John Kirby

Colorado western 015. Lovec kojotů

Jednoho dne přijeli do tábora lovce kojotů na kraji pouště dva muži. Když uviděli jeho koně, okamžitě si umanuli, že ho musí mít a než stačil sáhnout po zbrani, zmlátili ho a přivázali ke stromu. Potom o balvan rozbili pažbu těžké lovecké pušky, vylili jeho zásoby vody do písku, chytili tu prvotřídní klisnu lasem a pak se s touto drahocennou kořistí vydali zpátky. Když je prosil, aby k němu byli milosrdní a zastřelili ho, vysmáli se mu. Člověk na poušti – bez pušky, vody a koně – byl mrtvý tak jako tak. Nemuseli na něho plýtvat náboji. S těmito myšlenkami ho přenechali osudu…

Měl pětatřicet let a vizáž stepního vlka po dlouhé zimě.

Na kraji Rudé pouště lovil kojoty, kteří se tak přemnožili, že ohrožovali dobytek.

Za ocas uloveného kojota, který odevzdal nějakému rančerovi, dostal pět dolarů. Zbohatnout na tom nijak nemohl, ale jelikož toho mnoho nepotřeboval, na živobytí mu to celkem stačilo.

Jeho veškerým majetkem byla obstarožní jednoranná lovecká puška značky Remington a kůň.

Puška patřila jeho otci. Šlo o dalekonosnou a přesnou zbraň, jako dělanou na lov kojotů. Dokázala kojota zabít na místě. Nemohl se dívat, když se zvíře trápilo.

Na chvíli se zastavme u toho koně. Byla to krémově zbarvená klisna španělsko-maurského původu, vysoká pět a půl stopy. Protože on byl dost vytáhlý, mohlo se zdát, že je na něj trochu malá. Ale díky arabské krvi ho nesla s obdivuhodnou lehkostí.

Sehnal ji kdysi od jistého rasa a zcela se k ní upnul. Jeho péči mu splácela neporušitelnou věrností. Jen s ní sdílel svůj osamělý osud.

Když se setmělo, stále visel přivázán ke stromu. Byl spíš mrtvý než živý, ale touha po pomstě ho držela při životě.

Se tmou přišlo i ochlazení. Začal přemýšlet. Nad ránem padne mlha a řemeny, jimiž měl svázané ruce, změknou, než je zase vysuší slunce. To je jeho jediná šance!

Hlava mu klesla na prsa, ale nespal. Jenom teď nezaspat a nepropásnout ten okamžik!

Na nebi opsaly hvězdy svou noční dráhu a pomalu bledly. V noci oproti dennímu horku teplota značně poklesla. Cítil, jak mu vlhnou ramena. Padá rosa!

Teď!

Napjal svaly a ze všech sil se pokusil roztáhnout navlhlé řemeny. A dařilo se mu to. Prudce trhl a řemeny pukly. Roztrhly se. Byl volný! Cítil, že mu teče krev do zápěstí.

Zasténal. Neuvěřitelně ho bolely takřka odumřelé prsty, do kterých zase začala proudit krev. Velmi dlouho mu trvalo, než byl schopný vytáhnout si z opasku svůj tesák a rozřezat si jím i řemeny, jež mu svazovaly nohy. Poté usnul.

Probudilo ho slunce. Stopy těch dvou parchantů, kteří mu ukradli koně, vedly na západ, do Rudé pouště.

Před ním ležela na zemi bandaska a puška. Puška s rozbitou hlavní a bandaska prázdná. Vzal si je a vydal se ke skrytému prameni, který znal. Tam pak po celý zbytek dne odpočíval.

Hlaveň, závěr, úderník a kohoutek pušky byly nepoškozené. Dalo se z ní ještě střílet, i když už ne mířit. Nabil ji, nabral si do bandasky vodu, pověsil si ji na opasek a pustil se po stopách těch darebáků. Věděl, že je jednou potrestá.

Jmenoval se totiž John Sullivan Sands.

Muži, kteří stáli pod přístřeškem dostavníkové stanice v Bitter Creeku, si všimli oblaku zvířeného prachu v Rudé poušti.

Brzy poznali, že ten prach nerozvířilo nějaké tornádo nebo vítr, ale někdo, kdo se k nim pomalu blížil. Sázeli se o to, jestli to je pouštní vlk, sběhlá mula nebo člověk.

Za půl hodiny se přesvědčili, že to je člověk. Kulhal a podpíral se o cosi, co vypadalo jak hůl. Po chvíli si však uvědomili, že to není hůl, ale puška, jíž však chyběla hlaveň.

Muž došel k mělké říčce protékající na kraji města, lehl si na břicho a ponořil hlavu do poloslané vody. Napil se a hned ji vyplivl.

Jeden z mužů lelkujících pod přístřeškem se nad ním slitoval, vystoupil ze stínu a zvolal na něho: „Hej, ta voda se pít nedá. Je moc hořká. Pojďte sem, máme tu lepší!“

Pak ukázal na studnu s větrným kolem na vysokém stožáru. Kolem ní se nacházely žlaby pro koně z dostavníkových spřežení.

Muž vstal. Muselo to pro něho znamenat velkou námahu. Bez pušky by to patrně nedokázal.

Byl celý od červeného prachu, spíš připomínal nějakého indiánského ducha než člověka.

„Asi někde v té zatracené poušti přišel o koně,“ mínil jeden z mužů.

Zřízenec dostavníkové společnosti vyšel ze své boudy. Zastínil si oči a pohlédl na cizince.

„Pomozte mu, chlapci,“ řekl. „Přiveďte ho sem. Ale dávejte mu pít pomalu. Slyšíte, pomalu!“

Dva muži k němu přiběhli a podepřeli ho. Cizinec se jim však vytrhl.

„Běžte pryč!“ zasípal hlasem, který by bylo nejlepší popsat jako zaprášený.

Jeden z mužů pokrčil rameny a ustoupil.

Druhý prohodil: „No dobře, jak chcete.“

Bez toho, že by se o ně staral, pak kulhal ke studni. Těžko něco říct o jeho tváři, byla totiž celá pokrytá rudým prachem, který se navíc potem slil v jakousi červenou masku. Klekl si a opatrně položil zbytek pušky vedle žlabu, jako by šlo o nějakou cennost, nabral si do klobouku vodu a vylil si ji na hlavu. Teprve poté začal pít – pomalu, po malých doušcích. Dokázal tak, že je zkušený dobrodruh.

Voda mu vyloženě prospěla. Vstal a protáhl se. Teď všichni poznali, jak je vysoký a urostlý. Měl propadlé tváře, však také mnoho dnů skoro nic nejedl, ale jeho pohled byl pronikavý jako světlo majáku. Umyl si obličej, takže mohli vidět, jak vlastně vypadá. Měl ostře řezané rysy člověka, na kterého jen tak nezapomenete.

Opřel se o pušku. Byla to dlouhá, staromódní remingtonka, jíž však chyběla hlaveň. Pak ji zvedl, zdálo se, že na něco míří. Jeho oči – chladné, šedé oči – se upřely na bíle natřený zděný dům naproti dostavníkové stanice. Nad lítacími dveřmi visel štít s nápisem:

SALOON – ED CLEARNEY

Whisky, brandy, vychlazené pivo

Jídlo formou švédských stolů

Před saloonem byli přivázaní tři koně. Všichni tři byli zaprášení rudým prachem.

Dva z nich nevypadali nijak zvláštně, zato ten třetí, to byla úplně jiná třída.

Světlehnědá, skoro krémová klisna s širokými plecemi, jež prozrazovaly silné srdce a takřka nevyčerpatelnou energii.

Měla štíhlé nohy a malá kopyta. Hlava ve tvaru štiky a ohnivé oči upomínaly na její španělsko-arabský původ. Od krku až po ocas se jí na hřbetě táhl světlý pruh, podle něhož znalci poznali, že toto zvíře má v sobě krev divokých koní. Přestože byla zaprášená, zpocená a unavená, držela hlavu nahoře. Její tmavá hříva a obdobně tmavý ocas sahající skoro až k zemi povívaly v teplém větru vanoucím z pouště.

Když zavětřila cizince, otočila hlavu. Nozdrami natáhla vzduch a tiše zaržála.

„Tady jsi, Mary, moje holčičko,“ zamumlal muž.

A znal i oba další koně. Zatraceně dobře je oba znal.

Namířil remingtonkou na dveře saloonu.

Pak zvolal: „Vyjděte ven, skunkové! Vy odporní slizcí červi, vylezte! Vyjděte ven, vy zbabělci, ať vám to spočítám!“

Celý Bitter Creek v těch okamžicích ztichl. Muži stojící pod přístřeškem dostavníkové stanice se proměnili v nehybné sochy. Nikdo z nich se ani nepohnul, nikdo ani nepromluvil.

Cizinec opět zvolal: „Na co čekáte, vy špinaví parchanti? To chcete, abych si pro vás přišel sám? To se tak bojíte, že se mi ani nedokážete podívat do očí? Asi jste moc odvahy nepobrali, že?“

Sotva co vyřkl poslední větu, rozletěly se dveře saloonu a na ulici vyskočili dva muži.

„Cos to řekl, zloději koní?“ zabručel větší z nich.

„Vy jste zloději koní,“ procedil mezi zuby. „A víte to stejně tak dobře jako já.“

„Ajaj, cizinče, mluvíte s Vincem Pricem,“ přidušeně k lovci zvolal jeden z mužů pod přístřeškem. „A ten druhý je Raff Boone. Na vašem místě… já nevím…“

Lovec však těchto upozornění nedbal a zamračeně pohlédl na Price.

„Slyšel jsi, co jsem řekl? Vy sami jste zloději koní, nebo si už nevzpomínáte?“

Sevřel své sluncem spálené rty.

„No, mám vám snad pomoct? Mysleli jste si, že zhebnu, když jste mi vzali vodu a koně a přivázali mě ke stromu, že ano?“

Upřeně hleděl na Price, který mu z obou připadal nebezpečnější.

„Tak co, vy odporní zbabělci!“

Price zrudl, protože věděl, že ho pozoruje celé město.

„Lžeš!“ vykřikl. „Koupili jsme tu žlutou klisnu v Hermosillu a přejeli s ní přes hranici. Potom ses vkradl do našeho tábora a uloupil jsi nám ji. Jak by se takový somrák, jako ty, dostal k tak vzácnému koni?“

Obrátil se na svého kámoše a řekl: „Není to pravda, Raffe?“

Boone mlčky přikývl. Pravou ruku držel poblíž revolveru zastrčeného v opasku.

„Hm, no vymyslel sis to pěkně,“ procedil cizinec mezi zuby. „Jsi lhář a prašivý skunk!“

„Co?“ vyštěkl Price. „Nikdo nebude říkat, že Vince Price je lhář.“

„Já ano,“ chladně prohodil cizinec. „Chceš to slyšet ještě jednou? Jsi lhář – odporná, proradná svině!“

Price tasil kolt – a to zatraceně rychle. Ten pohyb byl skutečně bleskový. Do prásknutí koltu se ozvalo zadunění pušky. Chytil se za hruď. Rána ho odhodila na zeď Clearneyho saloonu. Svezl se po ní dolů, přičemž na bíle nalíčené stěně zanechal krvavou stopu. A potom zemřel.

„Hergot, krucinál!“ vykřikl Boone a vytáhl z pouzdra revolver.

Cizinec použil pušku jako oštěp a trefil jí Boonea do hlavy. Ten okamžitě padl k zemi. Když se probral a chtěl vstát, zjistil, že hledí do hlavně svého vlastního koltu.

„Zůstaň tam, kde jsi,“ přikázal mu chladný cizincův hlas. Polil ho studený pot.

Od dostavníkové stanice k nim kráčel malý, šedovlasý, přikrčený muž.

„Jmenuju se Darnell,“ spustil a významně na cizince pohlédl. „Jsem v Bitter Creeku něco jako starosta. Zabil jste muže, který vás označil za zloděje koní. To bylo vaše právo, pokud lhal. Myslím, že je ve vašem zájmu, aby se vyjasnilo to, co říkáte?“

„Jistě,“ připustil cizinec.

Kývl na Boonea jeho revolverem. „Vstaň!“

Boone poslechl. Na hlavě měl velkou bouli.

Cizinec na něho ukázal. „Tento muž a tamten,“ načež kývl na mrtvého Price, „přijeli do mého tábořiště v Rudé poušti. Uviděli mého koně a hned po něm zatoužili, což jsem ale bohužel zjistil příliš pozdě. Přivázali mě ke stromu, vylili mi vodu, rozbili pušku a odjeli i s mou kobylou. Nepočítali však s tím, že se dokážu osvobodit, než mi slunce vypálí mozek. Jel jsem po jejich stopách – a přijel jsem sem.“

„Takže vy tvrdíte,“ zamumlal Darnell pochybovačně, „že jste přešel Rudou poušť pěšky?“

„Musel jsem, když mi ukradli koně,“ pousmál se cizinec.

Darnell se obrátil na Booneam který si stále masíroval svou bolavou hlavu.

„Co k tomu můžete říct?“

„Všechno jsou to lži,“ zavrčel Boone. „Je to tak, jak říkal Vince. V noci se vplížil do našeho tábora, aby nám ukradl tu kobylu. Měl smůlu, že jsme ho chytli. Škoda že jsme ho neoddělali na místě.“

„Takže tu máme tvrzení proti tvrzení,“ poznamenal Darnell a svraštil čelo. „Komu mám věřit?“

„Je jenom jeden způsob, jak se dokáže, kdo má pravdu,“ řekl cizinec.

„A to?“ chtěl vědět Darnell.

Cizinec kývl na krémovou kobylu. „Muž, který tvrdí, že ta klisna je jeho, by na ní měl umět jezdit, ne?“

Darnell se poškrábal na bradě. Pohlédl na Boonea, který znejistěl.

„To je teda fakt. To by byl jasný důkaz. Cizinče, víte co to znamená, když na ní Boone dokáže jet?“

„Připadne jemu, jestli se udrží v sedle déle než dvě minuty,“ přitakal lovec kojotů.

Darnell upřel pohled na Boonea: „A jak je to s vámi? Berete to? Podle mě to je férové.“

„Vy jste se zbláznil!“ zvolal Boone.

Viděl, že se na něho dívají všichni muži, kteří se shromáždili před dostavníkovou stanicí. Jenže nepřijmout tento návrh by znamenalo přiznat vinu. Krom toho byl výborný jezdec. Ještě nikdy ho žádný kůň neshodil.

„Takže, koho ta kobyla udrží, tomu bude patřit,“ přisvědčil. Potáhl si kalhoty a pomalu se k ní vydal. Jeho velké ostruhy zanechávaly v prachu hluboké čáry. „Kobyla jako kobyla, zvládnout se dají všechny.“

„Tato klisna ne,“ řekl cizinec. „Varuju tě, amigo. Shodí tě tak, že si polámeš všechny kosti v těle.“

„Chceš mi nahnat strach?“ zašklebil se na něho Boone. „Odkud to tak víš, když není tvoje?“

„To se ještě ukáže,“ zamumlal cizinec.

Opřel se o zábradlí verandy a začal tiše pískat jakousi melodii. Kůň okamžitě nastražil uši.

Boone náhle znejistěl. „Přestaň s tím pískáním!“ vykřikl.

„Proč?“ Cizinec se nevinně zatvářil a poznamenal: „Co vám vadí na tom, že si pískám?“

„Ano, co ti na tom vadí, Boone?“ zeptal se i Darnell. „Jestli je to váš kůň, tak to dokažte.“

Boone zaváhal. Ještě na té kobyle nikdy nejel, jenom ji při dlouhém pochodu pouští vedl za sebou na lasu. Věděl ovšem, jak jednat s nejistými koni.

Odvázal ji a hodil jí uzdu přes hlavu.

Kdosi zvolal: „No tak, nasedej, ukaž nám, jaký jsi jezdec!“

Boone zpražil ty muže mračným pohledem.

„Toho budete litovat!“ zařval. „Na tento den nikdy nezapomenete!“

„Tak už vylez do sedla,“ dožadoval se Darnell.

Boone se chytil pravou rukou za hrušku sedla a levou za kantárek, čímž zaklonil hlavu kobyly dozadu. Tímto trikem se zajišťovalo, aby nejistí koně při nasedání jezdce nevyhodili.

Cizinec tiše zapískal. Právě toto pískání Boonea znervózňovalo.

Dal levou nohu do třmenu a vyhoupl se do sedla. Poté strčil do třmenu i pravou nohu. Tak se pevně posadil a chopil se uzdy. Ostruhami se dotkl slabin koně. Pak se vydal na ulici.

„No, tak vidíte, jak umím jezdit!“ chtěl zvolat, ale už se k tomu nedostal.

Monotonní cizincův pískot byl čím dál hlasitější. Pozdě Boone pochopil, že to je signál. Signál koni, na kterém seděl!

Kůň se nahrbil a pak explodoval jako dynamit.

Vzpínal se a kopal všemi čtyřmi, prohýbal záda a házel hlavou. Boone neudržel uzdu, která spadla kobyle mezi přední nohy.

Klisna vyskočila a tvrdě dopadla, takže Boone bolestí vykřikl. Od kostrče až do hlavy jím projela omračující bolest. Bradou udeřil koni do krku, jenom cvakly zuby.

Ale to nebylo všechno. Kobyla vyskočila zas – a tentokrát ještě výš, mnohem výš, než kdy muži z Bitter Creeku viděli. Tentokrát předklonila hlavu a dopadla jenom na přední nohy. Zadníma nohama vykopla a prohnula hřbet, takže Boone ztratil rovnováhu a spadl jí přes hlavu na zem.

Když chtěl vstát, uviděl nad sebou její hlavu s vyceněnými zuby. Chňapala po něm a trhala mu košili. Zachvěl se a odplazil se pryč.

„Odežeňte někdo tu bestii, nebo mě sežere!“ zvolal.

Cizinec vykročil od zábradlí, o které se opíral, směrem ke kobyle.

„No tak klid, už je to dobré, Mary,“ řekl. „Jenom klid, holčičko moje.“

Kobyla ihned zkrotla. Divoký výraz v jejích očích zmizel. Obrátila se a položila mu tlamu na rameno. Když ji polaskal, olízla mu hřbet ruky.

„Hrom a kule!“ vykřikl jeden muž. „Něco takového jsem teda ještě neviděl. Jestli toto není důkaz, že ten kůň patří tomu chlapovi, tak co potom?“

Darnell na to nic neřekl. Svýma starýma, chytrýma očima zamyšleně pozoroval cizince.

Boone vstal a chtěl zamířit ke svému koni, ale zarazil ho cizinec.

„Stát! Máš v sedlovém pouzdru winchestrovku. Vytáhni ji a polož na zem. Mou zbraň jste zničili, takže chci náhradu.“

Boone poslechl, neboť cizinec na něho mířil revolverem – jeho vlastním revolverem.

„A teď nasedni a zmiz!“ zněl další cizincův příkaz.

Boone ukázal na mrtvého Price. „Ale Vince…“

„Ten zůstane tady,“ procedil cizinec mezi zuby. „A jeho kůň a výzbroj také. Za to se zaplatí náklady na jeho pohřbení.“

Obrátil se na Darnella. „Nemám pravdu, starosto?“

Darnell mlčky přikývl. Zaregistroval na tomto cizinci cosi, co mu zatím unikalo.

Boone vylezl na koně. Pohlédl na svého pokořitele a zvolal: „Ještě se potkáme! O tom nepochybuj!“

Lovec kojotů přikývl.

„Určitě. Zklamal bys mě, kdybys to neřekl. Jestli mě budeš chtít najít, nebudeš mě muset hledat dlouho. A teď mi jdi z očí, než tě tu složím vedle tvého kámoše. Mám proč a jak se tak dívám na svou pravou ruku, vidím, že mi cuká v ukazováčku.“

Boone natáhl ruku. „Dej mi můj kolt!“

„Zbláznil ses?“ zasmál se mu cizinec do tváře. „Ten si nechám – na památku na tebe, frajere!“

Muži na verandě dostavníkové stanice se rozesmáli. Jen Darnell zůstal vážný.

Boone zlostí pěnil. Na nic se však nezmohl, takže pobodl koně do slabin a vydal se k horám ležícím za Bitter Creekem. U posledních domů ve městě se zastavil a zahrozil pěstí, aby pak konečně zmizel.

Cizinec se chopil uzdy své klisny a otočil se k Darnellovi.

„Potřeboval bych teplé jídlo, postel a stáj pro Mary. Kde bych to mohl najít?“

„Pojďte se mnou,“ zamumlal Darnell.

Vedl cizince prašnou ulicí. Neomítnuté domy tvořily několik bloků oddělených úzkými uličkami. Před jedním obchodem stál povoz se dvěma koni podřimujícími v tom demoralizujícím horku. Poblíž se o několik kostí rvali psi. Bylo vidět jen velice málo žen a ještě méně dětí. Bitter Creek vypadal jako hraniční osada, jejíž obyvatele tvořili převážně muži.

U jedné budovy s plochou střechou, která se nijak neodlišovala od ostatních, Darnell zastavil.

Na dveřích byl v černé barvě vyvedený nápis:

TRAIL HOUSE

ubytování, strava, píce

„Tady dostanete všechno, co potřebujete,“ prohodil Darnell.

Pohlédl cizinci do očí a řekl: „Nebude vám vadit, když se vás zeptám na jméno?“

„John Sullivan Sands,“ odvětil cizinec a vkročil do hotelu.

Na druhé straně ulice u saloonu se Ed Clearney skláněl nad mrtvým Pricem a prohlížel si obrovskou díru, kterou mu udělala kulka z remingtonky v hrudi. Když se narovnal, byl bledý jak stěna.

„Pane Bože!“ zašeptal. „Tudy bych mohl protáhnout pohárek s whisky, ani bych se nedotkl masa. Něco takového jsem ještě v životě neviděl!“

Sands vkročil do haly. Byla zařízena daleko vznešeněji, než napovídal vnějšek hotelu.

Za recepčním pultem stála mladá žena, odhadoval ji na takových osmadvacet let. Hleděla na něho s neskrývaným zájmem. Jistě viděla, co se odehrávalo před Clearneyho saloonem.

„Dobrý den,“ řekla. „Chcete pokoj?“

Sands přikývl.

„Postel, vědro s horkou vodou, teplé jídlo a píci pro koně.“

„Dostanete všechno, pokud zaplatíte.“ Žena zvedla obočí a změřila si ho pohledem. „Jídlo stojí padesát centů. Píce a stání pro koně na den také. Chcete zůstat v Bitter Creeku déle, nebo chcete přespat jen jednu noc?“

Sands pomyslel na Raffa Boonea, který odjel do hor západně od města a kul odplatu. Darebáci jako on mají všude nějaké známé.

