudeš toho litovat.“

Pomalu zvedl ruku a sáhl si do vnitřní kapsy své kožené vesty. Vytáhl úzké kožené pouzdro a z něj chvějícími se prsty popsaný list.

„Tušil jsem, že to dostanu,“ usmál se s bolestí v obličeji. „Každý jednou vycítí, že nastal den, kdy zemře. Proto jsem napsal všechno, co bude pro Theodora Sierru důležité, až se dostane k soudu. A vy jste svědci, že to svědectví je pravé..“

Podal Theodorovi dopis a po chvíli řekl: „Mám pro tebe ještě jedno překvapení, Sierro. Mám právo v nouzi jmenovat svého zástupce. To teď učiním. Vezmi si mou hvězdu, příteli a cti ji.“

„Ale já – já přece…“ koktal zaražený Theodoro. Nevěděl, co má na to říct.

„Mlč, můj chlapče,“ zašeptal marshal. „Je to moje poslední přání. Tvým úkolem je zničit zbytek bandy tvého strýce.“

Selhal mu hlas, a ačkoli předtím mluvil poměrně zřetelně, teď ztichl a už nikdy nepromluvil.

Byl mrtvý.

Smekli jsme klobouky.

Urostlý Phil Brocker ke mně přistoupil a podal mi ruku.

„Omlouvám se za to, že jsem ti nevěřil, Huntere,“ řekl. Poté se obrátil na Theodora. „Tobě se chci také omluvit, amigo.“

Theodoro mu stiskl ruku. Také Jim Waco přišel k nám a podal nám ruku. Vychrtlý, černovlasý chlápek se sokolíma očima byl druhým Texasanem, který tuto přestřelku přežil.

Pohlédl jsem na třetího z nich.

Na zrzavého Burta Wickhama.

Také on nám stiskl pravici, ale v jeho pohledu bylo cosi, co se mi nelíbilo. Cosi jako dravčí výraz, výraz vlka, který právě zavětřil kořist.

Oba další Texasané už byli na onom světě.

V bezpečné vzdálenosti od studánky jsme jim vykopali jeden velký hrob. Položili jsme tam oba Texasany i marshala zabalené do dek. Poté jsme na hrob přivalili velký kámen, aby je nemohli vyhrabat kojoti.

Phil Brocker ztloukl dvě prkna z bočnice vozu a udělal jim tak prostý kříž. âernou barvou, kterou měli s sebou, jsme na něj napsali jména mrtvých a datum jejich smrti.

Nakonec jsme se postarali o bandity, kteří leželi mezi skalami. Nikomu z nich už jsme pomoct nemohli. Všichni byli mrtví.

Své raněné si desperados vzali s sebou.

Také je jsme pohřbili a nad jejich hrobem vztyčili kříž. Îádná jména jsme však na něj nenapsali.

Potom jsme se vrátili k vozu.

Oba tažní koně leželi mrtví ve svých postrojích. Phil Brocker začal vůz se stoickým klidem rozsekávat sekerou na cimprcampr.

Napadlo mě, že Burt Wickham už za sebou netahá svou zraněnou nohu, ale že chodí úplně normálně.

„Vyznáš se trochu ve zlomeninách?“ sykl na mě Theodoro.

„I mě už to trklo,“ zašeptal jsem. „Ten chlap se mi nelíbí. Musel by aspoň kulhat. Přitom ale chodí jak zdravý člověk.“

Zdálo se, že Wickham si našich pohledů všiml. Náhle stáhl svaly na obličeji bolestí a chytil se za nohu. Odpajdal několik kroků dál a pak si sedl na balvan.

„Zatraceně!“ zasténal. „Už mě to zas rozbolelo. Předtím, při všem tom rozčilení jsem na to úplně zapomněl.“

Přikročil jsem k Philu Brockerovi a Jimu Wacovi.

Zrovna po vozem otevřeli těžkou, železem pobitou bednu a vydělali z ní kovový sejf.

Musel být hodně těžký. Viděl jsem, že i tito dva, jistě ne slabí, muži, s ním mají co dělat.

„To je ten poklad?“ zeptal jsem se.

Oba na mě pohlédli a přikývli.

„Na to jsme museli roky dřít,“ zabručel Phil Brocker. „A dva stateční muži kvůli tomu museli umřít!“

„Tři,“ opravil jsem ho. „Nejenom vaši přátelé, ale i marshal zahynul kvůli tomuto zlatu.“

„A zemře jich ještě víc,“ zvolal Burt Wickham. V tom okamžiku třeskl výstřel a těsně kolem ramena mi proletěla kulka.