„Jenom jednu noc.“

Žena svraštila čelo.

„Tak to vám budu muset k ceně připočítat jeden dolar – za ložní prádlo, které budeme muset ihned měnit. Kdybyste zůstal déle, stálo by vás to jen padesát centů.“

„Ložní prádlo?“

Sands si myslel, že se přeslechl. Ještě nikdy nespal v hotelu s ložním prádlem, každopádně ne v takovém zapadákově, jak byl Bitter Creek.

„Ano, přesně tak, aspoň se budete moct pořádně vyspat v čisté posteli.“ Žena se usmála. „Mně ten hotel patří a musela bych se stydět, kdybych nemohla svým hostům nabídnout to, na co mají nárok, když za to platí.“

„To je velice rozumný názor,“ přisvědčil Sands.

Podíval se na tu ženu jinýma očima. Měla krásný, oválný obličej a štíhlou postavu. Byla oblečena do světlých mušelínových šatů. Její rty se zdály být poněkud větší, než bylo obvyklé a vypadalo to podle nich, že se ráda směje, i když tady na okraji divočiny asi neměla moc důvodů k smíchu. Taková hezká žena jako majitelka hotelu v zapadlé pohraniční díře, to Sandsovi nějak nešlo dohromady.

Sluneční paprsky prosvítající oknem dávaly jejím vlasům olivový nádech. Měla je učesané dozadu a svázané do copu. Sands se přistihl při myšlence, že by mu nebylo proti srsti si s těmi vlasy pohrávat.

Z tohoto příjemného přemítání ho vyrušil hlas té ženy. „Takže teď už znáte cenu. Máte tolik peněz?“

„Samozřejmě, madam.“ Sáhl si do kapsy kabátu a vytáhl z ní hrst stříbrných dolarů. „Vezměte si, kolik chcete.“

Pozvedla obočí a pohlédla na ty peníze.

„Padesát centů za každého koně, dalších padesát za jídlo. Jeden dolar za pokoj. Za teplou vodu dvacet centů.“

„Když chcete,“ pokrčil Sands rameny.

Sledoval ji, jak si svými úzkými prsty bere několik mincí. Zbytek mu nechala. Ty prsty nezdobil žádný prsten, takže to vypadalo, že není vdaná.

„V pořádku.“ Žena ukázala na dveře po své pravici. „Tam je jídelna. Když půjdete po chodbě doleva, najdete pokoje pro hosty. Vyberte si, který se vám bude líbit, obsazený není žádný. Horkou vodu vám nechám přinést později. Stáj je za domem. Nakrmit a napojit svého koně musíte sám.“

„Děkuji, madam,“ vděčně odvětil Sands.

Usmála se na něj.

„Neříkejte mi, prosím, madam. Jmenuju se Angie Madisonová. Všichni moji hosté mi říkají Angie. Nebudu mít nic proti tomu, když mi tak budete říkat i vy.“

Všimla se, že se dívá po knize hostů, a potřásla hlavou.

„Nemusíte se nikam psát. V Bitter Creeku už pěkně dlouho není žádný marshal. A nikdo jiný se o to nestará.“ Její hlas zněl náhle jakoby jaksi trpce. „A nikdo se vás ani nebude ptát na jméno, když mi ho neřeknete sám.“

„Jsem John Sullivan Sands,“ představil se a zamířil do chodby, v níž měly být pokoje pro hosty. Cosi na té ženě ho znepokojovalo. Že by snad její pronikavé zelené oči? Cítil, že se za ním dívá.

Pokoj, do kterého vstoupil, byl zařízen jednoduše, ale útulně. A dokonce tam – světe div se – bylo čisté ložní prádlo.

Sands vyzkoušel matrace. Jak měkounké. Lehl si. Spát se tu bude dobře pomyslel si. Ale zítra, hned za svítání, bude muset zase vyrazit. Raff Boone jistě nebude ztrácet čas a dá do kupy ničemy, jako je on, aby se mu pomstil.

Další hodinu strávil Sands ve stáji, kde se postaral o kobyly, a poté si konečně dopřál vytouženou horkou lázeň. Smyl ze sebe červený prach pouště a ošetřil si puchýře na nohou.

Teprve teď, když už bylo po všem, na něho dolehla únava z onoho děsivého pochodu pouští.

Lehl si do postele a zaspal. Probudilo ho klepání na dveře. Okamžitě sáhl po koltu, který vzal Booneovi. Měl ho pod polštářem.

„Kdo je to?“

„To jsem já – Angie,“ ozvala se hoteliérka. „Zaspal jste gong. Máte už nachystanou večeři, pane Sandsi.“

„Děkuji.“ Posadil se a natáhl na sebe kalhoty.

„Hned přijdu.“

Žena odešla.

Na převlečení měl pouze jednu košili, protože všechny svoje věci měl ještě stále v batohu, jenž visel na Maryině sedle. Pohlédl do zrcadla a zjistil, že by se měl oholit. Protože by však nestihl přijít včas na večeři, musel na to zapomenout.

Angie Madisonová stála za recepčním pultem. Ukázala na dveře jídelny. „Jste očekáván, pane Sandsi.“

„Očekáván?“ pozvedl lovec kojotů obočí. „Kým?“

Stále měl za opaskem pod kabátem Booneův revolver a teď na něho bezděky sáhl.

„Panem Darnellem,“ odvětila žena s úsměvem. „Je to pokojný muž. Nevěřím, že by po vás chtěl střílet. Můžete tam jít bez obav, pane.“

„Máte dobré oči, madam,“ prohodil Sands, když si všiml, že hoteliérce pohyb jeho ruky neunikl.

„Profesionální deformace,“ poznamenala a prohrábla si vlnu spadající jí do čela. „A prosím, neříkejte mi madam. Nejsem vdaná.“

„To mě těší!“ málem vykřikl Sands. Na poslední chvíli to však spolkl.

Co je? Užasl. Ráno musím být aspoň třicet mil odsud, jestli chci zůstat na živu. Zaplést se s nějakou ženskou, to je tak to poslední, co si můžu dovolit.

Vstoupil do jídelny. U jednoho stolu v rohu sálu seděl Hugh Darnell a kýval na něj.

„Čekám na vás,“ řekl, když Sands přikročil ke stolu.

„Vím,“ odvětil Sands a posadil se. „Nebudete proti, když se nejprve pořádně najím? Dva dny jsem nejedl nic jiného, než ještěrky a pár stonků pouštního býlí.“

„Musíte být tvrdý muž, když jste dokázal přejít poušť pěšky,“ uznale konstatoval Darnell. „Pokud vím, tak to ještě nikdo nedokázal.“

„Možná,“ opáčil Sands, „to ještě nemusel nikdo dokázat. Já jsem k tomu měl dobrý důvod: chtěl jsem dostat dva bastardy, kteří mně ukradli mého koně a nechali mě tam, jak předpokládali, chcípnout. Měli smůlu, že jsem byl houževnatější, než si mysleli.“

„Ano, to pro Price byla smůla,“ dodal Darnell. „Ale před Boonem se mějte na pozoru! Má v horách přátele – a vsadím se, že už je na cestě sem, aby se vám pomstil.“

„Zítra,“ řekl Sands, „chci z tohoto krásného města zmizet, starosto.“

„Opravdu? Právě o tom bych s vámi chtěl mluvit.“

„Později.“

Díval se, jak z kuchyně vyšla Angie Madisonová a nese mu jídlo. Kolem pasu měla zástěru a ve tváři byla celá červená od kamen.

„Doufám, že vám bude chutnat,“ řekla Sandsovi, když před něho položila na stůl talíř a příbor.

„To určitě, madam,“ uklidnil ji. Poté se pustil do jídla.

Angie si vyměnila pohled s Darnellem. Ten jenom pokrčil rameny a sklopil zrak. Sands, přestože se věnoval jídlu, si toho všiml. Mezi těmito dvěma lidmi, starostou a hoteliérkou, muselo být nějaké tajemné spojení.

Jídlo spořádal rychle. Pak vypil kávu. Opřel se o židli a začal si cpát dýmku.

„Nuže, co pro vás mohu udělat, starosto?“

Darnell se nenápadně rozhlédl. Kromě nich dvou se v jídelně nacházelo ještě několik hostů.

„Poslouchejte,“ zašeptal, „nechtěl byste se stát marshalem Bitter Creeku? Už půl roku žádného nemáme.“

„Co?“ Sandse to tak zaskočilo, že mu překvapením vypadla z úst dýmka. „Vy mi nabízíte místo městského marshala? Ale vždyť mě vůbec neznáte.“

Darnell pozvedl obočí.

„Poněkud mě podceňujete, příteli. Já se v lidech vyznám, o tom nepochybujte. Muž, který pěšky přejde Rudou poušť, aby zúčtoval s těmi dvěma darebáky, už musí mít určitou vnitřní sílu. A to, jak jste Price a Boonea vyřídil, hm, oba jsou u nás známí: s koltem to dovedou zatraceně dobře a nemají naprosto žádné skrupule. Poslal jste Price do pekel, kam už dlouho patřil a vyhnal Boonea z města. To se ještě nikomu nepovedlo. Jestli toto nic neznamená, tak co potom?“

Sklonil se nad stůl. „Můžeme vám nabídnout šedesát dolarů za měsíc – s ubytování a stravou zdarma, pochopitelně. Vím, že to není moc při tom nebezpečí, ale jsme chudá obec. A je to dvakrát tolik, co si vydělá horník nebo pastýř dobytka. Rád bych vám nabídl víc, ale nebe je mi svědkem, že na víc opravdu nemáme.“

Sands pohlédl do šálku kávy. Myšlenka zůstat v Bitter Creeku, blízko Angie Madisonové, byla opravdu svůdná. Ale bylo by to zřejmě příliš nebezpečné.

„Proč nevezmete někoho z vlastních lidí? To v tomto městě nejsou žádní muži? Nebo je ten džob příliš horký?“

Darnell si přejel dlaní po tváři. Vypadal nyní trochu zasmušile.

„Budu k vám úpřímný,“ zamumlal. „Za poslední rok jsme přišli o dva marshaly – oba byli zastřeleni ze zálohy. Od té doby to nikdo nevezme.“

„Aha, tak teď už vím, o co vám jde,“ dodal Sands. Vytáhl fajfku z úst a namířil její hubku na Darnella jako revolver. „Takže sebevražedný džob. A vy si myslíte, že jsem takový blázen a přijmu to?“

„Dal jsem vám jenom nabídku, protože jsem přesvědčen, že jste muž, který se tak jednoduše nedá zabít,“ snažil se Darnell. „Jinak bych s tím za vámi nepřišel.“

Tlumeným hlasem pak pokračoval: „Většina obyvatel našeho města jsou kvakeři. Slyšel jste někdy o kvakerech? Jejich víra jim zakazuje zvednout ruku nebo zbraň proti svému bližnímu. Všichni jsou pro ně bratry – i když ti bratři vraždí. Mezi těmito lidmi je těžké najít někoho, kdo by zastupoval zákon s puškou v ruce.“

„A já bych jím, podle vašeho mínění, měl být?“ otázal se Sands.

Darnell přikývl.

„Ano. To teda rozhodně ano.“

Sands dopil šálek kávy. Poté si opět potáhl s fajfky. Skrze modrý dým, jenž stoupal z dýmky, se rozhlížel kolem.

„Velmi se ve mně mýlíte, starosto. Jediní tvorové, které jsem zatím zabil, jsou jenom kojoti a chřestýši. To s Pricem byla jenom a jenom sebeobrana, nic jiného. Proč bych jinak nechal běžet Boonea?“

„Takže to odmítáte?“ řekl Darnell.

„Ano, přesně tak,“ přitakal lovec. „Zítra touto dobou už budu hodně daleko.“

Vstal, hodil padesáticentovou minci na stůl a poklepal si na okraj klobouku.

„Dobrou noc, pane. Doufám, že jsem vás moc nezklamal, ale každý musí v první řadě myslet na sebe.“

„Rozumím,“ podotkl Darnell. „Ale jestli zítra odjedete, tak si dávejte na Boonea dobrý pozor. Zmizte co nejdřív, ještě než shromáždí své kámoše.“

„To se nebojte,“ upokojil ho Sands a opustil jídelnu.

Hned jak odešel, objevila se ve dveřích do kuchyně Angie. Posadila se na volnou židli a zeptala se: „No?“ Její pronikavé oči provrtávaly starého muže.

„Nevzal to,“ povzdechl si Darnell. „Řekl, že zatím zabil jenom kojoty a chřestýše.“

„Ale zastřelil přece Price!“ zvolala Angie. „Viděla jsem to odsud. A i když jsem žena, tak mě to rozhodně potěšilo, když jsem viděla, jak toho ksindla oddělal.“

Darnell pokrčil rameny.

„I já jsem mu to řekl. Ale on tvrdil, že to byla jenom sebeobrana. Nechce se míchat do věcí, s kterými nemá nic společného. Je mi líto, Angie, ale není to muž, za kterého jsme ho považovali.“

„Pak ať k nám je nebe milostivé. Ti darebáci z hor budou chtít pomstít Priceovu smrt na nás na všech.“

Noc byla teplá.

Sands ležel – polonahý – ve své posteli a přemýšlel. Přestože byl celý domlácený a unavený, pořád nemohl usnout.

Price a Boone patřili k nějaké bandě z hor, to mu prozradila Darnellova slova. A toto město se jich bálo. Jenže co je mu do toho? Co? Raději uvažoval nad tím, kam se vydá. Vrátit se do Rudé pouště by mohlo být nebezpečné. Boone žil a věděl, kde lovil. Možná tam už teď na něho čekají nějací jeho kumpáni. A těm se chtěl vyhnout.

Sands tuto část pouště neznal. Viděl jenom hory, které se zvedaly za Bitter Creekem. Když je překročí a pak se vydá na západ, bude tam moct začít znovu. Za horami se rozkládá mnoho rančů a dobytek trpí útoky kojotů.

Usnul až po půlnoci. Trápily ho noční můry. Stále viděl Price, jak padá s dírou v hrudi. A viděl také šklebícího se Raffa Boonea, jak drží před sebou Angie Madisonovou jako živý štít a míří jí koltem na hrdlo.

Probudil se úplně zpocený, když do místnosti pronikly otevřeným oknem první paprsky slunce.

Zaklel a vyskočil z postele. Chtěl vyjet ještě před svítáním, a on už byl den.

Oblékl se, zapnul si revolverový pás, který ještě včera patřil Booneovi, nasadil si na hlavu klobouk, sáhl po pytli s prádlem, sedlových kapsách a pušce a mohl vyrazit.

Snídani mu přinesla jedna Mexičanka. Chvatně se najedl. Přitom se neustále rozhlížel v naději, že spatří Angie Madisonovou. Ta se však neukázala. Šel do stáje a napojil klisnu. Poté jí nasypal do koryta obrok, počkal, až se nažere a osedlal ji.

Město se rozkládalo od říčky, jež mu dala jméno, po úpatí hor na západě. Na východ od města ležela Rudá poušť. Sands viděl, jak se nad ní tetelí vzduch. Už se nemohl dočkat svěžího horského povětří.

U žlabu naproti dostavníkové stanice nechal ještě jednou napojit Mary a naplnil zde také vodou své láhve. Poté se vydal do hor. Na jih od nich se mělo nacházet údolí Owyhee s bohatými pastvinami, ideálním prostředím pro chov dobytka. Tam by s živobytím neměl být problém.

Mary, jeho krémová kobyla, běžela pomalým klusem, kterému na Západě říkají jogg, kdy se jezdec v sedle takřka nehýbe. U posledních domů se silnice změnila ve vyjetou, rozbitou pistu, jež stoupala do pustých kopců. Sands ještě jednou zastavil a ohlédl. Připadalo mu, že Angie Madisonová stojí před Trail Housem a dívá se na něj. Při myšlence na ni se mu sevřelo hrdlo. Pak raději vyjel.

„Pojďme, Mary,“ řekl své kobyle a vydal se na cestu.

Bylo hezké, teplé dopoledne. Vzduch byl prosycen šalvějí, mátou a levandulí. Nad kvítím poletovali čmeláci.

Na svazích tvořily skály, skupiny jalovců a tamaryšků jakési ostrovy, v nichž se mohli skrývat jezdci. Sands se proto neustále obezřetně rozhlížel a pravou ruku měl na pažbě winchestrovky, již včera vzal Booneovi. Měl ji strčenou v sedlovém pouzdru spolu se svou remingtonkou.

Měl za sebou už polovinu stoupání, když po pravici spatřil oblak zvířeného prachu. Vznášel se nad jedním sedlem.

Zatímco pokračoval v jízdě, stále sledoval onen oblak. Brzy uviděl dva jezdce, kteří mířili přímo k němu. Po chvíli zabočili tak, že mu při jejich tempu museli zkřížit cestu.

Náhoda?

Sands sevřel rty. Vzpomněl si na Darnellovo varování. Ten nápad jet přes hory asi nebyl tak geniální, jak se mu zpočátku zdál. Rozhodně se nemohl spoléhat na nějakou náhodu. Dvou jezdců se sice bát nemusel, ale co když jich je víc?

„Musím mít jistotu,“ řekl si.

Lehkým dotykem ostruh přiměl kobylu ke cvalu. Blížil se k jedné terénní vlně. Tu zjistil, že těch jezdců je víc, že se k němu blíží čtyři oblaky prachu, zatím zpola kryty křovím a skalami. Museli ho pozorovat, už když vyjel.

„Trochu jsem je podcenil,“ zamumlal. „Proč jsem, ksakru, musel zrovna dneska zaspat!“

Oblaky prachu se blížily. Před nimi cválali muži, mnoho mužů. Lovci, kteří zavětřili cennou kořist: Johna Sullivana Sandse!

Jako vždy, když se ocitl v nebezpečí, začal jeho mozek chladnokrevně pracovat.

Obě vnější skupiny pronásledovatelů byly od silnice ještě poměrně hodně vzdáleny. Jestli se mu podaří dostat se před nimi na hřeben, udusí se pak prachem.

„Běž, Mary, běž!“ zvolal a kobyla se dala do ostrého cvalu.

Sands se vyklonil, aby jí ulehčil běh. Ačkoli byl vysoký, moc nevážil. A při jízdě o život se počítala každá libra váhy.

Obklopen mračny prachu stoupal do svahu. Slyšel již dusot kopyt a výkřiky pronásledovatelů. Pak padl výstřel – suchá rána z pušky. Sands cítil, jak kulka proletěla těsně nad ním.

Přitiskl se kobyle na krk a hnal ji, jak mohl. O sebe strach neměl. Věděl, že v takové rychlosti a navíc za jízdy ho jenom velice těžko mohou trefit puškou. Bál se však, že by mohla nějaká zbloudilá kulka zasáhnout Mary.

Kobyla prohnula hřbet jak kočka. Vypadalo to, že letí. Stále dýchala velmi klidně, což bylo známkou dobré krve. Zahřála se a nyní běžela jako stroj, pravidelně, neúnavně. Žádný jiný kůň se jí nemohl rovnat.

Jezdci, kteří se snažili Sandsovi s obou stran odříznout cestu, nyní ztráceli. Jejich řev slábl. Ještě jednou třeskl výstřel, ale lovce kojotů nezasáhl.

Přitáhl uzdu a zpomalil. Jediným znamením zvýšené námahy byla pěna, která jí odletovala od huby.

Svah se zdál být shora rovný, ale ve skutečnosti byl plný kotlinek, terénních vln a jam. Sands nyní jel k ploché vyvýšenině. Před ní cesta klesala do nevelké kotliny, kolem níž se tyčily skály. Rostly zde jalovce a tařice.

Sands sjel do kotliny. Na opačném konci se málem srazil se skupinou jezdců, kteří na zpocených koních jeli naproti němu.

Okamžitě zastavil, načež se Mary vzepjala na zadních. Obrátil se a hnal se dolů. Za ním třeskly výstřely z velkorážních revolverů. Kulky se odrážely od skal.

Za zatáčkou zmizel svým pronásledovatelům z dohledu. Nalevo uviděl proláklinu mezi skalami.

Sands tam zamířil, bez toho že by zpomalil. Projel křovím a vydal se nahoru.

Teď musí Mary předvést, co umí. Šlo mu totiž o život. Lehce se jí dotkl ostruhami a okamžitě zrychlila. Když se Sands ohlédl, uviděl, že všechny skupiny pronásledovatelů se spojily. Pokoušel se je spočítat, ale u devíti přestal. Vytvořili široký půlkruh, jímž mu odřízli cestu směrem na jih, na západ a na sever.

Zbýval mu tedy jedině východ, tedy směr, odkud přijel. A tam ležel Bitter Creek.

Vyjel na hřeben jedné terénní vlny a nechal na chvíli kobylu odpočinout. I Mary již začala být unavená. Cval na takové kamenité cestě ji značně vyčerpal. Klisna již dýchala zrychleně a její kůže byla černá od potu.

Ještě jednou se Sands pokusil prorazit na západ, ale zahnala ho sprška střel.

Bylo mu líto, že kvůli bandě takových darebáků musí štvát svého koně, raději by zastavil a vyřídil si to s nimi. Jenže ne tady, protože tady ho mohli obklíčit. Když už bude nucen bojovat, tak aspoň na místě, které pro to bude vhodné. Nejlepší by bylo město. Tam se měl kde skrýt, což se o této bezlesé krajině říci nedalo. Navíc tam může počítat s pomocí Darnella a snad i několika dalších mužů.

Upnul se na tuto myšlenku, přestože věděl, že se za něho nikdo nepostaví. Kdyby aspoň v Bitter Creeku byl marshal.

Hodinu poté, co opustil město, se tam zase vrátil. Zaprášený a na zpoceném, uříceném koni. Spěšně se snažil najít místo, kde by se mohl schovat.

Několik lidí, kteří se nacházeli na ulici, vyděšeně strnulo, když procválal kolem nich. V mžiku byla zavřená všechna okna a dveře a ulice Bitter Creeku se vylidnily.

Sands zajel k dostavníkové stanici. Otočil se. Pohlédl na ulici. Žádné pronásledovatele neviděl. Věděl však, že přijdou. A brzy!

Chvíli si pohrával s myšlenkou uprchnout do pouště. Jenže tam by už proti nim neměl šanci vůbec. Pokud by to udělal, rovnalo by se to sebevraždě.