Přikrčil jsem se a otočil se.

Theodoro, Jim Waco a Phil Brocker reagovali stejně rychle.

Všichni čtyři jsme vystřelili a všichni čtyři jsme treřli.

Burt Wickham byl na místě mrtvý.

Přistoupili jsme k němu a Phil Brocker zakroutil hlavou.

„Theodoro a já jsme věděli, že jeden z vás je zrádce,“ tiše jsem prohodil. „Nevím, že ztratil nervy zrovna teď.“

„Já vím, proč,“ ozval se Theodoro. „Viděl tu bednu se zlatem a to ho připravilo o rozum. To už se stalo tolika lidem, darmo povídat.“

„A tomuto člověku jsme věřili,“ řekl Jim Waco. „Museli jsme být slepí.“

„Jak dlouho ho už znáte?“ optal jsem se.

„Asi půl roku,“ odtušil Waco. „Tenkrát nějaký hráč zastřelil ve zlatokopeckém táboře Sama Stonea. Byla to dost nepěkná historie. Jeden druhého obvinil, že hraje falešně a vytáhli kolty.“

„Kdo byl Sam Stone?“ přerušil jsem ho.

„Náš pátý partner,“ odpověděl Jim Waco. „Krátce po tom, co se to přihodilo, k nám přišel Wickham. Tvrdil nám, že je Samovým švagrem a ptal se nás, jestli by s námi nemohl kopat. Nejdřív nás jeho návrh nijak nenadchl, ale nakonec jsme se rozhodli ho vzít. Pod podmínkou ovšem, že Samův podíl bude celý vyplacený jeho ženě. V následujících měsících pak Wickham makal jak fretka a líbil se nám čím dál víc. Byl vždy v dobré náladě a ochotný pomoct a nás by ani ve snu nenapadlo, že by to mohl být takový ničema. A potom přišla ta věc s jeho zlomenou nohou. Právě kvůli tomu jsme museli koupit vůz, protože se chtěl vrátit do Texasu. Jak se jenom člověk může mýlit.“

Klekl jsem si k mrtvému a prohmatal mu jeho pravou nohu, údajně zlomenou.

„Jak se jenom člověk může mýlit,“ utrousil jsem, „pojďte sem a přesvědčte se sami! Ani stopa po zlomenině!“

Phil Brocker pohlédl na Jima Waca.

„Teď už jsme zbyli jen my dva,“ zamumlal. „Jenom my dva z těch pěti hrdých Texasanů, kteří vyrazili, aby hledali štěstí.“

Pohřbili jsme i Wickhama a pak jsem si šel lehnout. Spánek už jsem potřeboval opravdu nutně.

Ještě předtím jsem ale musel těm tvrdohlavým Texasanům rozmluvit jejich další povedený nápad jet dál.

Takže jsme vyrazili až ráno.

Do Lamesy to bylo ještě nějakých sto mil.

Dva dny jsme každý den ujeli padesát mil, takže jsme byli v Lamese, co by dup.

Následujícího rána jsme navštívili místního šerifa a povyprávěli mu o všem, co se v llanu stalo.

Marcus Whitman, lameský šerif nás trpělivě vyslechl a nakonec prohodil: „Na vás oba je vypsaný zatykač. Co mám teď dělat?“

„Moc, Marcusi,“ odpověděl jsem, „víš přece, že já žádný zločinec nejsem a můj přítel Theodoro…“

„Patřil k té bandě,“ přerušil mě Whitman. „Je to pravda, nebo ne?“

„Je to pravda, Marcusi. Ale radši mě nech domluvit.“ Ukázal jsem na Theodora a pokračoval jsem: „Patřil k té bandě, ale to už je dávno. Nebýt jeho, byl bych mrtvý a oba tito pánové ze San Antonia by tu před tebou nestáli. A teď mu ukaž hvězdu, amigo!“

Theodoro si vytáhl z kapsy marshalskou hvězdu a ukázal ji šerifovi.

„To byla hvězda Noela Kanea,“ řekl jsem. „Než zemřel, jmenoval Noel mého přítele Theodora svým nástupcem. To je, co?“

Marcus Whitman byl zatraceně tvrdý chlapík, ale když to bylo nutné, dovedl přiznat svou chybu.

Omluvil se tedy za svou nedůvěru, ale přesto si pro jistotu nechal ukázat i marshalův dopis.

„Takže to by bylo v pořádku,“ podotkl. Obrátil se na Theodora. „Co teď chcete udělat, marshale Sierro?“

„Mým úkolem je zničit zbytek bandy mého strýce,“ opáčil bez stopy zaváhání. „Doufám, že se mi to podaří.“

„Mohu vám nějak pomoct?“ optal se Whitman.