Zabočil do uličky mezi dvěma bloky.

Zastavil před dvoupatrovým, špinavým domem dole z neomítnutých cihel, nahoře z neohoblovaných prken, které horko už zcela zprohýbalo.

Musela to být nějaká sýpka nebo něco takového, protože ve štítě viděl dvířka. Nad nimi byla připevněná kladka, z níž viselo lano, po kterém se daly vytahovat těžké náklady.

„To je ono!“ blesklo Sandsovi hlavou.

Honem budovu objel, našel polootevřená, dřevěná vrata a seskočil před nimi ze sedla. Poté dovnitř zavedl svou klisnu. Chvíli vevnitř musel postát, než si jeho oči zvykly na přítmí.

V rohu špýcharu stály dva vozy, jeden dvoukolák a jeden konestogský vůz, jenž se užíval při přepravě zboží na dlouhé vzdálenosti.

V druhém rohu se nacházely pytle s obilím a balíky sena a slámy.

Sands zavedl klisnu do rohu, kde byla chráněná slámou, a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Pak vylezl po žebříku na půdu.

Žebřík za sebou vytáhl. Kdo by se teď chtěl k němu dostat, musel přijít před hlaveň jeho winchestrovky.

Škvírami dovnitř vnikaly paprsky denního světla. Sands otevřel dvířka a přivalil k nim dva měchy s obilím. Poté si za ně klekl a čekal. Srdce mu bušilo vzrušením a nervozitou. Ještě nikdy se neocitl v tak nebezpečné situaci. Možná bude za pár minut mrtvý.

Tu se k jeho uším donesl dusot koní. Už jsou tady!

Po chvíli je spatřil.

Sjížděli do města z hor. Sands si položil hlaveň winchestrovky na pytle s obilím. Proklínal se nyní za to, že si do této zbraně neobstaral víc nábojů. Měl pouze patnáct patron a několik nábojů do Booneova koltu v revolverovém opasku. Na nějaké delší obléhání to rozhodně nebylo.

Polil ho studený pot. Košile se na zádech přilepila. Když natáhl kohoutek winchestrovky, chvěly se mu prsty. Věděl, že jestli chce přežít, musí zabíjet.

Bandité projížděli ulicí zahaleni mračny prachu. Stříleli přitom do vzduchu, aby lidem nahnali hrůzu. Když projeli kolem špýcharu, tak je Sands spočítal. Devět chlapů – devět po zuby ozbrojených zabijáků.

Devět proti jednomu.

Zahlédl mezi nimi Boonea. Zavolal cosi na ostatní a zastavil se u dostavníkové stanice. Tam však zřejmě nikoho nenašel, takže zamířil k saloonu a zařval: „Clearney, vystrč tu svou držku, než si pro tebe přijdu sám!“

Sands pozoroval, jak se létací dveře saloonu pomalu otevřely. Na ulici váhavě vyšel Clearney. Třásl se strachy.

„Co chceš, Raffe?“ zeptal a polkl.

„Kde je? Kam se schoval?“ zvolal na něj Boone.

„Kdo?“ ptal se Clearney.

Boone na něho namířil revolver. „Nepokoušej se mi namluvit, ty ksindle, že to nevíš?“

„Ale já vážně nemám tušení,“ bránil se Clearney. „Opravdu, Raffe, já nevím.“

„Ty dacane,“ zavrčel Boone, „myslím, že kulka ti pomůže, aby sis vzpomněl.“

Natáhl úderník revolveru a dodal: „Tak co, budeš mluvit, nebo mám z tebe udělat cedník?“

Clearney padl na kolena a zoufale spráskl ruce.

„Já to nevím!“ zavzlykal. „Přísahám při své mrtvé matce, že to nevím.“

„Ale, páneček se nám rozplakal!“ zasyčel Boone.

Zašklebil se a podotkl: „Viděl jsi přece, jak ten pazgřivec oddělal mého kámoše Vince. A řekl bych, že tě to potěšilo. Za to mi zaplatíš.“

Namířil na klečícího muže.

Clearney sklonil hlavu. Třásl se jako osika.

„Nestřílej, Raffe,“ zašeptal. „Prosím, prosím, nestřílej!“

„Oddělej ho!“ zavrčel jeden z Booneových kumpánů, kteří stáli za ním. „Proč máme kvůli němu ztrácet čas?“

„Však ho také hned oddělám!“ přisvědčil zubící se Boone.

Položil ukazováček na kohoutek – a v tom okamžiku se v Sandsovi cosi pohnulo.

Nemohl přece jenom tak přihlížet vraždě nevinného člověka.

Zalícil a vypálil.

Boone roztáhl ruce a padl ze sedla na zem.

Z otevřených dvířek stoupal kouř.

„Tam nahoře!“ ozval se kdosi a Sands věděl, že jeho úkryt je prozrazen.

Bleskově znovu nabil. Bandité vyjeli ke špýcharu. Kolty stříleli na přivřená dvířka. Některé kulky jen odlouply kus omítky, jiné však provrtaly dřevěná dvířka a hvízdly Sandsovi kolem hlavy. Některé se též zaryly do pytlů s obilím, které měl vyložené v okně. Zrní se sypalo dolů. Cosi horkého proletělo kolem něj a shodilo mu to klobouk.

Zamířil na nejbližšího jezdce a vystřelil. V tom zmatku však příliš sklonil hlaveň. Trefil koně do hlavy, ten se svalil k zemi a jezdce pohřbil pod sebou.

Sands měl na mušce dalšího. Jeho kulka provrtala tomu desperátovi bok. Muž rozhodil rukama a zřítil se ze sedla. Pokusil se pak sice vstát a udělal dokonce i několik vrávoravých kroků, ale pak se sesunul k zemi.

„Zpátky!“ zvolal kdosi. „Oddělal Raffa a Sida. – Zpátky, říkám vám, nebo nás oddělá všechny!“

Poté ještě jednou třeskla salva z revolverů a přinutila Sandse stáhnout hlavu. Když ji opět zvedl, viděl, jak bandité ujíždějí pryč. Teď už jich nebylo devět, ale jenom šest.

Zamířil na ně. Možná, že ještě jednoho nebo dva sejmout mohl, ale neudělal to už. Snad jim ta lekce do budoucna stačila.

S nohama rozechvělýma jako po těžké práci slezl po žebříku dolů. Měl vyschlé hrdlo kvůli dýmu z hlavně. Když vysypal trubicový zásobník, vypadly z něj jen prázdné nábojnice, ani jedna patrona!

Tak jsem je porazil posledním nábojem! Pomyslel si.

V klobouku, který mu při přestřelce spadl, objevil díru. Když si jej znovu nasadil na hlavu, přeletělo nad ním hejno hus. Tak blízko se ocitl smrti! Jenom dva palce a už by nikdy neuviděl slunce, už by si nikdy nevychutnal večerní vánek.

Clearney ještě stále klečel u svého saloonu. Zdálo se, že nemůže věřit tomu, že je ještě na světě. Když Sands pohlédl na stín, zjistil, že od přestřelky neuplynula nijak dlouhá doba. Jenom chvilička. Mezi prvním a posledním výstřelem nemohlo uplynout víc jak pět minut.

„Vstaň, člověče, už je po všem,“ řekl Clearneymu.

„Ale Boone,“ zamumlal barman a pomalu se zvedl.

Sands pohlédl na Boonea, který ležel v prachu a nehýbal se.

„Je po něm. Ten už nikoho ohrožovat nebude.“

Sands kráčel dál. Klekl si vedle bandity, na něhož se zřítil jeho kůň. Sáhl mu na krk. Puls ovšem nenahmatal. I tento desperát již zaměstnával přijímací oddělení pekla.

Vstal. Dva mrtví muži, dva mrtví koně a jeden zraněný, to byl výsledek tohoto krvavého rána. Cítil na jazyku podivnou pachuť.

Bandita, jehož zasáhl do boku, se opíral zády o jeden sloupek.

„Pomoz mi, vykrvácím,“ zasténal.

„Ty bys mi pomohl, kdybys mě dostal?“ zlostně se zeptal Sands.

Otočil se na Clearneyho: „Máte v tomhle zatraceném městě doktora?“

Clearney zavrtěl hlavou.

„Nemáme. Jenom kováře. Jmenuje se Joe McCloud. Říká, že to, co pomůže koním, je dobré i pro člověka.“

„Tak ho sem přiveďte,“ dodal Sands.

Obrátil se, protože uslyšel nějaký hluk. To však byli jenom občané Bitter Creeku. Náhle se objevili na ulici a po skupinkách se trousili právě k němu. Sands mezi nimi spatřil Darnella.

Nevěděl však, proč k němu jdou, protože se nestarali ani o něj, ani o mrtvé bandity. Dívali se kamsi za něho.

„Starosto!“ chtěl zvolat, ale selhal mu hlas.

Uslyšel totiž něco, co by na takovém místě nikdy nečekal.

Málem se mu dojetím podlomila kolena.

Byl to dětský pláč.

Sands se vydal k mužům, kteří tam zamračeni stáli a dívali se na cosi, co leželo na zemi. Rozestoupili se, když ho uviděli. Někteří z nich smekli klobouk. Mnohým vhrkly do očí slzy. Všichni byli velmi bledí.

A pak to spatřil i Sands.

Ležela tam mladá žena. Byla mrtvá.

„Ach, Bože!“ zamumlal otřesen.

Té ženě mohlo být nanejvýš třicet let. Měla na sobě prostý oděv. Když se nad ni Sands sklonil, všiml si krvavé rány na prsou. Sevřelo se mu hrdlo.

Vedle ženy klečela dívka, sotva odrostlá školní lavici. Po tváři jí stékaly slzy. Za ruku držela malého, asi čtyřletého chlapce. To jeho pláč byl tak slyšet.

„Jak se to stalo?“ zeptal se hlasem, který mu skoro ani nezněl jako jeho.

Jeden z mužů pokrčil rameny.

„Nevíme.“

Položil tmavovlasé dívce ruku na rameno a dodal: „Teď musíš mluvit ty, Ann.“

Dívka pohlédla na Sandse.

„Tommy vyběhl ven, když uslyšel na ulici střílení,“ zamumlala. „Máma ho chtěla chytit a přitom ji jedna kulka trefila.“

Opět se rozplakala. Tiskla se k vřískajícímu chlapci, jenž natahoval ruce k mrtvé a křičel: „Mami, mami!“

Sands se cítil hrozně. Cítil, jak se na něho shromáždění muži vyčítavě dívají. A vůbec nejpronikavěji ze všech Hugh Darnell.

Jako by se tím pohledem ptal: „Proč jsi sem musel přivést ty zločince, střílení a smrt? To sis pro ten boj nemohl vybrat jiné místo?“

Již podruhé v tomto dni v Johnu Sullivanu Sandsovi uzrálo jasné rozhodnutí. Zatím byl pouze lovcem kojotů. Teď se chtěl stát i lovcem lidí. Teprve pak snad zapomene na děsivý pláč toho dítěte i slzy oné dívky. Teprve pak snad zapomene na to, že do města přivedl vrahy nevinné ženy.

Slyšel, jak Darnell říká: „Zaneste Hatty do domu. Někdo by měl jet do dolů a povědět o tom lidem. Myslím, že to chudáka Billyho moc raní.“

Objevila se Angie Madisonová. Také ona měla v očích slzy. Objala obě děti.

„Pojďte se mnou. Já se o vás postarám, než přijede tatínek.“ Její pohled ulpěl na Sandsovi. A jakoby i ona mlčky říkala: „Vším jsi vinen ty!“

Mezi shromážděnými muži prošel až k Darnellovi a poklepal mu na rameno.

„Měl byste chvilku, starosto?“

„Ano?“ Darnell se k němu otočil. Byl menší než Sands. „Co ještě chcete? To už jste nezpůsobil dost zla?“

„Nebyla to moje vina,“ odtušil Sands. „V horách mě obklíčili a musel jsem se vrátit sem. Chtěli to se mnou vyřídit tady. – Tady, kde jsem zastřelil Price. Věřte mi.“

„Co to pomůže, když vám budu věřit,“ zamumlal Darnell. „Hatty to život nevrátí.“

Chtěl se obrátit, ale Sands ho pevně chytil za rukáv.

„Počkejte ještě chvíli. Jestli si myslíte, že to je moje vina, tak si ji chci odpykat.“

Pohlédl Darnellovi do očí. „Potřebujete ještě marshala? Ano? Tak mi potom dejte tu zatracenou hvězdu!“

„Och,“ povzdechl Darnell. Do jeho bledého obličeje se vrátila barva. „Takže vy chcete to místo vzít? Hm, to je dobré. To je moc dobré.“

Sands kývl na mrtvou. „Té ženě už život nevrátím. Ani vám nemohu slíbit, že dostanu její vrahy. Ale pokusím se o to, i kdyby mě to mělo stát krk. Dávám vám své slovo.“

„Děkuju,“ zamumlal Darnell. „Pojďte se mnou, ukážu vám, kde je vaše kancelář a kde je vězení.“

Před Clearneyho saloonem stále na zemi seděl zraněný bandita. Skláněl se nad ním ramenatý muž a čistil mu ránu, což banditu samozřejmě bolelo.

„To je Joe McCloud, náš kovář,“ prohodil Darnell. „Neošetřuje jenom koně, ale i lidi.“

„Vím už o něm,“ přikývl Sands.

Obrátil se na McClouda a zeptal se: „Jak to s ním vypadá? Dostane se z toho?“

„Ten?“ odpověděl McCloud s korkovým špuntem v ústech. „Za dva dny je zase na nohou. Kulka jím proletěla a nepoškodila žádné důležité orgány ani nezlomila žádnou kost. Takže budeme mít práci s věšením.“

„Chci, abyste ho přivedl do vězení, hned jak ho ošetříte,“ řekl Sands.

„Do vězení?“ užasl McCloud. „To mi vysvětli, Hughu. Proč?“

Darnell ukázal na Sandse. „Víš, kdo je ten muž?“

„Jistě,“ zabručel kovář. „Včera zastřelil toho smradlavého ksindla Price před Clearneyho hospodou. Ví o tom celé město.“

„O.K.,“ potřásl Darnell hlavou. „Pan Sands je kromě toho novým marshalem Bitter Creeku. Bylo by dobré, Joe, kdybys s ním vycházel co nejlépe.“

McCloud pozvedl obočí.

„Nový marshal? Doufám, že zůstane déle naživu, než ti minulí.“

„Mě tak lehce neoddělají,“ utrousil Sands a šel dál.

Darnell ho zavedl k nízké zděné budově na rohu jednoho bloku. Střechu měla z vlnitého plechu, pod nímž, jak se Sands obával, bylo v tomto ročním období odporné vedro. Okna napravo i nalevo od vchodu byla zamřížovaná. Vchod samotný byl chráněn přístřeškem. Na drátě zde visel štít. Houpal se ve větru. Stálo na něm:

VĚZENÍ

MĚSTA BITTER CREEK

„Račte vstoupit,“ vyzval ho Darnell a otevřel dveře. Pěkně jim skřípaly panty, známka toho, že už je nikdo dlouho nenaolejoval.

Sands vešel do chladné, bíle vymalované místnosti. Dlouho se tam nevětralo. Proto hned otevřel okna. Pak se zvídavě rozhlédl.

Takže toto bylo místní vězení a zároveň úřadovna městského marshala. Jeho budoucí kancelář. Nevypadal zrovna nadšeně.

V rohu stála kamna. Roura vedla střechou ven.

Na zdech se bělaly staré zatykače zarostlých mužů, vyvrhelů, kteří stáli mimo zákon.

Sands si řekl, že do takového Zapadákova, jako je Bitter Creek, nepojedou. Ale člověk nikdy neví…

Vedle kamen stál psací stůl, jehož deska byla vyrobena z ořechového dřeva. Židle byla postavena tak, že se díval na dveře a záda měl krytá. Ve stojanu na pušky za psacím stolem žádné pušky nestály, na věšáku v opačném rohu visel klobouk a kovový kroužek s jedním velkým klíčem. Sands jej vzal a strčil do zámku cely. Hodil se tam.

„To je všechno, co tu zůstalo,“ řekl Darnell. „Pošlu vám sem někoho, kdo tu poklidí, utře prach a umyje podlahu. Nebyl tu nikdo už půl roku. Jestli chcete, můžete tu i spát. Nechám vám sem přinést postel. Samozřejmě vám na náklady města pronajmeme pokoj v Trail Housu.“

„Hm,“ pokýval hlavou Sands.

Posadil se na židli. Přemýšlel přitom o muži, který zde sedával před ním a který teď ležel pod kytičkami na místním hřbitově. Zastřelili ho prý zezadu. Jak dlouho vydrží on?

Inkoust v kalamáři na stole už dávno vyschl, pero zrezivělo. Sandsův pohled ulpěl na zahnědlé fotografii mladého muže, která stála v rámečku na stole. Vzal ji a zblízka si ji prohlédl. Něco ve tváři toho člověka mu bylo povědomé.

Kdo to mohl být? A proč tu fotografii tady nechali?

Zvedl hlavu a pohlédl na Darnella.

„Můj předchůdce?“

Starý muž přikývl. Vypadal unaveně a smutně.

„Ano. Váš předchůdce – a můj syn.“

„C… co?“ zakoktal se Sands. „Jak?“

Darnell chvějící se rukou ukázal na fotografii.

„Slyšel jste dobře. Byl to můj jediný syn Rick. Připnul si hvězdu, když to už nechtěl nikdo jiný vzít. Jednou, když se vracel z obchůzky, ho někdo zastřelil zezadu. Kulka mu rozdrtila páteř. Ještě žil, když mě k němu přivolali, ale pak umřel – v mém náručí.“

„To je mi líto,“ zamumlal Sands. „To jsem nevěděl, nechtěl jsem vás nějak ranit.“

Darnell mávl rukou.

„To je dobré. Tu fotku jsem tu nechal schválně do doby, až přijde jeho následovník. Teď už si ji zase můžu vzít.“

„A jeho vrah?“

„Ten nebyl nikdy nalezen. Rick mi krátce před svou smrtí řekl, že se cítí být ohrožen. Ale když jsem se chtěl dozvědět něco víc, mlčel. Byl to mladý kluk a nechtěl mi přidělávat starosti.“

„Bylo by lepší, kdyby nemlčel,“ podotkl Sands. „Možná mu to mohlo zachránit život.“

„To si taky říkám,“ přisvědčil Darnell. „Vyčítám si, že jsem to přešel a nenaléhal na něho, aby mi to řekl.“

Unaveně si povzdechl.

„Ale teď už je na všechno příliš pozdě. Rickovu smrt nenesu tak těžce jenom já, ale i Angie.“

„Angie?“ pozvedl Sands obočí. „Myslíte Angie Madisonovou, majitelku Trail Housu?“ Darnell přikývl.

„Jistě, jiná Angie v Bitter Creeku není. Byli s Rickem zasnoubení.“

„Ach!“

Tak teď už věděl, co Hugha Darnella a Angie Madisonovou spojuje.

Ještě přemýšlel nad tím, co mu právě sdělil Darnell, když se objevil McCloud, jenž mu přivedl zraněného banditu.

„Kam ho mám strčit?“

Sands otevřel dveře cely: „Sem, to je pro něho to pravé místo.“

Kovář vtáhl banditu dovnitř a hodil ho na slamník, přes nějž bylo přehozeno červené prostěradlo. Muž stáhl obličej v bolestné grimase a tiše zasténal.

„Vidím, že s ním nejednáte zrovna v rukavičkách,“ prohodil Sands.

„A vy se divíte? Vždycky, když se na něho podívám, mám před očima nebohou Hatty Wilsonovou. Pořád musím myslet na její dvě děti,“ zabručel kovář.

Zaťal pěst a bouchl do stolu. „Kdyby bylo po mém, tak bych s ním nedělal žádné cavyky. Dobré lano, oprátka kolem krku a silná větev – to je všechno, co potřebujeme.“

„Ale to by odporovalo zákonu, Joe,“ podotkl Darnell.

„Zákonu? Pch, co máme ze zákona?“ odsekl McCloud. „Kde byl zákon, když ti zastřelili kluka? A kde byl, když tady tito,“ a ukázal na banditu, „odporní zabijáci vtáhli do našeho města a začali kolem sebe střílet. No, kde byl, Hughu? Řekni mi to.“

Sands namítl: „Nezapomeňte ale, McCloude, že zákon je tu ode dnešního dne znovu. A jestli chcete navádět lidi, aby tohoto muže zlynčovali, pak mu klidně můžete dělat v cele společnost.“

„Co?“ užasl McCloud.

Otočil se na Darnella a zeptal se: „To myslí vážně, Hughu?“

„Myslí,“ přitakal Darnell. „Je to nový městský marshal. Nezapomeň, že oddělal Price, Boonea a ještě jednoho ksindla. Mám pocit, že lepšího bychom už nenašli.“

Obešel stůl a otevřel zásuvku. Vytáhl z ní pěticípou hvězdu a pohlédl na Sandse.

„Přísaháte, že budete respektovat zákony našeho teritoria do té míry, dokud jsou vám známy, pečovat o právo a pořádek v našem městě a zachovávat v něm mír za všech podmínek a jedno proti komu? Jestli souhlasíte, pak zvedněte ruku a řekněte: Přísahám!“

„Přísahám,“ zamumlal Sands a zvedl ruku.

„Dobrá.“ Darnell mu připnul hvězdu na košili a dodal: „Přeji vám, marshale, abyste měl víc štěstí než můj chlapec.“

„To,“ poznamenal Sands, „si přeji také.“ Obrátil se na kováře a zeptal se: „Kde je kůň toho vězně?“

„U mě,“ zabručel McCloud. „Zamotal se do uzdy, upadl a narazil si jednu nohu.“

„Přiveďte ho sem,“ řekl Sands.

McCloud pozvedl obočí.

„Proč?“

„Do toho vám nic není,“ chladně opáčil marshal. „Udělejte, co říkám.“

„Pojď, Joe,“ zamumlal Darnell a chytil ho za ruku.

Pak oba vyšli ven.

Sotva co zmizeli, přistoupil Sands ke dveřím cely.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se vězně. „Dělej, mluv.“

„Mitchum,“ odpověděl muž.

„Hm, Mitchum. A dál?“

„Nemám tušení. Vyrostl jsem v domově Union Pacific pro opuštěné děti. Moje matka prý byla táborová děvka. Vždycky mi říkali Mitchum.“

„Dokázal bys jet?“ zeptal se Sands.

„Jet?“ zanaříkal Mitchum. „S dírou v boku? To bych nezvládl.“

„Budeš muset!“ procedil Sands mezi zuby.

„Co se mnou chcete udělat, marshale?“ zamumlal bandita. „Chcete mě nechat jít a pak mě odprásknout na útěku? Na to vám neskočím.“

„No, jak chceš!“ Sands pokrčil rameny. „Slyšel jsi, co by s tebou udělal ten velký chlap, kovář. Lano, oprátka a větev! Možná sežene pár lidí, a když tu nebudu, vytáhne tě ven a pověsí. Quien sabe – kdoví?“

Přistoupil ke dveřím a poznamenal: „Přemýšlej o tom. Máš čas do večera. Rozhodni se, jestli raději pojedeš – s dírou v boku, nebo budeš čekat, co přijde.“

Pak odešel. S pocitem převahy. Usmíval se, protože věděl, jaká bude Mitchumova odpověď.

Obešel dům, v němž byla jeho kancelář a seznámil se tak s bezprostředním okolím svého pracoviště.

Budova stála trochu stranou od ostatních domů. Vypadalo to, jako by se řádní občané tohoto místa štítili.

Za domem se nacházela ohrada, pravděpodobně speciálně zřízená pro marshalova služebního koně. Nevelký přístřešek měl koni sloužit v případě špatného počasí. Za ohradou se už zvedalo úpatí hor.

Sands se opřel o jeden sloupek ohrady, nacpal si dýmku a zapálil si. Přitom si prohlížel okolní krajinu.

„Jedna velká past!“ konstatoval. „Dva dobří střelci na ulici, další dva tady vzadu a živý jim nikdo neuteče. Ale já se jen tak sejmout nedám. To teda rozhodně ne.“

Loudal se zpátky na ulici. Potkal kováře, který s sebou vedl osedlaného hnědáka. Zvíře mělo nateklou přední nohu a lehce kulhalo. To zranění však nebylo nijak vážné.

„Kam s tím šimlem?“ zeptal se McCloud.

„Zaveďte ho do ohrady za vězení,“ odpověděl Sands. „A odsedlejte ho a to sedlo si odneste.“

McCloud si pak zkřížil ruce na prsou a dodal: „No dobře, ale co se mnou. Postaral jsem se o toho hombreho i jeho koně. Kdo mi za to zaplatí?“

„Město,“ opáčil Sands a šel dál.

Myslel na Mary, svou věrnou klisnu. V posledních hodinách se toho přihodilo tolik, že na ni docela zapomněl.

Pořád stála tam, kde ji nechal, za balíky slámy ve špýcharu. Když zavětřila svého pána, radostně zaržála.

„Dobrá kobylka!“ pochválil ji lovec kojotů a poplácal ji po krku.

Odvázal ji a vyvedl ven.

Mrtvá žena, Raff Boone a bandita rozmáčknutý koněm byli již odneseni pryč. V prachu ulice po nich zbylo jen několik tmavých skvrn.

Sands přivedl kobylu do stáje za Trail Housem. Další hodinu ji pak sušil, kartáčoval, prohlížel kopyta, krmil a napájel. Nakonec jí podestlal. Tu péči si určitě zasloužila.

Protože bylo teplo, zpotil se při tom a musel si svléci kabát. Pověsil ho na sloupek. Tu koutkem oka postřehl nějaký stín u vrat. Rychle se otočil a sáhl po Booneově revolveru, jenž mu visel na pravém boku.

Jeho obavy však byly zbytečné, protože to ve vratech stála Angie Madisonová. Sands si oddechl, když ji uviděl, a pokračoval v práci. Po chvíli k němu žena přistoupila blíž.

„Tak jste to přece udělal!“ zamumlala.

„Co jsem udělal?“ vyzvídal Sands.

Angie špičkou prstu poklepala na hvězdu na kabátě přehozeném přes sloupek.

„No, vzal jste to místo marshala. Když mi to Hugh řekl, nemohla jsem tomu uvěřit.“

„Dlužil jsem mu to,“ odvětil Sands. Odmlčel se, aby poté dodal: „A sobě též.“

„Protože si myslíte, že jste vinný smrtí Hatty Wilsonové?“ otázala se žena a zkoumavě na něj hleděla.

Přikývl.

„Ano, proto. I když za to nemůžu jenom já, část viny mám určitě. A to teď chci splatit.“

„Ale to může být nebezpečné,“ zašeptala Angie. „Už vám Hugh pověděl o Rickovi, hm?“

„O něm – i o vás,“ opáčil Sands.

Angie zčervenala. „Myslela jsem si to,“ hlesla. „Rick a já jsme se chtěli brát. Už jsme měli datum svatby, když se to stalo.“

„To je mi líto,“ řekl Sands. „Za něj i za vás.“

Angie mávla rukou.

„Už je to dobré. Doufám, že budete mít více štěstí než on. Přeju vám to z celého srdce. Prosím, přijďte ke mně, až budete hotov. Připravila jsem vám oběd.“

„Děkuji.“

Umyl si ruce ve žlabu, vzal kabát a šel za ní. Při jídle si vzpomněl na svého vězně. Musel se o něho postarat.

Promluvil o tom s Angie. Nachystala tedy tác s pokrmem a poslala jej po mexické dívce jménem Juana do vězení.

Sands otevřel celu. Koltem s nataženým úderníkem mířil na banditu, zatímco Juana položila tác na zem a rychle se zas klidila. Mitchumovi zasvítilo v očích, když uviděl jídlo.

„To je pro tebe,“ řekl Sands. „Nikdo o mě nebude tvrdit, že nechávám vězně vyhladovět. Tak co, jak ses rozhodl, no?“

„Běžte k čertu,“ zabručel bandita.

Sands se usmál a zase pečlivě zavřel celu.

„Přemýšlej o tom. Máš čas do večera.“

Opustil vězení a vydal se k obchodu Briana Ashleyho. Muži, kteří jej potkávali mu ustupovali, nebo ho uctivě zdravili. Hugh Darnell stál u dostavníkové stanice.

„Kampak?“ ptal se.

Sands kývl k obchodu. „Chci se zásobit municí a vším, co potřebuju k boji.“

„Takže počítáte s problémy, hm?“

„S problémy?“ podivil se Sands. „Ty začali přece už tehdy, když vám zastřelili syna.“

Darnell ho chytil za ruku a vzal si jej stranou. Tlumeným hlasem pak řekl: „Nepočítejte nijak s chlapy z města. Nepomůžou vám.“

„Jsem zvyklý spoléhat se sám na sebe,“ pokrčil Sands rameny. „Jak to vypadá s mužem té zastřelené ženy? Už ho o tom zpravili. Jak se vlastně jmenuje?“

„Billy Wilson,“ odpověděl Darnell. „Hned jsem poslal několik mužů do dolu, ale bude to několik dnů trvat, než sem Billy přijede. – Ano, ten by vám možná pomohl, protože jde o to najít vrahy jeho ženy. Ale jestli to pro vás bude velká pomoc, nevím.“

„Hm,“ přitakal Sands a šel dál k obchodu.

Darnell za ním volal: „A řekněte Ashleymu, že všechno, co potřebujete, zaplatí město.“

Brian Ashley byl malý, čiperný muž. V jeho obchodě se dalo koupit všechno, od knoflíku po sedlo, od jehly po winchestrovku.

Sands chtěl náboje do winchestrovky, tj. ráže 44 a pro kolt ráže 45. Koupil druhý revolver stejného kalibru s pouzdrem a rozhlížel se, s kterou zbraní by tak mohl vyrovnat početní převahu svých nepřátel.

Nakonec se rozhodl pro luxusní anglickou dvojranku Greener ráže deset. Do této flinty už se vlezl i špunt. Těmto puškám v pohraničních městech říkali „Alley Cleaner“ – čistič ulic, protože s nasekaným olovem dokázaly opravdu „vyčistit“ ulici.

Sands si pro ni zvolil ty pravé náboje: dva tucty obrovských patron, každou s dvanácti kulatými kulkami Buck 00. Hodilo se to, když se pálilo z obou hlavní, dvacet čtyři kulek dokázalo do vzdálenosti sta stop člověka rozpůlit.

„Přinesu vám to do vězení,“ řekl Ashley.

Sands zavrtěl hlavou.

„Ne, radši si to vezmu sám.“ Nasunul si pouzdro s druhým koltem na opasek, takže mu nyní viselo na levém boku. Kapsy měl plné nábojů.

Mezitím se již slunce chýlilo k obzoru a čím víc se blížilo k horizontu, tím víc dostávalo rudou barvu. Domy Bitter Creeku, ploty, kůlny, větrné kolo před poštou a několik zaprášených, vedrem zkroucených stromů na kraji ulice vrhaly dlouhé stíny.

Sands se vydal ke stáji, aby dokončil každodenní rituál krmení a napájení. Vidlemi vynesl hnůj a pak znovu podestlal. Koně jsou náročná zvířata a pokud nejsou ve volné přírodě, musí se o ně člověk stále starat. A čím urozenější krev mají, čím jsou kvalitnější, tím větší mají nároky.

Chvíli zůstal stát opřený o stěnu boxu a díval se, jak si kobyla pochutnává na čerstvém obroku.

„No, jo, ty se máš dobře,“ řekl, „ty se budeš mít vždycky dobře. Tobě nikdo neublíží. Možná se brzo budeš muset podívat po novém pánovi.“

Mary k němu obrátila hlavu, chňapla po něm a dýchla na něj. Sands ji pohladil po hřívě.

„Neboj, tak zlé to zas nebude. My dva si spolu ještě něco užijeme.“

Přišel do hotelu a zde rovnou do jídelny, kde zrovna Angie podávala večeři.

„Och!“ vyděsila se, když spatřila brokovnici a nadité kapsy.

„Nemusíte se mě bát,“ smál se Sands, „i když teď asi vypadám jak válečná loď, samý kanón.“

Sedl si tak, že měl krytá záda a viděl na dveře. Angie mu přinesla jídlo.

Chvíli u něj zůstala stát a prohodila: „Já jsem sem přišla s první karavanou a se zbraněmi zacházet dovedu. Jestli potřebujete pomoc, tak se mnou můžete počítat vždy.“ Sands na ni pohlédl. Viděl, že to myslí vážně. Smrtelně vážně.

„A hergot!“ neubránil se zaklení. „Hugh mi řekl, že v této díře se nemám spolehnout na pomoc mužů. Zdá se mi, že máte pro strach uděláno, na rozdíl od všech těch maníků, kteří tu pobíhají a namlouvají si, že jsou solí země – madam.“

„Proč mi ještě pořád říkáte madam?“ zeptala se Angie. „To jsem se vám ještě nepředstavila? Proč mi tak neříkáte?“

Sands se škrabal na bradě. Byl na rozpacích.

„No, dejme tomu. Ale jen pod jednou podmínkou.“

„A to?“

„Že i vy mi budete říkat Johne!“

Tak, teď to bylo venku. Věděl, že zčervenal.

„Proč ne? Souhlasím. John je hezké jméno. Řekla bych, že se k vám hodí,“ souhlasila.

Když Sands o půl hodiny později opouštěl hotel, byl nejšťastnějším člověkem na světě.

Chtěl vyřídit ještě jednu věc a pak se vrátit k Angie.

Chladivý večerní vzduch mu pročistil hlavu. Zastavil se a naslouchal štěkání jednoho kojota v horách. Protože se v těchto zvířatech vyznal, věděl, že jde o skutečného kojota. Zdalipak se ještě vrátí ke svému starému životu?

„Ty blázne,“ říkal si a kroutil hlavou. „Co máš z toho, že se předvádíš před tou ženou a snažíš se jí poplést hlavu? Stejně bys z ní jenom udělal vdovu. To chceš, aby kvůli tobě trpěla?“ Ale na Angie Madisonovou prostě a jednoduše jenom tak zapomenout nemohl.

Mitchum ležel na svém slamníku a dělal, že spí.

Sands rozžehl lampu, zamkl dveře na petlici a zatáhl závěsy na oknech. Poté vzal klíč z věšáku a odemkl dveře cely.

„Jedem!“ zvolal.

Mitchum na něj udiveně pohlédl.

„Co to má být? Jsem zraněný, nemůžu jet.“

„Budeš muset,“ opáčil Sands. „Nebo tě mám snad přivést kováři McCloudovi? Víš přece, co by se pak s tebou stalo.“ Mitchum okamžitě ztratil dosavadní sebejistotu.

„To by – to by bylo nezákonné,“ koktal.

„No hlavně se neodvolávej na zákon!“ zmrazil ho Sands. „To, když jste mě hnali z hor a stříleli po mně, bylo zákonné? Hm? Takže dělej a vstaň!“

Mitchum poslechl. Na boku, kde mu McCloud rozřízl kalhoty a košili, se bělal obvaz.

Sands jej přivedl k ohradě.

„Hoď si na svého koně sedlo a upaluj, nebo si to ještě rozmyslím.“

Mitchum přikývl. Při sedlání se však neubránil zasténání, protože se přitom udeřil do poraněného boku. Sands ani na chvíli nepomyslel na to, že by mu pomohl. Jenom ať se ten parchant trápí.

Po nějaké době se Mitchum konečně dostal do sedla. Seděl na něm, pravda, shrbený a nakloněný na jednu stranu.

„Dáš mi zpátky mou bouchačku?“

Sands se mu vysmál.

„Zbláznil ses? Buď rád, že tě vůbec nechám běžet.“

„Dost by mě zajímalo, proč to vlastně děláš,“ zamumlal bandita.

„Z jistého důvodu,“ odpověděl marshal. „Dobře teď poslouchej, protože to nebudu říkat dvakrát. Chci, abys jel k těm ničemům, kterým říkáš kamarádi, a předal jim mé poselství.“

„Jaké poselství?“

„Vyřiď jim,“ dodal Sands, „že do města od nynějška nesmí nikdo ozbrojený – rozumíš? Koho v Bitter Creeku chytím s flintou, toho zavřu, až zčerná. A jestli si někdo z nich myslí, že je rychlejší než já, tak ať to klidně zkusí.“

Mitchum se k němu sklonil a zeptal se: „Kdo vlastně jsi?“ Pozorně se přitom Sandsovi díval do tváře.

„Obyčejný lovec kojotů z druhého konce Rudé pouště, který si dal za úkol na místo kojotů lovit dvounohé škůdce,“ utrousil Sands. „Řekni to svým přátelům. Řekni jim, že bude lepší, když se mi budou klidit z cesty. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Mitchum přikývl.

„Naprosto jasně. Ale oni tě neposlechnou. Všichni umí zatraceně dobře střílet a je jich hodně. Ty jsi sám.“

Sands se opět rozesmál.

„Od dnešního rána je jich už o trochu míň, ne? A tobě dám ještě jednu radu: Zdaleka se mi vyhýbej, protože příště už tě šetřit nebudu.“

Pak plácl Mitchumova hnědáka po zadku a zvolal: „A teď jeď a ať už tě tu nikdy nevidím!“

Stál tam a díval se, jak desperát mizí v dáli.

Poté se vrátil do vězení. Sedl si za psací stůl, poté co zamkl dveře na petlici, a zavřel oči.

Měl ho pustit?

Nebo udělal chybu?

Na to mu může odpovědět teprve budoucnost.

Rád by se vrátil do svého pokoje v Trail House, kde by byl blízko Angie, ale muž, který musí bojovat, se nesmí nechat rozptylovat. Jinak rychle zemře.

Zhasl lampu a uložil se na slamník v cele.

Ráno ho jako první navštívil Darnell.

„Angie mi u snídaně řekla, že jste nespal v hotelu,“ divil se.

„To je pravda,“ zívl. Spal špatně a pronásledovaly ho noční múry. Každý, kdo svede souboj, si jej prožije dvakrát. Poprvé, když padnou výstřely. Podruhé, pokud přežije. To je však mnohem, mnohem těžší. Každopádně to tak bývá u každého normálního muže a John Sullivan Sands normálním mužem byl. Profesionální zabijáci a bandité takové těžkosti nemají. Ti neznají výčitky svědomí.

Darnell se podíval do cely. Užasle si promnul oči.

„To mě šálí zrak, nebo je ta cela opravdu prázdná?“

„Je prázdná, starosto,“ odvětil Sands.

Darnell se opřel oběma rukama o psací stůl a výhružně se nad něj naklonil. „Znamená to snad, že vám ten darebák utekl?“

„Utekl?“ svraštil Sands čelo. „Tak bych tomu neříkal. Nechal jsem ho běžet a to záměrně.“

„Sledujte, marshale,“ zamumlal Darnell, „nechci se míchat do vašich záležitostí, ale opravdu si myslíte, že jste jednal správně?“

Sands pokrčil rameny.

„To nevím. Doufám. Chtěl jsem těm desperátům v horách něco říct a použil jsem k tomu Mitchuma jako posla.“

„Co jste jim chtěl říct?“

„To, že v Bitter Creeku je zakázáno nosit zbraň!“ Sands hleděl Darnellovi upřeně do očí. „To platí pro všechny. Pro všechny cizince i pro každého občana města.“

„Ale na celém teritoriu není žádný zákon, který by nošení zbraně zakazoval,“ namítal Darnell.

„Tak si ho v Bitter Creeku vyhlásíme sami!“ odvětil marshal a aby tomu dodal váhu, bouchl pěstí do stolu. „Chcete starosto, aby byl Bitter Creek klidné město, nebo ne?“

„Samozřejmě, že chci, aby byl klidné město, ale…“

„Ale to neprosadíme, dokud se tu bude kdekdo promenovat s koltem u pasu,“ dodal Sands. „Řádní občané toto rozhodnutí pochopí a budou se jím řídit. Ti ostatní,“ řekl a pokrčil rameny, „well, tak s těmi budou problémy. Ale od toho jsem tady.“ Darnell kývl k prázdné cele. „Toto měl Mitchum vzkázat svým kumpánům?“

„Jo,“ přisvědčil Sands. Vzal ze stojanu na pušky brokovnici a nabil obě její hlavně náboji Buck 00. „Měl byste něco proti, kdybych teď šel na snídani?“

Vstal a odešel, zatímco starosta zůstal stát v jeho kanceláři jako opařený.

Když si Sands sedl ke stolu v hotelové restauraci, zeptal se Angie: „Umíte psát? Chci říct, máte čitelné písmo?“

„Ovšem!“ odvětila. „Vy snad ne?“

„Ale ano,“ zasmál se Sands. „Umím číst a psát, jestli se na to ptáte. Ale vypadá to pak, jako kdybyste to pero dala praseti.“

Teď se zase rozesmála Angie. „Tak vy po mně chcete, abych vám něco napsala jako sekretářka?“ zeptala se. „Že je to tak?“

„Později,“ zamumlal Sands, dopil kafé a vrátil se do své úřadovny.

Darnell už tam nebyl. Sands se posadil za psací stůl a ze stohu zatykačů vytáhl několik, které měly čistou zadní stranu.

Nalil do kalamáře vodu a inkoust, očistil pero, dal si pod rameno papíry a vyrazil k Trail House. Angie stála jako obvykle v recepci.

„Tady!“ řekl a hodil jí na stůl staré zatykače. „Chci, abyste na zadní stranu napsala: ,Od šesti hodin zítra večer je v katastru města Bitter Creeku zakázáno nošení střelných zbraní všeho druhu.‘ – Pod tím dnešní datum a marshal. Až budete hotová, podepíšu to.“

„Aha, takže tak chcete zpacifikovat ty bandity z hor,“ prohodila Angie a zvážněla. „Opravdu si myslíte, že to budou dodržovat?“

„Jste velmi chytrá žena,“ zamumlal Sands. „Pochopitelně, že se o ten zákaz pranic nebudou starat. Ale dává mi to možnost oddělit zrno od plev. Kdo bude mít u sebe od zítřejšího večera bouchačku, bude mít co dělat se mnou. Tomu zatnu tipec.“

„Ale to pro vás bude nebezpečné!“ varovala ho Angie.

Sands pokrčil rameny.

„Celý život je nebezpečný. Víte o nějakém jiném způsobu, jak situaci tady zlepšit? Ne? Takže to, prosím vás, napište.“ Chtěl jí podat svůj kalamář a pero, ale ona s díky odmítla.

„Ne, děkuji, mám vlastní. Nebo už jste zapomněl, že vedu hotel?“ Sands zčervenal a posadil se do křesla. Chvíli poslouchal, jak pero škrabe po papíře, až se Angie ozvala: „Hotovo.“ A podala mu pero, aby se pod text podepsal.

Prohlédl si tu vyhlášku a poté ji podepsal.

„O.K. – vy máte jednoho sluhu, ne? Měl by ty lejstra přibouchat na zdi po celém Bitter Creeku, hlavně u všech výjezdů z města. Tak, aby to všichni, kdo sem přijedou, viděli. Upozorněte ho na to, prosím, ať se potom nemůže vymlouvat na to, že o tom nevěděl.“

„Postarám se o to, marshale,“ ujistila ho hoteliérka. Prohlížela si ho, jakoby ho viděla poprvé v životě.

Poté se vydal na obchůzku města. Před kovárnou stál McCloud a nasazoval na kolo jednoho povozu nový ráfek.

„Slyšel jsem od Hugha, že jste toho bastarda nechal běžet. Je to pravda?“ zavrčel.

„Je,“ odpověděl Sands.

„Proč?“ vyzvídal McCloud.

„To je moje věc.“

Chtěl se obrátit a jít dál, ale ho kovář ho svou obrovskou prackou drapl za rameno a zabručel: „Na něco jsem se vás zeptal a chci znát odpověď.“

Sands na něj vrhl chladný pohled. Oba muži byli přibližně stejně vysocí, ale McCloud byl mnohem mohutnější a měl jistě o dobrých padesát liber více.

„No?“ naléhal kovář.

„Dejte pryč tu ruku,“ řekl klidným hlasem Sands.

„Teprve až mi řeknete, o co tu jde,“ soptil McCloud. „Chci vědět, proč jste pustil toho lumpa. Moc by mě zajímalo, co to tu hrajete.“

Dál se už nedostal. Sands ho pravým hákem, bez rozpřáhnutí, umlčel. Kováře ta rána odhodila až na zeď jeho kovárny, načež se po ní svezl k zemi. Vytřeštěnýma očima hleděl na marshala.

„Poslouchej,“ řekl Sands vlídným hlasem, „už nikdy o mě neříkej, že hraju falešnou hru. Jestli to uděláš, tak si můžeš zrovna sám začat kopat hrob.“

McCloud se pomalu zvedl. Dělalo mu to potíže a musel se přidržovat vozu, který zrovna spravoval. Hodněkrát ho už kopl kůň nebo mula, ale takovou ránu ještě nikdy nedostal.