Theodoro zavrtěl hlavou.

„Děkuju vám, šerife. Zvládnu to sám.“

„My to zvládneme,“ dodal jsem.

„Neudělals už toho dost?“ otázal se Theodoro.

„Ne, amigo,“ řekl jsem. „Myslím, že jsme přátelé. A přátelé by měli jezdit spolu. Měli by si pomáhat, jestliže je to možné.“

„Ty jsi opravdový přítel,“ zašeptal.

Poté jsme s oběma Texasany, Jimem Wacem a Philem Brockerem šerifovu úřadovnu opustili.

Chtěli odjet ranním dostavníkem. Rozloučili jsme se proto.

Zajímalo mě, co vlastně teď se svým bohatstvím chtějí podniknout. Phil vážným tónem řekl: „Naši tři kamarádi mají rodiny. Sam Stone a Tex Johnson byli ženatí. A na Toma Faradaye čeká jeho matka a sestra. Vyplatíme jejich rodinám jejich podíly. Za to, co patří nám, bychom si chtěli koupit ranč a pěstovat dobytek.“

„To je dobré předsevzetí,“ přisvědčil jsem. „Nechte pak o sobě slyšet. Jsem na vás zvědavý.“

Slíbili nám to a pak jsme se rozešli.

Theodoro a já jsme vyjeli z města směrem k mému ranči. Nebyl jsem tam už čtyři týdny a už mi to chybělo. Kolem poledne jsme před sebou uviděli budovy ranče Půlměsíc.

„To je Půlměsíc,“ hrdě jsem představil svůj domov Theodorovi. „âtvrtina ti patří. Je to dědictví po tvém bratru Carlosovi.“

Theodorovi se zaleskly oči.

„To je hezké, když má člověk být kde doma,“ zamumlal. „Nejradši bych tu na tom ranči zůstal, Caddo.“

„A proč to neuděláš?“

„Musím ještě něco vyřídit,“ dodal. „Bůhví, jestli se ještě vrátím.“

Zasmál jsem se.

„Nebereš ten svůj úkol nějak moc vážně, Theodoro? Nikdo po tobě přece nemůže chtít, abys šel proti vlastnímu strýci. Každý to pochopí. Sdělej si tu hvězdu a zůstaň tu. Kdo ví, kam Fernando Sierra po té porážce uprchl. Možná už je na cestě do Mexika, aby tam nabral nové lidi. Takto bys ho mohl hledat roky, než bys ho našel. Poslechni mě, kamaráde! Schov tu hvězdu a zůstaň na ranči Půlměsíc!“ Zastavili jsme. Pohlédl jsem Theodorovi do očí a získal jsem dojem, jako by v sobě něco potlačoval. Připadalo mi, jakoby hledal správná slova a nemohl se rozhodnout, jestli mi má všechno říct nebo ne.

„Je tu ještě něco,“ promluvil po chvíli. „Dívka – jmenuje se Pamela Jenkinsová.“

„No, to je věc!“ zvolal jsem radostně. „Proč kolem toho děláš takové řeči? To je přece skvělé, když chlap najde tu pravou ženu pro život. Já jsem zatím takové štěstí neměl. Kde žije ta tvoje Pamela?“

„V Comanche Canyon,“ zašeptal tónem, při kterém mě mrazilo v zádech. „Ale tam bude i zbytek bandy. Proto musím jet. Dělám si o tu dívku starosti.“

„Vědí ostatní, že ji miluješ?“

Přikývl.

Trpce pak poznamenal: „Mám o Pamelu strach. Budou ji ponižovat a mučit. Budou ji trýznit duševně i fyzicky . A pak jí řeknou, že jsem mrtvý.“

Chvěl se mu hlas. Opravdu se o ni musel hodně bát.

„Ke komu patří?“ ptal jsem se. „To v té zatracené díře není nikdo, kdo by ji ochránil. Jak se tam vlastně dostala? V Comanche Canyon přece žijí jenom banditi.“

„To právě ne,“ opravil mě Theodoro. „V Comanche Creek žije i několik žen, které tam šly se svými muži, když ti museli uprchnout před zákonem. Pamela tam přišla se svým otcem. Jmenuje se Tom Jenkins.“

Trhl jsem sebou.

„Oklahoma Tom?“ zvolal jsem užasle.

Theodoro přikývl.

„Ano,“ přisvědčil. „Oklahoma Tom je Pamelin otec, ten, kterému říkají Psanec od Red River.“

Psanec od Red River!