„Dobře, dobře,“ kýval, „nechtěl jsem nic říct proti vám, marshale. Je mi to líto, omlouvám se.“

„Beru to,“ usmál se Sands a šel dál.

McCloud se prohmatával dolní čelist, na níž se mu udělala velká boule.

„A hrome!“ zabručel. „Ten chlap vypadá jak věchýtek, ale má ránu, jako když kopne kůň. Tomu se budu příště klidit z cesty.“

Zatím byl považován za nejsilnějšího muže Bitter Creeku. Teď však tato jeho pověst vzala za své.

Sands se po celý den seznamoval s Bitter Creekem. Ke svému úžasu zjistil, že zde mají dokonce školu, v níž každý měsíc koná jeden potulný kněz bohoslužbu.

O přestávce tam potkal učitelku. Vyučovala jenom sedm dětí rozličného věku a svěřila se mu, že ve skutečnosti je farmářkou. Její farma ležela několik mil od Bitter Creeku na místě, kde říčka odděluje poušť od úrodné země.

Dozvěděl se od ní, že ve škole se čas od času konají bály. Především 4. července, na den nezávislosti Spojených států. Přitom se ho s pozvednutým obočím zeptala, jestli je dobrý tanečník.

Když Sands učitelku opouštěl, věděl už o tomto kraji mnohé. Například to, že nejvyšší hora, která se tyčí na západě, se jmenuje Apache Peak, že pod horami je několik dobytkářských farem, jejichž majitelé trpí loupežemi dobytka, že největší z nich, ranč Třmen patří starému Emmettu Woodcockovi.

Šel do stáje, aby se trochu projel se svou kobylou. Přitom si ovšem dával pozor, aby se nepřiblížil k horám.

Po několika mílích se krajina stala přátelštější. Projel kolem jedné farmy, mohla to být ta učitelčina. Když se vracel zpátky, zdálo se mu, že na úpatí Apache Peak vidí oblaky prachu.

Mitchum, ten zraněný bandita, už musel být dávno pryč. Že by ho jeho kamarádi poslechli? To určitě ne. Každopádně to však již věděli.

Odpoledne se opět prošel po městě, v restauraci pojedl a Mary nechal nikoli ve stáji, ale v ohradě za vězením.

„Abych ji měl po ruce, kdyby se něco stalo,“ vysvětloval Angie, která se ho na to ptala.

Potkal ho McCloud a uctivě ho zdravil. Měl napuchlou levou tvář. Sands se v duchu smál. Co všechno dokáže jedna rána pěstí v pravý čas.

Po setmění zamkl kancelář a s nabitou brokovnicí se vydal k Trail House na večeři. Společnost mu při jídle dělal Darnell. Poté však odešel. Sands popíjel kafé a díval se na Angie Madisonovou. Nebyla jenom hezká, ale navíc i energická, pracovitá a ochotná vždy pomoci. Prostě a jednoduše žena, která se hodí na drsný život na Západě.

„Už jsou ty papíry vyvěšené?“ otázal se, když procházel kolem ní.

„Ano,“ řekla a odhrnula si z čela čupřinu vlasů. „Mike zrovna přibouchal ty poslední. Jsem zvědavá, jak na to budou reagovat lidé.“

„Já také,“ zamumlal Sands.

Pozoroval skupinu mužů, kteří vešli dovnitř a posadili se.

„Billy Wilson se tu ještě neukázal?“

„Ne,“ odvětila Angie. „Důl, ve kterém pracuje, leží velmi daleko na severozápadě. Do Bitter Creeku se dostane, až už bude nebohá Hatty pod zemmí. Vedro, rozumíte?“

Sands smutně přikývl. V tomto podnebí museli být mrtví pohřbíváni rychle. Představil si, jak se Wilson vrací do prázdného domu. Musí to pro něj být hrozná rána.

„Kde jsou děti?“

„Malého Tommyho si k sobě vzala paní Ashleyová,“ odpověděla Angie. „A Ann pomáhá u mě v kuchyni.“

„Dobře,“ hlesl Sands.

Angie na něj kývla a vzdálila se, protože ji volali ostatní hosté.

Sands poté obešel město. Přitom se dostal na volné, ohrazené prostranství. Podle svých zkušeností věděl, že zde farmáři nechávají své vozy, když přijedou do města na svátky.

Náhle zaregistroval napravo od sebe nějaký pohyb.

Zarazil se. Jeho vycvičenému loveckému sluchu neunikl nezřetelný zvuk – jakoby cinknutí ostruhy a kovové cvaknutí, snad úderníku revolveru.

Okamžitě se vrhl k zemi.

Třeskla rána a v ohradě se zablesklo. Sands slyšel, jak nad ním hvízdla kulka. Určitě by ho zasáhla, kdyby ještě stál.

Vystřelil na místo, odkud onen neznámý pálil na něj, a převalil se na bok. Další výstřel. Kulka se zaryla do země před ním. Vytáhl kolt a třikrát vypálil. Poté se opět odplížil jinam.

Slyšel vzdalující se kroky. Na konci ohrady viděl na zlomek vteřiny siluetu, která pak zmizela na ulici. Vystřelil na ni a zdálo se mu, že ta postava s sebou trhla. Poté mu však hned zmizela z dohledu.

Odplazil se zpátky, tam kde nechal ležet svou pušku, nabil ji a utíkal na ulici. Nikde ani živáčka. Jenom lítací dveře Clearneyho saloonu tiše vrzaly.

„Takže tam se ten čubčí syn schoval!“ zavrčel Sands.

O dvacet vteřin později ty dveře rozrazil a vešel do saloonu. U barového pultu stálo několik mužů. Když vstoupil, pohlédli na něj, ale potom se opět věnovali svým drinkům. U jednoho stolu vzadu seděli čtyři hráči a hráli poker. Sands vystřelil do vzduchu, načež se rozhostilo hrobové ticho. V uzavřeném sále měl výstřel takový účinek, že spadlo několik kusů omítky ze zdi a rozechvěly se skleničky na pultu.

„Poslouchejte!“ zvolal Sands. „Víte, kdo jsem. I vy jste museli slyšet, že se před pár minutami venku střílelo. A někdo střílel na mě. Domnívám se, že ten střelec uprchl sem – a jestli je to pravda, tak ho najdu, na to se můžete spolehnout.“ Obrátil se na Clearneyho, který pobledlý stál za barovým pultem. „Kdo přišel jako poslední? Musím to vědět, Clearney.“

Barman zbledl ještě víc.

„Já – já nevím,“ mumlal.

„Ano?“ Sands přivřel oči. „Tak vy to nevíte. Ale vy jste mi přece cosi dlužný. Když na vás Boone mířil, tak jsem vám zachránil život. Nemyslíte?“

„Ano,“ zašeptal Clearney. „Ale na tu otázku vám odpovědět nemůžu. Zrovna jsem šel dozadu, rozumíte mi?“

„Rozumím jenom tolik, že jste nevděčná krysa!“ vmetl mu marshal do tváře. „Well, jednou se podívám blíž i na vás.“

Otočil se a namířil brokovnici na karbaníky. „Stoupněte si a postavte se ke zdi – rychle!“

Poslechli. Sands si je měřil pohledem. Měli čisté kalhoty a boty též. Také nebyli zpocení. Jenže kdo běží, potí se. Sands si vzpomněl na to, že po jeho poslední ráně s sebou ta postava trhla. To znamenalo, že ho ta kulka trefila, nebo aspoň škrábla. Ti čtyři gentlemani však rozhodně nijak zraněni nebyli.

„Dobrá, můžete se znovu posadit. Ale položte ruce na stůl a nechte je tam, dokud nebudu hotov s ostatními.“

Poté se obrátil chlápkům u pultu, kteří se k němu vzpurně otočili zády.

„Otočte se! Chci se vám podívat do očí!“

I oni poslechli bez jakýchkoli námitek. Pomalu procházel kolem nich. Všichni mu vzdorovitě hleděli do očí. A všichni také měli čisté kalhoty a nepotili se – až na jednoho.

Až na jednoho mladíka.

Byl to arogantně a drze vyhlížející fešák. Mohlo mu být maximálně dvacet. Byl oblečen do manšestrového saka, pod nímž se skvěl revolver v pouzdře ozdobeném stříbrem. Tři věci Sandse udeřily do očí: Mladík měl špinavé špičky holínek. Na kolenou se mu černaly tmavé fleky, jakoby klečel v mokré trávě a to nejdůležitější – na levé tváři měl čerstvý škrábanec!

„Spokojen s prohlídkou?“ otázal se onen muž. Maršálovi neuniklo, že se mu zaleskly oči.

„To teda rozhodně ne,“ opáčil Sands. Namířil mu brokovnici na břicho a řekl: „Jenom klid, chlapečku. Takže, jméno?“

„Henry Woodcock,“ prohodil mladík a zlomyslně na něj pohlédl. „Můj otec je Emmett Woodcock. Patří mu ranč Třmen. Slyšel jste už o něm.“

„Měl bych?“

Woodcock přikývl.

„Jo, to byste měl. Jinak byste totiž s námi mohl mít co do činění, pokud okamžitě nedáte pryč to dělo.“

„Jen pomalu, pomalu, hošánku,“ usmál se Sands.

Náhle zvážněl a dodal: „Chci vědět, kde ses poranil na tváři. Tak dělej, mluv.“

„Byl venku, za Clearneyho saloonem,“ zněla nevlídná odpověď jeho souseda. „Musel tam jít ostružiním.“

„Aha,“ přikývl Sands. „A přitom si zašpinil kalhoty a boty, že?“

Zatímco v pravé ruce stále držel brokovnici, levou bleskurychle vytáhl Woodcockovi revolver z pouzdra. Čichl si k ústí hlavně a poté řekl: „Smrdí střelným prachem. Nedávno se z ní muselo střílet. Jsi zatčen.“

„Co?“ namítal mladík.

„Jsi zatčen za pokus o vraždu úřadujícího marshala tohoto města!“ Sands přivřel oči. „Budeš ve vězení, dokud tě nepředám soudci.“

„Mě ale nemůže nikdo dostat za mříže,“ zavrčel Woodcock. „A už vůbec ne takový buran jako vy.“

Dlaní si přejel po kapse kabátu, kde se rýsoval derringer. Sandsovi to ovšem pochopitelně neuniklo.

Udeřil jej hlavní brokovnice do břicha. Woodcock vypoulil oči a šel k zemi.

Sands se nad něj sklonil, sáhl mu do kapsy a vzal mu malý kolt značky Derringer. Poté jej chytil za límec a postavil ho. Woodcock nemohl najít rovnováhu a musel se držet pultu.

„Za to jednou draze zaplatíte!“ vyhrožoval.

Sands pokrčil rameny.

„Jistě. Ale teď půjdeš do lochu.“ Pak mladého frajera táhl k východu. Přitom mířil puškou na ostatní.

„Nikdo se ani nehne, dokud nebudu pryč. Nenuťte mě k tomu, abych si ty nové náboje zkoušel zrovna tady.“

Vyvlekl mladíka ven a kopl do něj. „Tak, vstávat. Ve vězení už na tebe čeká parádní cela.“

Zatímco kráčel za mladým Woodcockem, přemýšlel, proč na něj vlastně střílel. O tom, že to byl on, vůbec nepochyboval. Ale proč? Proč?

Měl jediné vysvětlení: Mezi tímto mladíkem a bandity z hor muselo existovat nějaké tajné spojení. Spojení, které ho přimělo k tomu, aby se pokusil o to, co se jim nepodařilo – totiž zavraždit Johna Sullivana Sandse.

Syn majetného rančera jako komplic zlodějů dobytka, lupičů a hrdlořezů?

To lovci kojotů nějak nesedělo. Ale na světě je možné všechno.

Po půlnoci seděl v kanceláři a kroutil hlavou nad tím, jak může Woodcock ve vězení tak klidně spát.

Jak to, že si nedělá starosti o budoucnost? Že by počítal s tím, že se brzy dostane ven?

Sands se vyděsil, když se ozvalo tiché zaťukání na dveře. Okamžitě zhasl lampu a chopil se pušky.

„Kdo je tam?“

„To jsem já, Ed Clearney,“ ozval se tlumený hlas majitele saloonu.

Sands pro jistotu pootevřel dveře jen tak, aby si mohl ověřit, že to je doopravdy Clearney.

„Co byste ode mě potřeboval?“

„Svěřit se vám s něčím, co jsem vám předtím říct nemohl,“ zašeptal Clearney. „Do saloonu přišel jako poslední před vámi opravdu Henry Woodcock.“

„Věděl jsem to,“ opáčil marshal. „Ale proč mě mohl chtít oddělat?“

Clearney pokrčil rameny. Nervózně přešlapoval z nohy na nohu.

„To nevím. Samotného by mě to zajímalo.“

„To mu jeho otec dává tak málo peněz, že si musí přivydělávat krádežemi dobytka?“

„Maršále, ptáte se mě na věci, o kterých nemohu a ani nechci mluvit.“

„No dobře, nebudu na vás dál naléhat,“ odtušil Sands a pohlédl majiteli saloonu do očí. „Ale jste ochoten to, že do saloonu vešel jako poslední tento mladík, zopakovat i pod přísahou?“

Clearney dal v jakémsi obranném gestu vyděšeně ruce před sebe.

„V žádném případě! To bych si nad sebou podepsal ortel smrti. Ach, zatraceně, už tak jsem toho řekl až moc. Asi jsem spíš měl držet jazyk za zuby. Ale přece jenom jsem si vědom toho, že vám ještě něco dlužím.“

Než mohl Sands něco říct, obrátil se a zmizel v temnotě.

Tu noc Sands opět nespal ve svém pokoji v Trail House, ale v ohradě u své kobyly, pod přístřeškem proti dešti a slunci. Byl zvyklý spát pod širákem.

Když se objevil v hotelové restauraci na snídani, vědělo už o nočním incidentu celé město. Všude si lidé šeptali: „Zatkl Henryho, syna Emmetta Woodcocka.“

Ranč Třmen měl v kraji velkou roli. Též Angie se tvářila velmi vážně, když mu podávala snídani.

„Neměl byste toho kluka raději pustit?“ řekla mu, když o tom spolu hovořili.

„Toho?“ zarazil se marshal. „Proč?“

„Dostanete se do velkých problémů,“ zamumlala Angie a odkráčela do kuchyně.

Sands nechal vězni přinést nějaké jídlo. Poté se posadil verandu před budovu vězení. Houpal se na židli a čekal.

Netrvalo dlouho a spatřil tři jezdce, cvalem se blížící ke vězení. Jeden z nich vedl prázdného, ale osedlaného koně.

Muž jedoucí v čele byl statný, ale již starší. Byl oblečen do kovbojského oděvu, ale ručně cizelované sedlo a stříbrem vyzdobený postroj svědčily o tom, že musí jít o bohatého rančera. Ostatní vypadali jako kovbojové.

„Tak a jde se na to,“ prohodil Sads a pohlédl na brokovnici, která se kousek od něj opírala o zeď. Všichni tři jezdci byli po zuby ozbrojení.

Přijeli až před vězení. Rančer se naklonil v sedle.

„Vy jste Sands, nový marshal Bitter Creeku?“ zeptal se.

Sands přikývl.

„Ano. Vidím, že jste o mě už slyšel. A kdo jste vy?“

„Mé jméno je Woodcock, Emmett Woodcock.“ Rančer důležitě pozvedl obočí. „Myslím, že i vy už mě víte.“

„Jistě,“ procedil Sands mezi zuby.

„Uvěznil jste mého syna,“ dodal rančer. „Proč?“

„Kvůli pokusu o vraždu marshala tohoto města,“ suše odpověděl Sands.

„Co?“ zvolal Woodcock. „Henry se vás měl pokusit zabít? Proč by to dělal? Vždyť vás ani nezná.“

„Ano, to, proč to udělal, by zajímalo i mě,“ přisvědčil Sands.

Woodcock přivřel oči. Tvářil se velmi nepřátelsky.

„Aha, takže vy přiznáváte, že Henry neměl důvod pro to, aby na vás střílel. Máte vůbec pro své obvinění nějaké důkazy?“

Maršál si sáhl do kapsy od kalhot a vytáhl revolver. Jednalo se o stříbrem a rohovinou zdobenou zbraň.

„Znáte tento kolt?“

„To je Henryho kolt,“ zabručel Woodcock.

„Well,“ řekl Sands a vstal. Přišel k rančerovi a zbraň mu podal. „Pozorně se na ten kolt podívejte. Uvidíte, že všechny náboje jsou vystřílené, až na jeden. Když vyděláte bubínek a prohlédnete hlavní, zjistíte, že je plná střelného prachu. Střelec, váš syn, ji nestačil vyčistit a znovu revolver nabít, protože jsem ho pronásledoval, když prchal do Clearneyho saloonu. Kromě toho má krvavý šrám na levé tváři. Chtěl mi namluvit, že se to poškrabal v ostružiní. Ale já si jsem jistý, že jsem ho poranil, když jsem po něm vystřelil.“

Woodcock si vzal revolver, vyklopil prázdný bubínek, natáhl úderník a podíval se hlavní. Svraštil čelo, protože nerovnosti ve vnitřním profilu hlavně mu napovídaly, že Sands má pravdu.

„Musím přiznat, že z této zbraně se před nedávnem střílelo,“ řekl.

„Včera večer a na mě,“ podotkl Sands.

Tu se do debaty vmísil kovboj, který přivedl prázdného koně.

„Chci učinit výpověď, šéfe,“ řekl.

„Ty, Larkine?“ podivil se Woodcock. „Mluv!“

„O.K.,“ Larkin se výsměšně na Sandse zašklebil. „Když včera večer jel Henry do města, kousek jsem ho doprovázel. Přitom jsem viděl, jak střílí po pumě, která seděla na stromě a chystala se na něho skočit. Můžu na to přísahat, pane.“

„Trefil ji?“ otázal se Sands.

„Ne,“ opáčil Larkin. „Ta šelma byla příliš hbitá. Nenechala se trefit. Ale každopádně to vysvětluje, jak mladý pán střílel z toho koltu.“

„To určitě. Díky, Larkine,“ zabručel rančer.

Sklonil se ze sedla k Sandsovi a dodal: „Zdá se mi, že vaše důkazy nejsou příliš podložené, marshale. Škrábanec ve tváři a zašpiněné kalhoty a boty před žádnou porotou nebudou stačit k tomu, aby poslala Woodcocka do vězení. Toho soudce bych chtěl vidět, který by odsoudil mého syna.“

Měl pravdu. Zatraceně, měl pravdu a nikdo to nevěděl tak dobře jak Sands. Larkin se svou výpovědí jeho důkazy úplně vyvrátil.

Sands byl přesvědčen, že jeho svědectví je falešné. Chtěl se zřejmě zalíbit svému šéfovi a pomoci mu z problémů. Ale to se nedalo nijak dokázat.

Slyšel, jak Woodcock sebevědomě tvrdí: „Teď pustíte mého chlapce a já na celou záležitost zapomenu. Jestli byste to ale nechtěl udělat, well, tak to bych vám neradil. Třmen je ještě dost silný na to, aby se dostal ze všech potíží.“

Tomu Sands věřil. Neměl žádný přijatelný důvod pro to, aby toho mladého frajera dál držel. Rozhodl se, že bude lepší nechat ho jít.

Pokud totiž Henry Woodcock pro ten vražedný pokus měl nějaký důvod, tak to mohlo být jedině spojení s bandity.

A tak by se těm desperátům mohl dostat na stopu. Ano, do skrytého doupěte horských lupičů by ho jednoho dne mohl dovést právě mladý Woodcock.

„Na co ještě čekáte?“ zabručel ranče. „Tak ho konečně pusťte!“

Sands dělal, že váhá.

„No, dobrá, nejsem žádný nelida, dám vám ho. Ale jestli ho ještě jednou v Bitter Creeku uvidím u něčeho, co se mi nebude líbit, zavřu ho, i kdybyste sem měl přijet s celým vašim mužstvem.“

Pohlédl na Larkina. „A na tebe si budu dávat extra pozor! Buď s tou výpovědí opatrný!“

„Vyhrožujete jednomu z mých lidí?“ poznamenal Woodcock. „Třmen chrání všechny, kdo pro něj pracují.“

„I lháře?“ procedil Sands mezi zuby. „Well, počítám s tím, že jste četli vývěsku na vjezdu do města. Od šesti hodin od dnešního večera platí v tomto městě zákaz nošení zbraní. To platí i pro vaše lidi. Jestli někoho zítra uvidím ve městě s koltem, bude mít co dělat se mnou. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano,“ přisvědčil Woodcock. „Ale já se teda rozhodně žádnými předpisy řídit nebudu. Ke kovboji patří kolt, to jste ještě neslyšel? Budeme do města jezdit tak, jak jsme sem jezdili doposud a nikdo nám v tom nezabrání.“

„To se může brzy ukázat jako těžká chyba, pane,“ řekl Sands. „V Bitter Creeku od nynějška nastaly velké změny. A vaši jezdci by si to měli uvědomit, protože nebudu dělat výjimky. Přemýšlejte o tom, jestli je opravdu ve vašem zájmu vyvolat krveprolití.“

Otočil se, zmizel ve vězení a posléze se vrátil s mladým Woodcockem.

„Tak dělej, vypadni, než si to rozmyslím.“

„Henry, jsi v pořádku?“ zeptal se rančer. „Takže nasedej. Už jsme beztak ztratili příliš mnoho času.“ Mladík se vyšvihl do sedla koně, jehož uzdu mu podal Larkin. Očima plnýma nenávisti pohlédl na Sandse.

„My se ještě potkáme, na to se můžete spolehnout.“

Sands s úsměvem přikývl.

„Jistě. A dost možná, že mě ani sám nebudeš muset hledat. Měj ale jedno stále na paměti: Ode dneška nosím v Bitter Creeku zbraň jen já a nikdo jiný. To si zapiš za uši, chlapečku!“

„Chlapečku?“ zaječel mladík. „Larkine, hoď mi bouchačku, ať to s ním vyřídím!“

„Ne!“ zvolal starý Woodcock, protože si mezitím na novém marshalovi všiml něco, co se mu nelíbilo. „Už jsi nadělal beztak dost problémů, Henry. Když pomyslím na to, že…“

Náhle se odmlčel, mávl rukou a pevně sevřel rty. Vypadalo to, že již není tak zcela přesvědčený o nevině svého syna, jako předtím.

„Jedem!“

Obrátil koně a vyrazil. Ostatní jezdci jej následovali.

Když Sands vstoupil do Trail House, aby poobědval, čekalo jej překvapení.

„Přijel Billy Wilson,“ řekla mu Angie. „Chce vás zabít. Tvrdí, že vy máte hlavní vinu na smrti jeho ženy.“

„Zdá se mi, že se tu každý třepe na to, až si bude moct přibít mou kůži na plot,“ prohodil Sands. Chuť na jídlo ho přešla.

„Slyšela jsem, že jste pustil mladého Henryho Woodcocka,“ zamumlala Angie.

„Hm, tak novinky se tu šíří pěkně rychle,“ utrousil marshal. „Neměl jsem důvod ho dál držet, poté co v jeho prospěch vypovídal jeden z jezdců ze Třmenu. Myslím, že to byla falešná výpověď, ale dokázat to nemůžu.“

„Se Třmenem si nic nezačínejte,“ varovala jej Angie. „Je to vůbec největší ranč na této straně hor. Starý Emmett zaměstnává drsné chlapíky. Dokonce ani lupiči dobytka si na něj nedovolí.“

Sands pozvedl obočí. „Zajímavé, hm. Ten starý se mně zdá jako sice hodně tvrdý, ale čestný chlap. Ale co je zač ten jeho syn?“

„Henry? Hezký budižkničemu jako tolik synků bohatých papá. Jenom rozhazuje peníze. Přitom honí sukně a rád se předvádí s revolverem.“

„Co?“ podivil se marshal.

Angie se pousmála.

„I mě už dal návrh, i když věděl, že patřím k Rickovi. Takový je Henry Woodcock. Představuje si, že za peníze si může koupit všechno. I ženy.“

„Měl by dostat pořádný výprask,“ procedil Sands mezi zuby. „Doufám, že jste mu odpověděla rázně a jasně.“

„Na to se můžete spolehnout,“ řekla Angie a mávla svou útlou, ale silnou rukou.

„Když ode mě odcházel, bylo jeho líce ozdobené pěti červenými skvrnami po fackách.“

„A pak vás nechal být?“

„Zatím se bál Ricka. Ale teď, když je mrtvý, nevím…“

Sands začal rudnout.

„Ještě jsem tady já. Jestli by se k vám choval nějak nepřiměřeně, jen mi to řekněte. Vyženu ho z města a zmlátím tak, že ho jeho otec nepozná.“

„To byste pro mě udělal, Johne?“ otázala se Angie.

Sands přikývl.

„Jistě. A mnohem víc. Pokud mě budete potřebovat, vždy vás budu chránit. Myslíte, že by to mohlo dojít tak daleko?“

„Asi ano,“ zamumlala.

Pohlédli si do očí. Jakoby mezi nimi cosi vzniklo. Sands ji chtěl vzít za ruku a něco jí říct, ale nedostal se k tomu.

Z ulice totiž na něj kdosi zvolal: „Sandsi, vím, že jste tam. Pojďte ven, musím si s vámi promluvit.“

„To je Billy Wilson,“ zašeptala Angie. „Vím, že má revolver a hledá vás.“ Byla bledá jak stěna.

Sands vstal.

„All right, pak ho nenecháme dlouho čekat.“

Vydal se ke dveřím, Angie šla za ním a tiše ho varovala: „Buď opatrný, Johne. Billy byl dřív, než se tu usadil, u arizonských rangerů.“

„Já také,“ procedil Sands mezi zuby a otevřel dveře.

Okamžitě uviděl na druhé straně ulice muže, podle jeho postoje připraveného k boji.

„Jsem Sands. Co ode mě chcete?“

„Co asi?“ zakřičel Wilson. „Moje žena by byla ještě naživu, kdybyste vaše spory nezatáhl do našeho města.“

„To je pravda!“ odpověděl Sands. „Ale byl jsem k tomu donucen. To vám neřekli.“

„Byl jsem ve vězení, když jsem vás hledal!“ zvolal Wilson. „Viděl jsem vašeho koně. Na něm jste svým pronásledovatelům mohl lehce uniknout.“

Sands zavrtěl hlavou.

„Ne, to nebylo možné. Obklíčili mě a zahnali do města, protože jsem měl zemřít právě na tom místě, kde jsem zastřelil Vince Price.“

„To jsou lži!“ zařval Wilson.

Jednalo se o mladého, šlachovitého muže se sympatickou tváří a černými vlasy. Zdálo se, že nemá pouzdro na kolt, protože revolver měl zastrčený přímo za pasem.

„Takže vy mě chcete zabít?“ klidně se zeptal marshal. Příčilo se mu tasit zbraň proti muži, který právě ztratil milovaného člověka a zaslepila ho bolest.

„Ano!“ vykřikl Wilson. „Jeden z nás musí zemřít. A to hned teď.“

„O.K.,“ Sands k němu vykročil a poznamenal: „Tak s tím zabíjením teda začněte.“

Wilson vytáhl kolt zpoza opasku. Měl strhanou tvář.

„Zůstaňte stát, kde jste, nebo – nebo vás oddělám!“

„Klidně to zmáčkni, hochu,“ řekl Sands a nerušeně kráčel dál. „No, dělej, jestli se ti uleví.“

Věděl, jak při tom riskuje. Díval se do ústí hlavně revolveru. Zdálo se mu neuvěřitelně velké.

Dokázal však udržet klid. Ten muž možná byl zoufalec, ale rozhodně ne vrah. A pokud Sands netasí, byla by to vražda.

Wilsonovi se po tváři řinuly krůpěje potu.

„Zůstaňte stát, kde jste, marshale,“ zvolal. „Proč netasíte? Proč se, sakra, vůbec nebráníte?“

Sands pokrčil rameny.

„Nevidím pro to žádný důvod. Jestli si myslíš, že jsem zavinil smrt tvé ženy, tak udělej to, co chceš.“

Ruka, v níž Wilson držel zbraň, se začala třást. A to stále silněji.

Sands přikročil k Wilsonovi tak blízko, že se mu koltem skoro dotýkal hrudi. Teprve nyní se zastavil.

„No? Jestli to zmáčkneš teď, určitě nemineš. Jsem tu a tos přece chtěl, ne?“

„Já – já nemůžu,“ vzlykl Wilson a poklesla mu ruka.

Sands k němu prohodil přátelským hlasem: „Poslouchej, část viny na smrti tvé ženy přiznávám. Proto jsem tu zůstal, abych ten dluh odčinil. Chceš mě pomoct? Potřeboval bych zástupce.“

„Ale…“ začal Wilson.

„Promysli si to,“ dodal Sands. „Vím, že jsi udatný muž, ale ne vrahoun. Chtěls mi dát šanci, což tě odlišuje od těch parchantů v horách. Kdybych tasil, bojoval bys.“

„Ano,“ zašeptal Wilson. „Určitě.“

„Co se týče toho, co se přihodilo tvé nebohé ženě, tak je mi to velice líto,“ zamumlal Sands. „Život už jí nevrátíme, ale snad bysme mohli potrestat její vrahy. To by pro tebe byl nepochybně hodný úkol. Víš, kde mě můžeš najít. Přijď, až se rozhodneš.“

Obrátil se a vrátil se do Trail House. Bledá Angie stála u dveří a zděšeně na něj hleděla.

„Mám o vás strach, Johne,“ řekla, když kolem ní procházel.

„Strach?“ prohodil Sands a utřel si rukávem čelo. „Jo, ten mám i já.“

Náhle zazněly výstřely.

Sands, který seděl ve stínu na verandě, vyskočil. Už dva dny trval jeho zákaz nošení zbraní. Dosud marně čekal na reakci banditů. Teď se dočkal.

Mary stála osedlaná v ohradě. Měla dvě sedlová pouzdra. V jednom byla winchestrovka, v druhém brokovnice. Sands se vyšvihl do sedla a vyjel. V horách ještě zněla ozvěna výstřelu.

Na konci Bitter Creeku ležel v prachu cesty plakát, který před několika dny přibouchal ke zdi sluha Angie Madisonové. Byl prostřelený. Jakoby tak chtěli bandité dát najevo, co si o zákazu myslí.

Sands zvedl hlavu. Nad remízky na planině byly vidět obláčky zvířeného prachu. Věděl, kdo tam jede.

Mary byla odpočatá, protože několik dnů jen stála. Když jí povolil uzdu, vystřelila jako šíp po stopách banditů.

Muselo se jednat o tři jezdce. Přemýšlel nad tím, jestli si na něj některý z nich někde schovaný nepočíhá.

Na jednom pahorku zastavil a ze sedlové kapsy vytáhl dalekohled.

Přiložil si ho k očím a zaostřil tak, až viděl ostře. Spatřil tři jezdce jedoucí směrem k Apache Peaku.

Stopy jej tedy nemýlili. Mohl jet v klidu beze strachu, že by jej někdo napadl ze zálohy.

Za chvíli se jezdci ztratili mezi křovím a remízky. Sands schoval dalekohled a klusem se vydal za bandity. Věděl, kam jedou, nemusel spěchat. Ti tři ho rozhodně nemohli vidět. Kdyby se mu povedlo je sledovat bez toho, že by si toho všimli, mohli jej dovést až doupěti desperátů.

„Tentokrát,“ řekl si, „to s nimi vyřídím tady. Tentokrát mě nebude nikdo obviňovat, že zatahuju své problémy do města.“

Byl dobře ozbrojený a měl dostatek jídla i vody. Když s těmito zásobami bude zacházet šetrně, může s nimi vyjít i několik dnů. Chtěl zjistit úkryt banditů, přiblížit se k němu a obšťastnit je olovem, když budou chtít vyjet ven.

Pomalu, ale neúnavně jel za mračny prachu, která jej vedla do hor. V duchu začal počítat.

Do Bitter Creeku se tehdy přihnalo devět desperátů. Dva z nich dostal, Mitchum byl zraněný a jistě se nebude hrnout do sedla. Tři z nich teď jeli k Apache Peaku. Kde tedy mohli být ti tři zbývající?

Mohli zmizet, protože to tady pro ně začalo být příliš horké – nebo také ne.

Myšlenka na ty tři mu nedávala klidu. Co když obloukem přijeli do města, zatímco on teď sleduje stopy jejich kumpánů?

Zastavil se. Nevěděl, co dál. Dlouho přemýšlel.

Nakonec se rozhodl pokračovat, protože chtěl najít doupě těch banditů. Tento krok stál jiného muže život.

Pohlédl do zeleného údolí pod sebou, v němž se hadovitě vinula malá říčka. Z komínů domů se kouřilo, slepice kvokaly a ozýval se štěkot ostražitého psa.

Sands nejel stále přímo podle stop, ale často je překračoval nalevo či napravo, aby se vyvaroval případné léčce.

Ti tři se zdáli být velmi sebejistí, protože se vůbec nenamáhali zametat za sebou stopy. Snad si mysleli, že se za nimi nikdo neodváží.

Pozdě odpoledne dorazil k jezírku ve skalách, kde lupiči oddechovali. Popel v ohništi byl ještě teplý. Sands seskočil ze sedla a napojil koně. Nezdržel se tam ale dlouho, protože nechtěl ty ničemy ztratit z očí.

Slunce se již sklánělo k obzoru, když marshal Bitter Creeku opět vytáhl dalekohled. Viděl, jak bandité stoupají po úzké pěšině mezi žlutohnědými skalními útesy a pak mizí ve skalách.

Vydat se hned za nimi by mohlo být nebezpečné. Jejich tábor zřejmě leží někde poblíž, patrně je hlídán. Nezbývalo mu tedy nic jiného, než počkat, až se setmí.

Přivázal Mary ke stromu a zavěsil jí pod hubu pytel s kukuřičným šrotem a obrokem. Sám pojedl trochu sušeného masa a zapil to vodou. Naslouchal zvukům přírody – zvukům, které mu byly důvěrně známé. Náhle jakoby se propadl do svého starého života.

Za tmy se pak dostal až k horské stezce. Šel pěšky, klisnu vedl s sebou. Bylo velmi chladno a on nemohl rozdělat oheň.

Když se rozednilo, vydal se po stezce nahoru, do nepřehledného labyrintu skal.

Na modrém nebi plachtil orel bělohlavý, symbol Spojených států. Syslové s pištěním mizeli v norách, když se k nim jen trochu přiblížil. Stezka se náhle končila v suťovém poli, kde kamení zcela znemožňovalo chůzi. A právě zde ztratil i stopy těch tří banditů.

Sesedl, přivázal Mary a dlouze si tu kamenitou půdu prohlížel. Nalezl však pouze hromádky koňského trusu. Jinak nic. Vůbec nic, přestože to nepochybně byl výborný stopař.

Unavený, zpocený a vyhladovělý se vrátil ke svému koni. Musel začít myslet na město, jež mu bylo svěřeno. Co se tam zatím dělo? Byl nejvyšší čas se vrátit.

Když projížděl po nezalesněném úpatí Apache Peaku, svrbělo ho v zátylku. Měl nepříjemný pocit, že ho sleduje šest párů očí.

Utrpěl porážku, to si musel rozhodně přiznat.

Teď mu nezbývalo nic jiného, než se zaměřit na Henryho Woodcocka, jenž ho mohl k banditům dovést. Ten určitě ví, kde se skrývají.

Uprostřed noci se vrátil do Bitter Creeku. Mary pomalu kráčela ulicemi, dlouhá jízda se podepsala i na ní.

V celém městě panovala tma, až na jeden dům. Na vězení. Vyděsil se, když si všiml, že za zataženými závěsy oken jeho kanceláře se svítí.

Tiše seskočil ze sedla a vytáhl ze sedlového pouzdra pušku. Kdo tam na něho mohl čekat v tak pozdní hodinu?

Taktéž tiše natáhl úderník, i když si byl jistý, že pušku potřebovat nebude. Pokud by na něj chtěl někdo zaútočit, počkal by si na něj ve tmě a nerozsvěcoval by.

Přišel ke dveřím a otevřel. Brokovnicí mířil na muže sedícího za psacím stolem. Byl to Hugh Darnell.

Zavřel za sebou dveře a přistoupil k němu.

„Dobrý večer, starosto.“

Darnell se nehýbal. Byl skloněný a hlavou se opíral o desku stolu. Musel zaspat – a to hodně tvrdým spánkem. Jeho bílošedé vlasy ve světel lampy zářily jak čerstvě napadený sníh.

„Probuďte se, pane Darnelle,“ řekl Sands.

Natáhl k němu ruku, aby s ním zatřásl, ale v tom okamžiku s sebou trhl, jakoby do něj vrazil blesk.

Z Darnellových zad totiž trčela těžká, olovem ozdobená rukojeť mexické vrhací dýky!

Sandsovi se zatočila hlava. Udělalo se mu nevolno a polil ho studený pot.

„Ale proč? Proč?“ hlesl.

Nejraději by teď z Bitter Creeku odjel. Touto vraždou starého, bezbranného muže jakoby bandité chtěli lidem ve městě říci: „Takto může dopadnout každý, protože, jak vidíte, váš marshal vás neochrání!“ Sands zavrtěl hlavou. „A já hlupák jsem jim na to skočil.“

Dlouho trvalo, než se z toho zděšení vzpamatoval. Sklonil se nad mrtvého, aby vytáhl nůž z rány, protože to mohlo něco napovědět o vrahovi. A tento pohyb mu zachránil život.

Venku zazněl výstřel. Roztříštilo se okno a Sands cítil, jak mu střípky rozbitého skla padly na záda. V následujícím okamžiku se kulka zaryla do zdi za ním. Upadl kus omítky.

Okamžitě hodil klobouk na lampu a vrhl se k zemi. Rozhostila se tma.

Odplazil se ke své pušce, přitom si pomyslel, že vrah nechal zřejmě lampu svítit záměrně, aby pak přes závěs mohl vidět jeho siluetu. Bandité tak chtěli zabít dvě mouchy jednou ranou. A málem se jim to podařilo.

Sands se připlazil ke dveřím a otevřel je. Okamžitě na něj někdo ze tmy vypálil. Sands nato dvakrát vystřelil z brokovnice do míst, kde se před zlomkem okamžiku zablesklo. Poté se ozvaly chvatné kroky.

Vytáhl oba revolvery a jal se po utíkajících zabijácích pálit. Výsledkem však byl pouze posměšný smích. Náhle marshal uslyšel dusot kopyt, který pak pomalu slábl až utichl docela.

Sands nabil brokovnici a vyšel na ulici. Přitom šlápl na kus papíru.

Zvedl ho a ve svitu měsíce jej přečetl.

Stálo tam:

Toto je teprve začátek. Zničíme tě!

Bylo to tam jenom naškrábáno nábojnicí. Sands papír četl znovu a znovu. To ta hrozná noc nebude mít konce?

Udělal několik kroků a zarazil se, jako by ho někdo přimrazil k zemi.

Před budovou vězení ležela Mary, jeho věrná kobyla a nehýbala se. Z děsivé rány na prsou jí proudila krev.

Zlomený Sands si k ní klekl. Nevěděl, kdy naposledy plakal. Nyní mu však tekly slzy z očí proudem.

Následující týdny byly nejtrpčí v Sandsově životě.

Občané Bitter Creeku mu připisovali vinu na Darnellově smrti, jelikož starý muž byl ve městě velmi oblíben. Říkali mu, aby se vzdal funkce a odjel.

Sands však odmítl. Soustředil se na svůj úkol – ovšem bezúspěšně. Přitom se stával stále nevrlejším a lidé se ho začali bát. Stáhli se od něj. Jen Angie Madisonová stála na jeho straně.

Koupil si nového koně a ve dne v noci neslezl ze sedla. Jeho jediným cílem bylo najít vraha Hugha Darnella. A jeho věrného, neúnavného koně.

Ten, kdo zabil zvíře, aby poškodil jeho pána, byl neuvěřitelný darebák, bídný červ a zbabělec. Při projíždění okolní krajiny, či obchůzkách ve městě si Sands stále říkal, že ty vrahouny musí přivést na šibenici. Zařekl se, že neopustí Bitter Creek, dokud se mu to nepodaří – nebo dokud jej nepohřbí na krchově na Boot Hill.

Bandité mu však dávali najevo, že jsou v tomto kraji pány.

Pokud byl mimo město, objevovali se znenadání na ulicích Bitter Creeku jako divoká horda pekelných dravců a přes zákaz stříleli po všem, co se hýbalo, lidem do oken, odháněli koně z ohrady dostavníkové stanice a ohrožovali všechny, kdo tou dobou náhodou šli po ulici. Nikdo si nemohl být jist svým životem.

Pokud však Sands zůstával ve městě, tak hned následujícího dne přicházeli do Bitter Creeku malí chovatelé dobytka a naříkali na ztráty, které jim způsobili lupiči dobytka. Jen Emmett Woodcock z ranče Třmen se nikdy neobjevil. Na něho si bandité nedovolili. Nebo ho snad šetřili z jiného důvodu?

Sands už dlouho nespal ve městě. Cítil se tam jako v pasti. Každou noc tábořil na jiném místě v kopcích. Po dlouhé dny čekal na Henryho Woodcocka, ale bez úspěchu. Ten mladý frajer vůbec neopouštěl ranč svého otce. V Bitter Creeku se vůbec neukázal. Ale právě proto byl pro Johna Sullivana Sandse ještě podezřelejší.

Když se přiblížil čtvrtý červenec, den nezávislosti, začali do města ve velkém proudit lidé. Odpoledne toho dne se měla konat slavnostní přehlídka, večer měl být ve škole ples.

Sands musel na nějakou dobu pozastavit platnost zákazu nošení zbraní, protože věděl příliš dobře, že neuhlídá ty davy kovbojů, horníků, rančerů s jejich rodinami i farmářů z údolí Bitter Creeku.

Promluvil s učitelkou, jež mu dovolila prohlédnout školu. Jak se obával, měla dva vchody. Musel by mít pomocníka, aby dokázal uhlídat oba.

Večer se Angie Madisonové svěřil se svými obavami. Byla jediným člověkem, se kterým dokázal otevřeně mluvit.

„Do města se stahují houfy ozbrojených mužů a nikdo je nedokáže kontrolovat, jestli mezi nimi nejsou nějací lumpové, kteří jenom čekají na to, až mě budou moct oddělat. Kdybych jenom mohl zabránit tomu, aby si na ples nosili zbraně. Jenže když budu dávat pozor na jeden vchod, propašují je tam druhým.“

Povzdechl si a promnul si oči. „Víte, Angie, já jsem ještě na Západě nezažil bál, na kterém by se chlapi neporvali. Kdyby došlo jenom k bitce, tak by se to ještě nějak přejít dalo. Ale přestřelka v sále – kde bude tolik žen a děvčat, no nevím, nevím. Nemůžu se zbavit pocitu, že ti parchanti z hor čekají na příležitost k takovému krveprolití, aby mohli dát lidem najevo, kdo je tu pánem. A co já proti tomu můžu udělat? Já, jediný člověk?“

Angie si k němu sedla. Položila své útlé ruce na jeho.

„Jestli potřebujete pomocníka, tak si promluvte s Billy Wilsonem. Dozvěděla jsem sem, že v dole skončil a je teď ve městě.“

„Už jsem mu to jednou nabízel.“ Sands se zatvářil kysele. „Nevzal to.“

„Tak si s ním promluvím já,“ odpověděla Angie. „Jsem si jistá, že to přijme.“ Sands její optimismus nesdílel. Vrátil se do vězení. Toho dne, třetího července bylo město plné lidí. Ve velké ohradě, kde na něj tenkrát střílel Henry Woodcock, stály desítky vozů – dvoukoláků, bryček i lehkých dvoukolových kočárů – což byl nový typ vozu dovezený z Anglie s koženou střechou proti dešti a slunci.

Po ulicích stáli koně přivázaní ke sloupkům, zábradlím a rýnám. Vyparádění kovbojové si frajersky vykračovali po ulici. Rančerové ve svátečním oblečení zaplnili saloon Eda Clearneyho. Horníci si se svými rodinami prohlíželi město. V Trail House byly obsazeny všechny pokoje a Angie musela najmout další personál do kuchyně, aby ten nával vůbec zvládla.

Sands seděl ve své kanceláři a byl nervózní.

Co ho tu vlastně ještě drží?

Lidé ho tu nechtějí, kromě Angie Madisonové. Jestli zůstane, možná se nedožije zítřejšího rána.

Nejchytřejší by bylo všeho nechat, nasednout na koně a v tichosti zmizet. Jenže to by nedovolila jeho hrdost.