Můj otec mi o něm vyprávěl, ještě když jsem byl kluk. Dobře jsem si vzpomínal na historky o Oklahoma Tomovi, které jsme spolu s Carlosem Sierrou tak rádi poslouchali.

Možná, že můj otec trochu přeháněl, aby to pro nás udělal napínavější. Ale i kdyby z toho, co vykládal, byla pravdivá jenom část, by byl Oklahoma Tom tím nejdivočejším a nejdrsnějším chlapíkem, který kdy na Divokém západě žil.

Musel být starý asi tak, jako můj otec, kdyby teď ještě žil. Něco přes padesát.

Před lety mu patřil malý ranč na Red River. Měl za manželku indiánku, pročež jím jeho sousedé pohrdali. Jeho sousedé byli hrdí dobytkářští magnáti, kteří ho vedle sebe nestrpěli. Jednoho dne ho obvinili, že jim krade dobytek. Přijelo k němu dvacet mužů a chtělo ho pověsit. Jenže on se statečně bránil.

Půl tuctu jich zastřelil a pak i se svou indiánskou ženou uprchl přes řeku na sever. Za řekou totiž začínala země indiánů, Oklahoma.

Jeho nepřátelé se odvážili pronásledovat ho až tam. Uchýlil se ke kmeni Choctawů, z něhož pocházela jeho žena a mnoho let tam poté mezi nimi žil.

Vyrážel však odtud zpátky k Red River a přepadal ranče svých sousedů, kradl jim dobytek a zabíjel muže, kteří ho tehdy přepadli.

Ti na něj proto uspořádali štvanici. Na jeho hlavu byly vypsány vysoké odměny, ale on dokázal vždy zmizet a nezanechat za sebou stopu.

„Je to dobrý člověk,“ řekl mi jednou otec. „Desperadem se stal jen díky osudu. Zabil, ale za to ho nemůžu odsoudit.“

V poslední době se po něm jakoby zem slehla. Mnoho lidí už Oklahomu Toma považovalo za mrtvého. Na zdích kanceláří šerifů už také nevisely zatykače s jeho podobiznou.

„Takže on žije?“ zeptal jsem se nevěřícně.

Můj přítel Theodoro opět přikývl.

„Objevil se v Comanche Canyon před půlrokem. Nevěděl, že ve městě už žijí jenom bandité. Když si toho všiml, chtěl jet se svou dcerou dál.“

„A proč zůstal,“ hořel jsem nedočkavostí. „To se přidal k bandě?“

„Ne! Ale už z Comanche Canyon odjet nemohl. Moji bývalí kámoši mu vzali jeho zlato. Pamela mi řekla, že jeli na jih, do Mexika, kde chtěli nalézt skutečný domov. Od té doby, co zemřela jeho žena, už ho to mezi indiány, mezi kterými žil tak dlouho, nedrželo. Chtěl dát Pamelu na školu, aby byla mezi lidmi. Chtěl ji učinit šťastnou a zlato, které vyrýžoval v horách, mu to mělo umožnit. Teď Tom Jenkins žije v Comanche Canyon a čeká na to, až bude moct banditům vzít to zlato, co mu ukradli.“

„A ty, jako marshal, ho budeš muset zatknout,“ poznamenal jsem. „To tě tak trápí, že mám pravdu?“

„Ne,“ opáčil. „Mám jenom strach o Pamelu. Moji bývalí compaňeros dokážou být pěkně odporní. A ona je velmi krásná. Je to míšenka. Jako ty, amigo.“

„Nedělej si starosti,“ pokoušel jsem se ho povzbudit.

Sám jsem však svým slovům nevěřil.

Také já jsem se o Pamelu Jenkinsovou bál, přestože jsem ji neznal.

Musela být opravdu moc hezká a můj přítel ji miloval jako nikoho jiného.

Jeli jsme dál, k mému ranči.

„Vezmu pár dobrých chlapů z mužstva,“ řekl jsem. „Jak silná je teď asi ta banda?“

Theodoro krátce počítal.

„Jestli nepřijel někdo nový, mělo by jich i s mým strýcem být osm.“

„Takže pár lidí by se nám hodilo,“ podotkl jsem.

Pak jsem v duchu probíral, koho tak na tuto jízdu vzít.

Myslel jsem na Jorgeho Sabinase, obourukého střelce, Laredo Jima, zkušeného jezdce od Pecos River a na Kentuckyho, drsného krotitele divokých koní, který dokázal s winchestrovkou divy.

Pochopitelně, toto nebyli jediní dobří chlapi z mého ranče. V mém mužstvu jsem jich měl mnohem víc.