Stále musel myslet na mrtvou Hatty Wilsonovou i zákeřně zavražděného Hugha Darnella. Byl jim cosi dlužen a proto se musel pokusit vypátrat a potrestat jejich vrahy.

A pak tu byla ještě Angie.

Někdo zaklepal na dveře.

Málem vykřikl zděšením. Vytáhl kolt a zvolal: „Dále!“ Do kanceláře vešel Billy Wilson. Od té doby, co ho Sands viděl naposledy se dosti změnil.

Měl neoholenou tvář a celkově vypadal velmi zanedbaně.

„Dobrý den, marshale,“ pozdravil.

Sands kývl na prázdnou židli. „Sedněte si. Mluvila s vámi Angie?“ Wilson přikývl.

„Ano. Řekla mi, že potřebujete pomoc. Mluvila mi do duše tak dlouho, až jsem jí slíbil, že za vámi půjdu. Co se mnou chcete dělat?“ Ukázal mu chvějící se ruku.

„Podívejte! – Příliš mnoho špatné whisky, rozumíte? Od smrti Hatty jsem trochu, hm, zpustl. Dělám jen příležitostné práce, abych se udržel nad vodou a nestarám se o děti. A s takovým člověkem byste to chtěl zkusit?“

Sands mu pohlédl do očí. Byly zarudlé a měl pod nimi černé kruhy. Stále však z nich vyzařovalo cosi, co mu dodávalo odvahu.

„Vy jste prý býval u arizonských rangerů.“

„Ano,“ zamumlal Wilson.

„Dobří chlapi,“ prohodil Sands a opřel se o opěradlo. „Tak jako rangeři tady v Texasu. Co se u nich člověk naučí, už nikdy nezapomene.“

Sklonil se nad stůl a poznamenal: „Nabízím vám práci, jako byla u rangerů. Pod jednou podmínkou, ovšem.“

„A to.“

„Už žádný alkohol! Už se na něj ani nepodíváte. Zvládnete to?“

Wilson pokrčil rameny. „Nevím. Možná.“

Sands dodal: „Dokážete to. My oba máme stejný cíl: Najít vrahy vaší ženy a dostat je na šibenici. Pomůžete mi?“

Wilson se chvíli nemohl rozhodnout. Poté konečně přikývl.

„Ano.“

„Bude to těžký džob,“ varoval ho Sands, „to před vámi nechci zakrývat. Město je plné lidí. Vsadím se, že bandité si nenechají ujít tuto jedinečnou příležitost, aby se mezi ně vmíchali a pokusili se o nějakou přestřelku. Mohli by přitom přijít o život nevinné ženy a děti. Tomu musíme v každém případě zabránit.“

Položil Wilsonovi ruku na rameno a podotkl: „Nemůžu vám garantovar, že zítra ráno ještě budeme žít. Ale jedno vám slíbit mohu: Pokud to jinak nepůjde, zahyneme čestně. A pak bude Bitter Creek vzpomínat na 4. červenec, dokud budou lidé žít v těchto zdech. Pamatujete si na heslo rangerů?“

„Ano,“ zamumlal Wilson. „Znělo: Zemři jako muž.“

„Jestli to přijde, zemřeme jako muži,“ poznamenal Sands. „Ale vezmeme s sebou tolik čubčích synů z hor, že se o tom bude mluvit ještě po staletí.“

Podal Wilsonovi ruku: „Pokud jste připraven, pak přísahejte.“

Wilson s sebou trhl. Narovnal se, vypnul ramena a náhle vypadal tak jako dřív.

Stiskl Sandsovi ruku a podotkl: „Můžete se na mě spolehnout, marshale. Takže zase jako za starých časů.“

„Ještě žijeme,“ usmál se Sands. „A když budem držet spolu, budeme mít větší šanci.“

Vytáhl ze zásuvky starou Darnellovu bibli a položil ji na stůl. Pak vstal.

„Well, nyní tedy přísahejte jako můj zástupce. Platit vám nemohu nic, protože ani já jsem už dlouho od města nedostal to, co mi Darnell slíbil.“

Wilson položil ruku na bibli. „Nedělám to pro peníze. Dělám to pro Hatty – a pro starého Hugha.“

„O.K. Máte zbraň?“ zeptal se Sands.

„Revolver a pušku. Ale už hodně dlouho jsem nestřílel.“

„Možná,“ poznamenal marshal, „možná k tomu zítra budete mít příležitost. Přineste si své bouchačky sem. Uděláme si tu svou základnu.“

„Dobře,“ kývl Wilson a obrátil se ke dveřím.

„A už ani kapku kořalky!“ připomněl mu Sands. „Ani kapku!“

„Slibuju,“ odvětil Wilson. „Jinak, jmenuju se Bill.“

„A já John.“ Sands si sedl na židli a díval se, jak se za Wilsonem zavírají dveře.

Získal spojence. Cenného spojence, o tom byl přesvědčen.

A mohl za to děkovat Angie Madisonové.

Ráno 4. července obyvatele Bitter Creeku přivítalo paprsky slunce. Všechny domy byly vyzdobeny modročervenobílými stuhami a papírovými girlandami. Z Rock Springs, většího města na jihu, přijela na dvou vozech tažených šestispřežím hasičská kapela, protože Bitter Creek neměl ani hasiče a ani žádnou kapelu.

Přesně v deset hodin začala slavnostní přehlídka. Jako první vyjeli kovbojové v nedělních šatech na vyparáděných koních. Za nimi pochodovala kapela z Rock Springs hrající Yankee Doodle. Hlaholící dav, lemující obě strany ulice, propukl v jásot, když projížděl vůz, na němž stála dívka v bílém oděvu. Představovala Columbii, symbol svobody Spojených států. Vůz byl ozdoben květy a papírovými girlandami a lidé jej zdravili vyhazováním klobouků a výstřely z revolverů do vzduchu.

Sands se opíral o zeď jednoho domu a pozoroval celý průvod.

Panovalo značné vedro a to nebylo dobré. Muži se totiž od rána občerstvovali v saloonu Eda Clearneyho a to pochopitelně alkoholem. A čím víc pili, tím více byli náchylní k bitkám a střílení. Sands to věděl, protože 4. červenec v nějakém pohraničním městečku nezažil poprvé. Ve městech na okraji divočiny život plynul velmi poklidně, takže o to více místní využívali každé příležitosti vyhodit si z kopýtka.

Takový den byl jak dělaný pro bandity z hor, aby ukázali svou moc. Mohli se zamíchat mezi lidi bez toho, že by je někdo poznal. A pak jeden záludný výstřel a…

Sands se připravil na vše. V nejhořejší zásuvce jeho stolu v kanceláři ležel dopis adresovaný Angie Madisonové s nápisem: „Otevřít jen v případě mé smrti.“ Angie byla jediným člověkem v Bitter Creeku, kromě Billa Wilsona, kterému věřil. Pokud by zemřel, tak měla zdědit jeho nevelký majetek – a dozvědět se, kým vlastně doopravdy je.

Kdysi se totiž John Sullivan Sands nepotuloval po poušti a nelovil kojoty. Ta doba ležela mnoho let zpátky a Sands na ni nevzpomínal rád.

Uslyšel kroky. Okamžitě se otočil, s koltem v ruce samozřejmě. Šlo však jenom o Billa Wilsona.

Wilson se celý změnil. Oholil se a umyl. Měl na sobě opranou košili a tmavou vestu, na níž se zlatila pěticípá plechová hvězda, kterou mu včera Sands vtiskl do dlaně. Na boku se mu v nábojovém pásu houpal kolt. Nosil ho po způsobu zkušených střelců.

„Dobré ráno, Johne,“ pozdravil. Kývl bradou na procházející průvod. „Celkem pěkné, co říkáš?“

„Nemůžu se dočkat, až to všechno skončí,“ opáčil Sands.

„Myslíš na ty ksindly z hor, kteří mají na svědomí Hatty a Hugha?“ přivřel oči Wilson. „Ano, to by pro ně byla jedinečná příležitost odklidit z cesty někoho, kdo je jim nepohodlný.“

„A myslím, že si ji nenechají ujít,“ dodal zadumaný Sands.

Wilson si dal ruce v bok a svraštil čelo.

„Hm, už jsem o tom přemýšlel. Víš, co bych udělal na jejich místě? Nezabil bych tě zákeřně zezadu. Ne, vyzval bych tě před očima celého města na souboj, aby vašnostové v Bitter Creeku viděli, kdo je tady pánem. Rozumíš, kam tím mířím?“

Sands přikývl.

„Rozumím. To mě napadlo také. Well, jestli mě budou chtít oddělat takto otevřeně, budou mít, co chtějí. Ale vzadu oči nemám. To se budu muset spolehnout na tebe, příteli.“

„O tom nepochybuj,“ rychle řekl Wilson. „Provrtám každého, kdo si bude za tvými zády hrát s bouchačkou.“

Průvod mezitím dospěl k dostavníkové stanici, kde se rozešel. Hudba hrála „Pod hvězdnatým praporem“ a přitom pochodovala ke Clearneyho saloonu, jelikož muzikanti si chtěli po vyčerpávajícím programu svlažit hrdlo, aby se pak vydali na zpáteční cestu do Rock Springs.

„Kdybych měl platit za každý falešný tón, co jsem tu slyšel, nemusel bych celý rok dělat,“ prohodil k Sandsovi Wilson. „Viděls, jak ten dirigent dirigoval revolverem? Jakoby chtěl zastřelit každého, kdo hrál falešně. To by brzo pochodoval sám.“

Chýlilo se k poledni a pokud chtěli získat místo v jídelně Angie, museli si pospíšit. Měli štěstí, protože Angie pro ně rezervovala rohový stůl.

„Jak se vám líbila ta paráda, Johne?“ ptala se, když podávala jídlo.

Sands se usmál.

„Zeptejte se mě radši až zítra.“

Angie se obrátila na Wilsona: „Vypadá to ve městě špatně?“

Nový zástupce marshala pokrčil rameny.

„Nevím. Je tu příliš mnoho lidí. Může se mezi ně schovat kdejaký ksindl. Nemůžeme uhlídat všechno a jestli dojde k nějaké přestřelce, no zkrátka nevím.“

Ačkoli ji volali ostatní hosté, přitáhla si k jejich stolu židli a posadila se. Upřeně se přitom zahleděla marshalovi do očí.

„Možná by bylo rozumnější z města odjet. Aspoň do té doby, než skončí oslavy.“

„A nechat město těm darebákům, kteří mají na svědomí Billovu manželku, starého Hugha a moji kobylu?“ Sands zavrtěl hlavou. „Ne, nikdy!“

„Nikdo vám nepomůže, pokud se octnete v nebezpečí,“ zamumlala Angie.

„Dám na sebe pozor,“ uklidňoval ji Sands. „Kromě toho jste mi poslala výborného muže jako pomocníka, který mi bude krýt záda. Musím vám za to poděkovat.“

„No dobře,“ povzdychla si Angie. Poté zašeptala: „Mimochodem, ve městě je i Henry Woodcock.“

„Ale,“ podivil se marshal. „Supi se stahují kolem mršiny. Ale já se postarám o to, aby jim přitom zaskočilo.“

„Pozval mě dokonce dneska večer na ples do školy,“ pokračovala Angie.

„Co – cože?“ vyhrkl Sands. Pocítil ostré píchnutí u srdce. „Doufám, že jste to odmítla.“

„Proč?“ Angie jeho upřený pohled vydržela. „Ráda tančím a Henry je hezký mladý muž. Proč bych mu měla dát košem, když mě žádný jiný z místních gentlemanů nepozval?“

„Ksindl jeden!“ zamumlal Sands.

Vyskočil ze židle a vyštěkl: „Adios, madam!“ Poté nasupeně odkráčel ven.

„Ale vaše jídlo!“ zvolala za ním Angie. „Ještě jste se ho skoro ani nedotkl.“

„Přešla mě chuť!“ odsekl marshal a práskl za sebou dveřmi.

Hoteliérka se udiveně obrátila na Wilsona: „Co je, Bille? Co ho tak zničeho nic rozčílilo?“

Wilson se opřel o opěrátko židle.

„Jestli to nevíš, tak ti to já prozradit nemůžu. Ale jedno ti řeknu: Nechej hezouna Henryho být, nebo z tvého galána nadělá John paštiku!“

„Z mého galána?“ podivila se rozrušená Angie. „Henry přece není můj galán jenom proto, že si s ním chci zatancovat.“

„Sands to vidí jinak,“ opáčil Wilson. „Takže, milá Angie, raději se Henrymu vyhýbej, pokud chceš, aby přežil tuto noc. Vsadím se, že John by dokázal zmáknout tucet Henry Woodcocků bez zvláštní námahy.“

„Ten mrzout jeden!“ řekla Angie. „Co si o sobě myslí? Že mu snad něco dlužím?“

„Ne,“ odpověděl Wilson. „Ale když je člověk zamilovaný, vidí některé věci jinak.“

„Když je člověk – zamilovaný?“ mumlala Angie. „Chceš tím snad říct? Takže podle tebe?“

„Přesně tak,“ přikývl Wilsom. „To sis snad toho ještě nevšimla? Říká se přece, že ženy mají na takové záležitosti čich.“

Angie zčervenala. Sklopila zrak, ale po chvíli jako by zase nalezla ztracenou rovnováhu.

„Bille Wilsone, máš příliš velkou fantazii,“ zamračila se. „Sands tu zůstal, protože chce splnit svůj úkol. Hned jak to udělá, nasedne na koně a odjede.“

„Na to bych moc nevsázel,“ zasmál se Wilson. „Tak to možná kdysi chtěl, ale teď už je jinde. Je do tebe zamilovaný až po uši. A jestli přežije, tak za tebou jednoho dne přijde a zeptá se tě, jestli ho chceš. Vím to. Se mnou a s Hatty to nebylo jiné.“

„Jenom ať přijde, ten přivandrovalý tulák!“ poznamenala Angie a odešla do kuchyně.

Wilson se usmál a v duchu si pomyslel: Dostala ho a ani o tom sama neví. No, však to jednoho dne zjistí sama.

Večer se ochladilo, takže úmorné vedro, jež trápilo Bitter Creek celý den, konečně polevilo. Slavnostně vyparádění lidé mířili ke škole.

Třída byla vyklizena a proměněna v taneční sál. Stěny byly ozdobené papírovými květy a girlandami. Na pódiu, na kterém jinak stávala učitelka, se usídlila kapela. Sestávala z jednoho kytaristy, mladého, snědého Mexičana, jenž brnkal na banjo a starého, bělovlasého muže, jenž hrál na housle.

V předsíni farmářské ženy a mladá děvčata postavily stůl se studenými lahůdkami a broskvovým bowle. Muži před vstupem do sálu popili několik štamprlí na úvod a pak vkročili do haly. Tím se však konzumace alkoholu nekončila, protože vevnitř se pili dryáky, jež si muži tajně přinesli s sebou.

Sands hlídal hlavní dveře, Bill Wilson zadní vchod. Každý, kdo byl ozbrojen, u nich musel nechat svůj revolver, za který dostal číslo. Svou zbraň pak zpátky dostal právě za toto číslo. Do sálu s ní ovšem nemohl. Na Západě bylo zvykem nenosit zbraně na plesy, jichž se účastnily ženy a dívky.

Tři hudebníci svému řemeslu rozuměli a brzy se rozproudila živá zábava. Páry tančily v rytmu udávaném hudbou, mládenci si vyměňovali s dívkami dvojsmyslné pohledy. V zemi, kde existovaly obrovské vzdálenosti mezi farmami či městy, kde cesty byly mizerné a práce tvrdá, se lidé vídali málo. Proto využívali každé příležitosti k tomu, aby se zabavili.

Brzy došlo na drobné, většinou žárlivostí vyvolané strkanice a potyčky, které ovšem rázně urovnali starší bez toho, že by Sands musel zasahovat. Měl s sebou dva revolvery, pušky však nechal v kanceláři. Při přestřelce by brokovnice mohla poranit nevinné lidi.

Jednou, když si Sands prohlížel sál, uviděl Angie Madisonovou tančit s Henry Woodcockem. Pocítil ostré bodnutí u srdce. O chvíli později již Angie stála sama u stolu s bowle, fešák Henry někam zmizel.

„Nejlepší by bylo,“ pomyslel si, když se na ni díval, „osedlat koně a odjet. Co mě tady vlastně ještě drží?“

Tu se ozvala rozhořčená slova. Dva mladíci se hádali kvůli jedné dívce.

Sands neváhal a vstoupil do sálu. Zvýšil hlas a oba kohouti zkrotli. Stál pod pódiem a když zvedl hlavu, setkal se pohledem se starým houslistou. Připadalo mu, že ho už někdy viděl. Ale kde?

Náhle se u hlavního vchodu začalo něco dít. Několik protestujících hlasů, které poté ustaly. A nato třeskl výstřel z revolveru. Muzikanti přestali hrát, tanečníci se s ječením rozeběhli na bok.

Sands se otočil. Do sálu vstoupili tři muži. Jeden držel ještě stále kouřící revolver. A je to tady, blesklo Sandsovi hlavou.

Jednalo se o cizince. Nikdo je tu ještě nikdy neviděl, ale bandité vypadají všude stejně. Nepocítil takřka vůbec vzrušení, zůstal ocelově klidný.

Postavili se naproti němu. Ve středu stál vychrtlý muž s poďobaným obličejem, napravo od něj dlouhán, jenž se Sandsovi jistým způsobem podobal, s ostražitým avšak nic neprozrajícím pohledem a dvěma kolty ve zkřížených nábojových pásech. Sands instinktivně vycítil, že právě tento je z celé trojice ten nejnebezpečnější.

Nalevo od poďobaného chlapíka stál Mexikán. Při pohledu na něj si Sands musel mimoděk vzpomenout na mexický vrhací nůž v zádech Hugha Darnella.

„Dobrý večer, marshale,“ řekl poďobaný. „Máme vám vyřídit pozdravy od Mitchuma. Vzpomínáte si na něho?“

„Jistě,“ kývl Sands. „Jak se mu vede?“

„Je mrtvý,“ chladně procedil poďobaný mezi zuby. „Umřel na otravu krve. Byl to náš přítel a my jsme se rozhodli to tak nenechat. Proto jsme tady.“

Ukázal na sebe špinavým palcem. „Jmenuju se Stoakes. Říkám vám to jenom proto, abyste věděl, kdo vás pošle do pekla. Ten vysoký člověk napravo je Corbett a tento,“ – ukázal přitom na Mexičana, „chlapík je Benito. Ten měl Mitchuma obzvlášť rád. Slíbil, že vás pošle za Mitchumem, ať mu tam má kdo čistit boty.“

„Jste připravení?“ klidně se otázal Sands.

„Samozřejmě!“ zvolal Stoakes. Přikrčil se a pravou rukou se kradmo blížil k pažbě koltu.

Corbett zůstal naproti tomu klidný. Pouze se mu zle blýskalo v očích. Měl zastrčené palce za opaskem. Kterou rukou tasí? Pravou nebo levou? Nebo oběma?

Benito se šklebil, přičemž ukázal své zahnědlé zuby. Měl obličej zabijáka s vystouplými lícními kostmi a tenkými, chladnými rty. Pod obřím sombrerem se skrývaly černé, nemyté vlasy připomínající dráty. Neměl žádný revolverový opasek, ale jen širokou červenou šerpu kolem beder.

Jeho pravou ruku nebylo vidět. Držel ji za zády.

Musí v ní držet vrhací nůž! uvědomil si Sands.

Rozhostilo se ledové ticho. Lidé se choulili ke stěnám, nikdo se neodvážil ani hlesnout. Na okamžik Sands pomyslel na Billa Wilsona, poté se opět plně koncentroval na tři zabijáky.

Tři proti jednomu! Kdo vytáhne zbraň jako první? Corbett, Stoakes nebo Benito?

Vteřiny se vlekly jako věčnost, až se náhle do ticha ozval starý houslista.

„To jste se vážně zbláznili, pánové? Doopravdy chcete zkřížit zbraň s nejrychlejším střelcem Jihozápadu? Dobře mě poslouchejte a nedělejte hlouposti, protože to by byla vaše jistá smrt.“

„Co tím chceš říct, dědku?“ zavrčel Stoakes.

Houslista ukázal prstem na Sandse. „Vím, kdo je ten muž. Před deseti lety jezdil v proslulé bandě Kinga Fishera v Texasu. Potom jednoho dne zmizel beze stopy. Říkalo se, že je mrtvý. Ale jak vidím, tak to není tak úplně pravda. Jednou jsem měl možnost vidět jeho střelecké umění, ve Fort Worthu. Na dvacet stop trefil červené srdce na hercovém esu. To dokázal pouze jeden muž – Srdcové eso Sands!“

Srdcové eso Sands!

Sál se ozvalo užaslé vydechnutí. Všichni přítomní zbledli. Včetně banditů.

Stoakes se však vzpamatoval a vyštěkl: „Pchch! Střílet na karty je jedna věc, ale trefit někoho, kdo se hýbe a může se bránit je věc druhá. To ještě nic nedokazuje.“

„To jsem si také myslel,“ dodal houslista. „Do okamžiku, kdy jsem byl svědkem toho, jak ho napadli dva takoví lehkomyslní hlupáci, kteří si také říkali, že jsou rychlejší. Všechny výhody ležely na jejich straně, ale když se rozplynul dým ze střelného prachu, byli mrtví, zatímco on klidně odjížděl nezraněn. Na vašem místě, bych od něj dal ruce pryč.“

„Ne!“ zakřičel Stoakes. „Benito, umlč toho starého parchanta!“

Mexikán konečně ukázal svou pravou ruku. Zableskla se čepel nože. Jedna žena vykřikla. Čas Johna Sullivana Sandse nadešel.

Tasil tak bleskově, že to nikdo z přítomných rozhodně nemohl pohledem zaregistrovat. Zazněla rána. Nůž z Mexikánovi ruky vyletěl, ale neměl už takovou sílu, aby způsobil neštěstí. Zapíchl se krok před pódiem do parket. Benito padl na břicho a již nevstal.

Sandsova druhá kulka zneškodnila Stoakese. Poté se otočil a namířil na Corbetta.

„Chceš zemřít i ty?“

Corbett zvedl ruce. Vůbec se neodvážil vytáhnout zbraň.

„Počkej,“ zamumlal. „Jsi opravdu Srdcové eso Sands?“

„Kdysi mi tak říkali,“ nahlas přisvědčil marshal. Jeho minulost jej dostihla. Teď už ji nemohl skrývat.