Ale tito tři, jak jsem tak uvažoval, byli ti nejlepší.

Přirozeně, nemohl jsem je do ničeho nutit. Chtěl jsem jenom, aby jeli dobrovolně. Nemuseli se už totiž z této zatraceně nebezpečné cesty vrátit.

Proto jsem za to nechtěl vyplácet zvláštní prémie. Kdo chtěl jet, tak jenom z dobré vůle.

Zabočili jsme na dvůr a hned nás obklopilo půl tuctu mužů.

„Kde je marshal?“ ptali se. „Kohos to sem vzal, šéfe?“

Laredo Jim, který pro ranč Půlměsíc jezdil už dva roky a znal mě už dlouho, zvolal: „Podobá se tvému starému příteli Sierrovi, šéfe. Není to nějaký jeho příbuzný?“

Sesedli jsme. „Nejdřív se nám postarejte o koně, pak se vše dozvíte, chlapci,“ řekl jsem.

Za půl hodiny jsme seděli u stolu naší velké verandy. âerný kuchař Moses nám servíroval steaky a kávu.

Při jídle jsem vyprávěl všechno, co jsem v posledních týdnech zažil. Když jsem se potom zeptal, kdo by jel do Comanche Canyon, všech šest zvedlo ruce, bez toho že by na vteřinu zaváhali.

Naštěstí byl zbytek mužstva na prérii, jinak bych při tom, jak se iniciativně nabízeli, neslyšel vlastního slova.

Když se pak konečně trošku uklidnili, prohodil jsem: „Bohužel vás nemůžu nechat jet všechny. Měli bysme sehnat dobytek a ranč bude potřebovat každého chlapa.“

Jednomu po druhém jsem se jim podíval do očí. Šlo o zkušené, tvrdé muže, kteří v boji viděli vítané zpestření jinak poměrně stereotypního života.

Pomyslel jsem si, že jsou kvůli mně ochotní jít i do samotného pekla. Zkrátka, mohl jsem se na ně spolehnout.

Mezi těmi šesti byli i ti tři, které jsem si vyhlédl. Proto jsem po jistém váhání řekl: „Stačí, když pojedou Kentucky, Laredo Jim a Jorge Sabinas. Pak nás bude pět. Pět chlapů, kteří se nemusí ničeho bát. Souhlasíte, chlapci?“

To se ví, že souhlasili. Ostatní toto moje rozhodnutí poněkud rozladilo.

„Kdy vyrazíme, šéfe,“ zeptal se Jorge Sabinas.

„Brzo ráno,“ odpověděl jsme. Já s Theodorem i koně jsme nutně potřebovali odpočinek.

Za tři dny jsme překonali llano a ocitli jsme se v bezprostřední blízkosti Comanche Canyonu.

Ve čtyři hodiny odpoledne jsme se utábořili v nevelkém údolí na kraji napolo vyschlé řeky a rozhodli se tam vyčkat až do tmy.

Theodoro, který se tu vyznal nejlépe, vyjel obhlédnout město.

Po dvou hodinách se vrátil. Vypadal velmi neklidně.

„Viděl jsem ji!“ hlesl. „Viděl jsem Pamelu.“

„A banditi? Jsou tam?“

„Ano. Jejich koně stojí v ohradě za saloonem.“

„Kolik jich je?“

„Osm, jak jsem si myslel.“

„Kdes viděl tu dívku,“ zeptal jsem se. „Daří se jí dobře?“

Pokrčil rameny.

„Nemohl jsem přijet tak blízko,“ poznamenal. „Viděl jsem, jenom jak přecházela ulici a zmizela v saloonu.“

„Dnes večer se dozvíme víc,“ dodal jsem mu odvahy. „Za hodinu vyjedeme a zaútočíme na ně. Vletíme tam jak blizzard.“

Sklopil oči.

„Ty chceš boj, Caddo?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Přijedeme za tmy co nejblíže městu. Musíš nás vést, Theodoro. Necháme koně na vhodném místě a dál půjdeme pěšky. Obklíčíme saloon a pak začne rodeo.“

Za hodinu jsme osedlali koně a vyrazili.

Theodoro jel v čele.

Pod ochranou tmy jsme přijeli až k saloonu.

Opatrně jsme pohlédli do špinavých oken.

Za výčepním pultem stála stará baba jaga a smála se stejně otřesně, jako když jsem tam byl minule.

Někdo z banditů zřejmě vykládal nějaký vtip.

Dva chlapi stáli za pultem a lili do sebe whisky. âinili to tak rychle a pravidelně, že mi připadalo, že chtějí vypít všechnu whisky v Comanche Canyon.

Další tři bandité seděli u stolu a hráli poker, u jiného stolu zase dva desperáti hráli kostky.

Stranou od všech seděl Fernando Sierra. Nebyl sám. Společnost Sierrovi dělal vysoký, ramenatý muž s šedivými vlasy.

„To je Oklahoma Tom,“ zašeptal mi Theodoro do ucha. „Je to Fernandův zajatec. Nemá kolt.“

Pokýval jsem hlavou.

„Kde může být Pamela?“ zeptal jsem se.

Theodoro pokrčil rameny.

V tom okamžiku se otevřely dveře vedle výčepního pultu a na scéně se objevila Pamela Jenkinsová.

Jednalo se o štíhlé, asi dvacetileté děvče v prostých, zelených šatech.

Měla dlouhé černé vlasy.

Bylo na ní vidět, že je míšenka. Na její hezkém obličeji se nedaly zapřít indiánské rysy: bronzová pleť, rovný nos a velké, černé oči.

Ještě nikdy jsem neviděl tak krásnou dívku.

Nesla talíře, které pak začala pokládat na největší stůl v saloonu.

Měla neuvěřitelně ladné pohyby, z jejího obličeje však vyzařovala nezlomná hrdost.

Slyšel jsem, jak si Theodoro povzdychl.

Rozuměl jsem mu. Zároveň jsem se však obával, že provede nějakou hloupost, která nás ještě bude mrzet.

A jak se ukázalo, mé obavy nebyly plané.

Pamela musela projít kolem stolu Fernanda Sierry. Vůdce banditů ji chytil kolem jejího útlého pasu a přitáhl si ji k sobě, přičemž se nepříjemně, potměšile rozesmál.

„Polibek, Pamelo!“ zvolal. „Chci vidět, jestli moje budoucí žena umí i líbat!“ Pamela se zoufale bránila.

Ostatní bandité se rozřehtali.

Oklahoma Tom, Pamelin otec, vyskočil a chtěl Sierru zarazit.

Okamžitě za ním stál jeden z banditů a vrazil mu hlaveň revolveru mezi lopatky.

V té chvíli se Pamela Fernandovi Sierrovi vytrhla.

Slyšeli jsme zvuk, jako když se něco páře. Vůdci banditů zůstal v ruce kousek jejích šatů.

Uviděla, že je od pasu nahoru nahá, takže si vyděšeně zkřížila ruce na prsou.

Fernando Sierra vyskočil a pomalu k ní kráčel. Ustupovala před ním, až narazila na zeď a už nemohla dál.

Theodoro ten pohled nemohl snést.

„Zůstaň tady!“ sykl jsem. Bylo však už pozdě.

Přiběhl k létacím dveřím a rozrazil je.

Přihnal se doprostřed saloonu a zmrazil svého strýce pohledem. Ruku držel u pažby svého koltu.

„Stůj, Fernando!“ zvolal.

V saloonu zavládlo naprosté ticho.

Vůdce banditů se pomalu otočil. V obličeji mu cukaly nenávistné, vzteklé tiky.

„Proč ses vrátil, Theodoro?“ procedil mezi zuby. „Tos neměl dělat. Co chceš?“

„Zabít tě!“ odvětil Theodoro.

Jeho strýc se rozesmál pekelným smíchem.

„Než se stačíš pohnout, nadělají z tebe moji muži hromádku drti, ty hnusný zrádče!“

„Udělal jsem to, co jsem považoval za správné,“ pronesl Theodoro rozechvělým hlasem. „Bojoval jsem proti vám, protože jsem neměl jinou volbu.“

Zatímco hovořil, přispěchali jsme s Jorge Sabinasem, Laredo Jimem a Kentuckym ke dveřím.

Vtrhli jsme do saloonu.

Většina banditů byla tím šokem ochromena. Dva z nich se nicméně pokusili tasit kolty.

Já a Jorge Sabinas jsme je však rychle zpaciřkovali. Moje kulka treřla jednoho desperáta do ruky, druhý vyděšeně vykřikl, když mu Jorgeho výstřel srazil klobouk z hlavy.

Také Oklahoma Tom nečekal a jednal.

Bleskurychle se otočil a levou pěstí vyrazil muži, jenž stál za ním, revolver z ruky, zatímco pravou mu vylepšil make-up ve tváři.

Bandita se složil na špinavou podlahu jako pytel otrub.

Ale zbývala tu ještě dvojice Theodoro a Fernando Sierra.

Vůdce banditů vypadal jako divoké zvíře zahnané do kouta.

„Vzdej se Sierro!“ řekl jsem. „Nemáš šanci.“

Theodoro zavrtěl hlavou a zvolal na mě: „Nepleť se do toho, Caddo Huntere! To je jenom mezi námi. To si budeme muset vyřídit my dva.“

Chápal jsem ho a považoval jsem to za správné.

Samozřejmě – jako marshal musel šéfa banditů vyzvat, aby se vzdal. Musel se pokusit jej zatknout a předat soudu.

Ale věděl to Theodoro vůbec? Celý život byl banditou a naučil se, že muži zákona a desperáti jsou nesmiřitelnými nepřáteli.

A ještě něco. Stáli tu dva příbuzní.

Fernando vzal k sobě své synovce poté, co ztratili rodiče, a byl jim otcem. Theodoro tomuto muži důvěřoval a bez toho, že by si toho všiml, se stal banditou. Nikdy neznal nic jiného, než svobodný, divoký život desperada, který považoval za jediný správný život.

Až se mu jednoho dne otevřely oči. Až poznal v plné nahotě nemilosrdnou krutost svého strýce.

Teď tito muži stáli proti sobě. Theodoro chtěl tuto část svého života ukončit kulkou.

Otázka jenom byla, komu bude patřit.

Nahnali jsme zbývající bandity do rohu a odzbrojili je.

Pamela běžela ke svému otci, který ji objal kolem jejích útlých ramen.

„Skončeme to,“ trpce prohodil Theodoro.

Fernando Sierra přikývl a poté tasil.

Zadržel jsem dech, když jsem viděl, s jakou neuvěřitelnou rychlostí vytáhl revolver z pouzdra. Ten pohyb skoro nebylo možné zaregistrovat.

V ten moment bych si na Theodorův život nevsadil ani cent.

Pamela Jenkinsová vykřikla.

Bandita byl rychlejší než Theodoro. Střílel, když Theodoro teprve vytahoval zbraň.

Jenže minul.

Jako zázrakem zůstal Theodoro nezraněn.

Pobledlý a do široka rozkročen tam nyní stál. Konečně vystřelil.

Jeho rána třeskla zároveň s druhým výstřelem jeho strýce.

Theodoro zasáhl Fernanda podruhé doprostřed hrudi. Bandita svého synovce ani podruhé netreřl.

Fernando Sierra vrávoravě ustoupil ke zdi. Těžce oddechuje se opřel zády o zeď. Poté se pomalu sesunul k zemi, přičemž se na jeho bolestí zkrouceném obličeji objevil drsný úsměv.

Theodoro k němu přiběhl a klekl si vedle něj.

„Mohl jsem tě zabít, můj chlapče,“ zamumlal umírající. „Byl jsem rychlejší než ty.“

„Ano, Fernando, byls rychlejší,“ řekl Theodoro vlídným hlasem. „Proč ses netreřl? Ještě nikdys přece neminul svůj cíl, Fernando. Proč jsi mě ušetřil?“

„To… musíš… zjistit sám,“ zašeptal bandita. „Ty.“

Dál už se nedostal. Jeho tělo se napjalo, z úst se mu vyřinula krev a pak bylo po všem.

Theodoro mu zatlačil oči.

Po chvíli se zvedl a pohlédl na mě.

„Rozumíš tomu, Caddo?“ zeptal se mě. „Rozumíš tomu, proč mě nezabil?“

Pokrčil jsem rameny.

„Možná proto, že viděl, že stejně nemá šanci. Kdyby tě totiž zabil, stejně by nám neunikl a skončil by nakonec na šibenici. Snad tak chtěl v tvých očích napravit své hříchy. Jiné vysvětlení nemám, Theodoro.“

Přikývl a přistoupil k Pamele a Tomu Jenkinsovi. Oklahoma Tom smekl klobouk.

„Teď už můžete s Pamelou konečně odjet, pane Jenkinsi,“ řekl.

Oklahoma Tom na něj zaraženě pohlédl.

„Copak ty k těm banditům nepatříš?“ otázal se. „Nějak mi tu unikají souvislosti.“

„To je dlouhá historie,“ mávl Theodoro rukou. „Až bude čas, tak vám o všem povyprávím.“

„V pořádku,“ potřásl Jenkins hlavou. „Ale ještě něco si musíme vysvětlit. Jedná se o mou dceru. Miluje tě a tys jí slíbil svatbu.“

„Otče!“ zvolala Pamela. „To mělo zůstat jen mezi námi!“

„Já jsem tvůj otec,“ opáčil Oklahoma Tom, „a já mám právo se postarat o tvůj život!“

Pamela přistoupila k Theodorovi a přitulila se k němu.

„Miluju tě, Theodoro,“ špitla. „Půjdu s tebou i na kraj světa.“

Něžně na ni pohlédl.

„Až na kraj světa jít nemusíme, Pam,“ zamumlal. „Zdědil jsem nějaké peníze po svém bratru Carlosovi. To by nám mělo stačit na nový začátek.“

„Hej, amigo, co to má znamenat?“ vmíchal jsem se do toho cukrování. „To ses na náš ranč vykašlal? To mám být na Půlměsíci sám, co?“

Zazubil se.

„Když na tom trváš, bratře.“

„To víš, že na tom trvám,“ přisvědčil jsem. „Náš ranč už delší dobu potřebuje ženu, která by tam hospodařila.“

Obrátil se na Pamelu.

„Co ty na to, drahoušku?“

Zkoumavě se na mě podívala a poté pohlédla na svého otce.

„A kam půjde táta?“

„Jak, kam půjde?“ řekl jsem, „Oklahoma Tom přece patří do rodiny. Může žít s námi.“

„Hledají mě,“ poznamenal Tom Jenkins. „Hned, jak zjistí, kde jsem, uvězní mě. Chtěl jsem do Mexika, tam bych byl v bezpečí. Ale teď pojedu k Choctawům. Mám tam spoustu přátel a za poslední roky se ze mě vlastně stal indián. Myslím, že se tam budu cítit lépe, než kdekoli jinde na světě.“

Zamyšleně jsem přikývl. Po chvíli jsem se ještě zeptal: „Jednomu ale nerozumím, Tome. Když se vám u indiánů tak líbí, proč jste tedy odtud s Pamelou odjel?“

„To je dobrá otázka,“ zabručel. „Bylo to kvůli Pamele. Chtěl jsem, aby vyrůstala mezi bílými a našla tam své štěstí. Já už asi budu žít v divočině do konce života, ale jednoho dne bude s tímto svobodným světem konec. Bílí se tlačí do divočiny čím dál víc a decimují divou zvěř tak, jak to předtím udělali s bizony. A jednou vezmou indiánům i ta území, kde teď v míru žijí. Proto jsem svou dceru vzal pryč. Chtěl jsem ji toho osudu ušetřit.“

Tom Jenkins měl naprostou pravdu.

Neodpověděl jsem, pouze jsem mlčky přikývl.

„Tak nás aspoň doprovoď na ranč Půlměsíc,“ řekl Theodoro Sierra. „A zůstaň tam, než se vezmeme, Tome.“

„Tak jo,“ zasmál se Jenkins. „Aspoň uvidím, kudy se tam jede. Pro případ, že bych vás někdy chtěl navštívit.“

Ráno jsme se vydali na cestu domů. O čtyři dny později jsme dorazili do Lamesy.

Zajatce jsme předali šerifu Marcusu Whitmanovi a Theodoro Sierra mu odevzdal svou hvězdu.

„Úkol je splněn,“ prohodil k Whitmanovi. „Nyní jsem vaším zajatcem tak, jako ostatní.“

Whitman pokrčil svými širokými rameny a usmál se.

„Ale sakra!“ zvolal. „To mi chceš doopravdy přidělávat další práci? Jako bych jí měl málo. Ne, příteli, mě tvoje minulost nezajímá!“

„Ale vždyť jsem…“

Marcus Whitman ho nenechal domluvit.

„To, cos byl, mě nezajímá, chlapče! Jsi výborný chlap a to mi stačí. S formalitami budou mít co do činění příslušné orgány v Houstonu. Ale ani jim nezbude nic jiného než tě pustit. A teď už nechci slyšet ani slovo, jasné?“

Tak, a to by bylo.

Šerif měl pravdu.

O půl roku později byl Theodoro Sierra před soudem v Houstonu prohlášen nevinným.

Tehdy se také oženil s Pamelou Jenkinsovou.

Oklahoma Tom, který až do té doby žil na ranči Půlměsíc, po svatbě sedl na koně a vrátil se k Choctawům.

Za čtyři týdny jsme obdrželi zprávu z městečka Denison na Red River.

Jeden lovec lidí, který si na Oklahomu Toma pamatoval, se ho pokusil zastřelit. Tom však byl rychlejší.

To probudilo novou vlnu legend o Psanci od Red River.

Oklahoma Tom se tak znovu stal hrdinou různých bájných příběhů, při kterých drsní muži kroutili hlavou a tuhla jim krev v žilách.

Mnozí jim uvěřili.

A co tento příběh, uvěřili jste mu?