„Slyšel jsem o tobě,“ dodal Corbett. „Byl jsi segundo v bandě Kinga Fishera, druhý muž po něm. Takžes musel být opravdu hodně dobrý. Ale paks naráz zmizel. Kams odjel?“

„Do vězení!“ odvětil Sands. „Přihlásil jsem se texaským rangerům, protože už jsem měl dost toho věčného prolévání krve a střílení. Nikdy jsem nikoho nezavraždil, ale Fisherových přepadení jsem se účastnil. Dostal jsem patnáct let a po osmi mě omilostnili. Pak jsem opustil Texas a stal se lovcem kojotů. Stačí?“

„Ne úplně,“ řekl Corbett a podíval se na oba mrtvé. „Jsi rychlý, jak jsem viděl. Ale jsi tak rychlý jako dřív? Rád bych tě vyzkoušel.“

Sands si strčil kolt do pouzdra. Byl připraven na vše.

„Jen do toho,“ ponoukl banditu.

„Je pěkné, že si neděláš násilí,“ zašklebil se Corbett. „Víš, Stoakes a ten prašivý Mexičan byli jen hrdlořezové a výtržníci. Se mnou to bude jiné. Se mnou to tak lehké mít nebudeš.“

„Samá slova,“ poznamenal Sands. „A co víc?“

„All right,“ sykl Corbett a tasil kolt.

V následujícím momentu třeskly výstřely. Sál byl naplněn dýmem střelného prachu. Okenní tabulky se otřásly. Jedna žena začala hystericky křičet. Někdo otevřel dveře. Dovnitř vnikl čerstvý vzduch a rozehnal dým.

Uprostřed sálu klečel Corbett s rukama přitisknutýma k hrudi. Sands stál nad ním – nezraněn. Svým koltem mířil na umírajícího.

„Teďs to zjistil. Nu?“

„Ano,“ zašeptal Corbett. „Jsi opravdu Srdcové eso Sands. A přitom jsem si myslel, že…“

Pomalu se nakláněl dopředu. Sands k němu přiskočil, ještě než stačil padnout obličejem na parkety.

„Co jste udělali s mým zástupcem?“

„Toho si vzal na starost jiný z nás,“ zamumlal Corbett, skácel se a vydechl naposled.

Sands se rozběhl k zadnímu vchodu.

„Udělejte místo!“ křičel. Lidé před ním vyděšeně uskakovali.

Se zbraní v ruce vyběhl ven. Po Billu Wilsonovi však ani památky.

Co mu mohli udělat? Sandsovi se sevřelo hrdlo. Cítil se za toho muže zodpovědný.

Oběhl křoví a tu spatřil na zemi nějakého ležícího člověka.

Ihned se k němu sklonil a obrátil jej na záda. Ve slabém světle pronikajícím ze zadního vchodu v tom člověku poznal Billa Wilsona. Měl napuchlou levou tvář a zdobily mu ji podlitiny.

„Bille!“

Přiložil mu prsty na krční žílu a pocítil slabý puls. Oddechl si. Spadl mu kámen ze srdce.

Nocí se ozval hlas: „Potřebujete pomoc, marshale?“ Patřil kováři Joe McCloudovi.

„Přineste vodu, honem! A whisky!“ zvolal Sands.

Spolu pak Wilsonovi omyli obličej a nalili mu do hrdla několik doušků pálenky. Po chvíli Wilson otevřel oči.

„Ten zatracený zákeřný ksindl,“ procedil mezi zuby.

„Kdo?“ zeptal se Sands.

„Henry Woodcock, ten darebák,“ zamumlal Wilson.

Jeho pohled se stal jasnějším. Sáhl po láhvi whisky a napil se. Do tváře se mu opět dostala barva.

„Co je s Woodcockem?“ ptal se Sands.

„Vyšel ze sálu a dal se se mnou do řeči,“ řekl Wilson a ohmatal si oteklou líci. „Přivedl mě až sem. Potom se mě zeptal, jestli nemám oheň. Když jsem si sáhl do kapsy, sklonil se a upravoval si kalhoty. Vytáhl si však z boty revolver. Měl ho tam schovaný, to jsem ale nemohl vědět. No, takže když jsem mu chtěl zapálit cigaretu, přetáhl mě pažbou koltu po hlavě. Udělaly se mi hvězdičky před očima a pak už si nic nepamatuju.“

„Tak podívejme, hm, fešák Henry Woodcock,“ podotkl Sands. „Toho tedy myslel Corbett.“

„Jaký Corbett?“ podivil se Wilson. „Co se stalo, Johne?“

Sands kývl směrem k sálu. „Dovnitř přišli tři desperáti a chtěli mě sejmout. Měli ale smůlu. Jeden z nich mi, dřív než zhebnul, řekl, že někdo z nich si tě vzal na starost. Proto tím nemínil nikoho jiného, než fešáka Henryho.“

„To definitivně dokazuje, že je ve spojení s těmi lotrasy z hor,“ zabručel Wilson.

Sands přikývl.

„Jo. A už je určitě na cestě k nim, aby je varoval, že jejich úkryt už není tak bezpečný, jak býval. Vyrazím za ním.“

„Já také,“ dodal Wilson a vstal. „Mám s nimi nevyřízené účty, kvůli Hatty. Ať chcípnu, jestli bysme se měli vrátit bez jejich skalpů.“

„Dokážeš jet?“ optal se Sands.

Wilson ukázal na svou napuchlou tvář. „Myslíš kvůli tomuto? Ale prosím tě! Jenom, nemám koně.“

„Dávám ti plnou moc, aby sis vzal toho nejlepšího, který v Bitter Creeku je,“ opáčil Sands. „Vezmi také jednoho tažného mezka, budem ho potřebovat. Za svítání vyrazíme od vězení. Ashley by ti měl dát potraviny, náboje a píci na náklady města. Jasné?“

„Můžeš se na mě spolehnout,“ řekl Wilson a poněkud kulhaje odkráčel.

Když se Sands obrátil, spatřil bledou Angie Madisonovou, která se k němu blížila. Přistoupila k němu a objala ho. „Všechno jsem slyšela,“ špitla. „Henry mě použil jenom jako alibi, aby na plese nebyl nápadný. Och, jak se stydím.“

„To už je jedno,“ dodal Sands a mávl rukou.

Takže za ranních červánků vyrazili. Sledoval je přitom celý Bitter Creek.

Od jedněch úst k druhým se šeptem neslo jedno jméno:

Srdcové eso Sands.

Wilson vedl mezka se zásobami. Byl ozbrojen revolverem a winchestrovkou. Hnědák, na kterém jel, byl skutečně velmi inteligentní kůň. Jednalo se o nevelké zvíře se silnýma nohama, jako dělané pro jízdu v horách. Sands seděl na krémovém koni, jenž mu připomínal Mary, i když jejích vlastností ani zdaleka nedosahoval.

Když projížděli kolem Trail House, stála ve dveřích Angie Madisonová. Měla na sobě ještě plesové šaty.

„Hodně štěstí, Johne,“ popřála mu a zamávala jim.

Wilson zastavil. „Hej, a mě hodně štěstí nepopřeješ?

„Tobě také,“ napravila to Angie a odešla do hotelu.

U posledních domů ve městě se Wilson obrátil na svého mlčenlivého společníka.

„Když to všechno bude za námi, Johne – a jestli budeme naživu, co pak budeš dělat?“

Sands přivřel oči. Na východě vycházelo slunce a zalilo hory na západě svými paprsky.

„Pojedu někam na jih. Možná do údolí Owyhee. Tam by mělo být hodně rančerů, kteří by měli být rádi, když jim někdo uleví od kojotů.“

„To není dobrý nápad,“ namítl Wilson. „Muž tvých schopností by měl pomýšlet na něco lepšího.“

„Nezapomeň, že jsem bývalý bandita,“ poznamenal marshal. „Člověk, který osm let seděl ve vězení. Na tom nemůže nic změnit ani ta hvězda, kterou mi připnul na hruď Hugh Darnell. Kdyby to věděl, určitě by to neudělal.“

„Kdybych měl za každého člověka na Západě, který někdy sešel ze správné cesty, dostat jeden dolar, nemusel bych do konce života hnout prstem,“ mínil Wilson. „Svůj trest sis odpykal a tím je všechno vymazáno. Důležité je jenom to, co člověk udělá se svým životem potom.“

Chytil Sandse za rameno: „Jsi nejlepší marshal, kterého kdy Bitter Creek měl. Lidé tě nemusí mít rádi, ale do posledního tě respektují. Ashley se mohl přetrhnout, když jsem mu pověděl, žes mě poslal, abych od něho koupil nějaké věci na dlouhou cestu do hor.“

„Kdybych zůstal, pořád by si připomínali, že jsem byl banditou a vězněm,“ zamumlal Sands. „Ne, už jsem se pevně rozhodl. Ještě tento úkol a pak vyrážím do údolí Owyhee.“

„Škoda,“ prohodil Wilson a pokrčil rameny. „Vsadím se, že v Bitter Creeku je jeden člověk, který se nepřeje nic víc, než abys zůstal.“

„Koho tím myslíš?“ zeptal se ho Sands a zkoumavě na něj pohlédl.

Wilson se zazubil.

„Na to musíš přijít sám,“ odpověděl.

Maršál mlčel. Uviděl v dálce vrchol Apache Peak a zvolil stejný směr jako tehdy, když ho tři desperados vylákali z města. Přitom ovšem musel přemýšlet o Wilsonových slovech.

V poledne dorazili k jezírku na úpatí Apache Peaku, kde Sands už jednou nechal napojit koně. Sesedli a chvíli si odpočinuli. Sands vytáhl ze sedlové kapsy dalekohled a jal se studovat krajinu. Viděl stezku, která se ztrácela v horách. Kam asi vede? Wilson náhle řekl: „Johne, myslím, že vím, kde je doupě těch hrdlořezů.“

„Co?“ užasl Sands. „Ty to víš? A to mi říkáš teprve teď?“

„Teprve teď mě to napadlo,“ dodal zastupující marshal a zamyšleně hleděl k obzoru. „Vidíš tu skalní stěnu? Tak tam to musí být. Bude to někde za ní.“

„Proč zrovna tam? Ty jsi tu už někdy byl?“

Wilson přikývl.

„Ano. Jak víš, tak jsem pracoval pro jednu těžařskou společnost. Před rokem mě vyslala do těchto hor s jedním geologem, abysme pátrali po nových nalezištích. Byli jsme tři: geolog, jeho pomocník a já jako hlídač koní. Pěkně dlouho jsme se toulali kolem Apache Peak. A jednoho dne jsme na úpatí jedné skalní stěny objevili srub a ohradu. Nikoho jsme tam nezastihli, ale v krbu byl teplý popel a v ohradě jsme nalezli čerstvý koňský trus. Tehdy jsme na to zapomněli, protože jsme si mysleli, že je to tábor nějaké lovecké společnosti. Teď už je mi to ale jasné. Prohlíželi jsme si jejich stopy. Ti chlapi jeli za sebou, jak to dělají indiáni, aby nebylo možné podle stop odhadnout, kolik jich je. Hádej, proč asi.“

„Myslím,“ zamumlal Sands, „že jste měli velké štěstí, že jste tam na nikoho nenarazili. Ti by se s vámi určitě nepárali a oddělali by vás.“

„No, to nejspíš jo,“ připustil zamyšlený Wilson. „Jestli se nemýlím, tak tam je ta skalní stěna, za kterou ten srub leží. Můžu se samozřejmě mýlit, ale řekl bych, že to je ono.“

„Přesvědčíme se,“ dodal Sands.

Nasedli na koně a brzy dorazili k místu, kde stezka končila v suti a kde se kdysi musel Sands obrátit. Nyní však už věděli, kam jet: Ke skalní stěně na severu.

Wilson ukázal na kaňon pod nimi: „Tudy jsme tenkrát jeli.“

Výstup byl svízelný, především tažný mezek měl velké problémy. Šli pěšky a koně vedli s sebou. Když pak opět vylezli do sedel, sdělil Sands Wilsonovi své propočty:

„Devět těch darebáků tenkrát přijelo do města. Předpokládejme, že to byli všichni. Dva skončili v Bitter Creeku, Mitchum podlehl svému zranění, tři další zařvali tuto noc ve městě. Zůstávají tedy tři a k nim musíme připočítat fešáka Woodcocka. Jsi ochotný jít proti čtyřem?“

„Jistě,“ přikývl Wilson a poplácal dlaní pažbu své karabiny, již měl strčenou v sedlovém pouzdře. „Pořád musím myslet na Hatty. Jsem jí dlužný poslat ty ksindly, kam patří, i kdyby mě to mělo stát vlastní život.“

„Jsem stejného mínění,“ zamumlal Sands. „Tvoje žena, starý Hugh, který nikdy neublížil ani kuřeti, moje věrná kobyla. Však přijde den, kdy s těmi bandity zúčtujeme. Nezapomeň však, že zastupujeme zákon. Jestli to půjde, budu se je snažit přivést před soud. Tam by je čekal jediný trest – šibenice. Budem střílet jenom, když to bude nutné.“

Zapadající slunce už ozařovalo krajinu svými rudými paprsky, když dospěli k patě skalní stěny. Na severu se stěna zvedala až k horskému masívu, směrem na jih pozvolně klesala v nepřehledném terénu.

„Tady to je,“ řekl Wilson a ukázal na zubatý hřeben skály. „Vidíš ty dvě zakrslé borovice tam nahoře? Vzpomínám si na ně. Tenkrát jsme skálu objeli z jihu a pak narazili na tu chajdu.“

„No, to se potom radši utáboříme tady,“ prohodil Sands, „za hodinu už je tma.“

Tu noc museli protrpět, protože nemohli rozdělat oheň.

Když se rozednívalo, řekl Sands Wilsonovi o svém plánu: „Obklíčíme je. Tažného mezka necháme tady. Bille, ty pojedeš s tvým a mým koněm kolem jižního konce stěny, protože si myslím, že tam bude východ z toho doupěte. Tvým úkolem bude hlídat ten východ.“

„A ty?“ optal se Wilson.

Sands ukázal na stěnu a zamumlal: „Já tu skálu přelezu a vpadnu našim přátelům do zad. Hned, jak ti dám znamení, začneš střílet do oken srubu, abych se tam mohl připlížit. Potom je zatkneme.“

Wilson pochybovačně pohlédl na stěnu. Byla určitě dobrých tři tisíce stop vysoká, strmá a plná zrádné suti. Na nevelkých plošinkách rostl vavřín a trní.

„No, to jsem na tebe moc zvědavý! To si opravdu myslíš, že to zvládneš?“

„Určitě,“ ujistil ho smějící se Sands. „S lezením nemám problémy. Vezmeš si mou pušku. Já si nechám jenom kolty, bandasku s vodou a laso. Snaž se tam být včas a ať tě nevidí.“

„Neměj strach,“ řekl Wilson, vyskočil do sedla svého hnědáka, vzal uzdu Sandsova koně a vyrazil.

Maršál zavedl mezka do křoví, pevně ho tam přivázal a pro jistotu mu spoutal přední nohy. Pak se jal slézat skálu. Brzy se celý zpotil.

Když se slunce opět vyhouplo nad obzor, dostal se na vrchol stěny. Vyčerpán se zhroutil na úzký vrcholový hřeben a oddechoval. Studený vítr mu vysušoval zpocená záda. Viděl pod sebou zelené údolí se srubem, z jehož komína se kouřilo. V ohradě se pásli tři koně.

Jenom tři?! Sands počítal se čtyřmi. Muž bez koně v divočině nemohl přežít. Vypadalo to tedy, že jeden z banditů byl natolik mazaný, že vzal roha. Sands doufal, že to nebude zrovna Henry Woodcock.

Vytáhl dalekohled, přiložil si ho k očím a pohlédl jím na koně. Jeden z nich měl na zadku vypálené znamení připomínající třmen. Cejch ranče Třmen.

Takže přece jenom!

Poté, co si odpočinul, začal sestupovat. Trvalo mu to půl hodiny.

Náhle jeden z banditů vyšel ven a rozhlížel se. Sands se okamžitě schoval do vavřínové keříku. Kdyby ho teď desperáti odhalili, mohli by ho odstřelit jak sysla a on by proti tomu, ozbrojen jen koltem, nemohl nic udělat.

Po chvíli onen muž vzal k potoku, jež tekl poblíž ohrady, vědro, nabral do něj vodu a vrátil se s ním do srubu. Sands lezl dál.

Konečně se dostal až do údolí. Opatrně, využívaje keřů, se plížil ke srubu. Vedla od něj úzká pěšina ztrácející se mezi smrky a limbami. A právě mezi nimi se objevil Bill Wilson. Mával na Sandse puškou. marshal kývl na srub. Wilson okamžitě porozuměl. Lehl si a začal pálit winchestrovkou do oken, kde namísto skleněných tabulek bandité natáhli zvířecí blány.

Ozval se řev překvapených lupičů. Kdosi se pokusil otevřít dveře a vyběhnout ven. Srazila ho však Wilsonova kulka. Zůstal ležet na prahu, s nohama vevnitř srubu a tělem venku.

Zatím se Sandsovi podařilo připlížit se k rohu srubu. Přitiskl se ke stěně. Nacházel se takto totiž v mrtvém úhlu, kde ho bandité nemohli zasáhnout. Zvedl ruku a Wilson zastavil střelbu.

Sands vyhlédl za roh. Na zápraží ležel muž, kterého zasáhl Wilson. Sands s ulehčením zjistil, že to není Henry Woodcock.

„Toho hada chci dostat živého,“ řekl si. „Moc rád bych viděl, co na to řekne jeho papá, když zjistí, s kým se jeho synáček paktoval.“

Natáhl ruku přes roh a pažbou koltu zaklepal na dveře.

„Vím, že jste jenom dva. Nemáte šanci. Odhoďte zbraně a vyjděte se zvednutýma rukama. Slibuju vám, že se vám nic nestane!“

„Na to ti kašlem!“ ozval se čísi hlas. Byl to hlas Henryho Woodcocka.

Z obou oken, napravo i nalevo od dveří zazněla palba. Muži stříleli nazdařbůh, chtěli si takto za této situace dodat odvahu.

Sands se tiskl ke stěně u dveří. Hvízdaly kolem něj kulky, ale on byl v bezpečí. Když se na chvíli opět objevil Wilson, zavrtěl na něj hlavou. Toto už byl úkol jenom pro něj samého. Wilson tedy znovu zmizel.

Nastalo ticho. Sands slyšel kovové cinkání, když bandité vysypávali ze zásobníků prázdné nábojnice.

„Mě nemůžete oddělat, hoši!“ zvolal. „Sledujte, moje trpělivost je u konce. Dávám vám ještě deset sekund. Jestli pak nevyjdete ven s rukama nad hlavou, podpálím střechu. Takže co, chcete se usmažit ve vlastní šťávě?“

Nedaleko ležela suchá větev. Natáhl se pro ni, podpálil ji sirkou a hodil ji oknem dovnitř.

„To je jenom výstraha. Víte, že ty došky hoří zatraceně dobře. Takže, pět vteřin, hoši. Déle čekat nebudu!“

„Ne, marshale!“ zvolal kdosi. „Vzdáváme se.“

„O.K.,“ poznamenal Sands a namířil koltem na dveře. „Vyhoďte ven bouchačky a pak vyjděte. Ale žádné hlouposti, slyšíte?“

Na zem před zápražím přistály dvě pušky a dva revolvery.

„A teď vy dva,“ zvolal Sands. „A hezky zvednout ruce!“

„To nejde,“ ozval se Woodcock. „Jsme zranění a musíme se podpírat.“

Mohl to být trik, ale Sands na to musel přistoupit.

„No dobrá, tak teda vyjděte. Ale žádné podrazy, nebo vás na místě provrtám olovem!“

Slyšel jejich sténání. Nejdřív vyšel Woodcock. Silně kulhal a podpíral muže, jemuž se ve vlasech černala krev.

„Ještě deset kroků a pak si sedněte,“ přikázal jim Sands. „Co máš s nohou, člověče?“

„Vymkl jsem si ji, když jste dovnitř hodil tu hořící větev a já jsem chtěl uskočit,“ odpověděl Woodcock.

Oba se zhroutili na zem. Z druhé strany k nim přišel Wilson, přiváděje svého hnědáka i Sandsova koně.

„Postarej se o ně,“ řekl mu marshal a vešel do srubu. Bál se, že by se tam ještě někdo mohl skrývat.

Tu třeskla rána a ozval se výkřik. Sands vyběhl ven. Wilson tam vrávoral se zkrvaveným obličejem. Padl mu do náručí a zamumlal: „Ta krysa! Ta zákeřná krysa!“

Náhle spatřil Woodcocka, jak ujíždí pryč – na Wilsonově hnědákovi. Vystřelil po něm z koltu, ale netrefil. Poté Woodcock zmizel mezi limbami.

Wilson se posadil. Jeho tvář byla černá od střelného prachu.

„Co se stalo?“ otázal se Sands. Viděl, že přes levou lícní kost se jeho zástupci táhl krvavý šrám.

„Nevím,“ pokrčil rameny Wilson. „Ten chlap mě naráz v ruce derringer. Pak vystřelil a náhle jako by mě kopl mezek do obličeje.“

„Kdy se konečně odnaučíš mu věřit?“ kroutil hlavou Sands. „Dokážeš aspoň hlídat toho zraněného?“

„Jo,“ zahanbeně přikývl Wilson. „Chceš jet za tím bastardem Woodcockem? Jenom jeď. Toho druhého už odvedu do města, na to se můžeš spolehnout. Koní je přece v ohradě dost.“

„Nenech se jím nějak obalamutit!“ varoval ho pro jistotu marshal, ale neubránil se přitom zlehčujícímu úsměvu. V následujícím okamžiku vyskočil do sedla svého koně a vyrazil za uprchlíkem.

Poslední část lovu mohla začít.

Brzy Sands uviděl prchajícího jako tmavý bod v dálce. S Mary, svou věrnou klisnou, by ho rychle dostihl, ale s tím koněm, na kterém teď jel, si nedělal sebemenší naději.

Aspoň se ho tedy držel. Ke svému překvapení zjistil, že Woodcock má namířeno do Bitter Creeku.

Když tam dorazil, vznášel se ještě ve vzduchu zvířený prach. Létací dveře Trail House skřípaly.

Seskočil z koně, přiběhl k nim, rozkopl je a stanul naproti svému nepříteli.

Woodcock stál v nejzazším rohu sálu. Levou rukou před sebou držel Angie Madisonovou. V pravé ruce měl revolver, jímž mířil Angie na spánek.

„Zůstaňte stát, marshale!“ zavrčel. „Mám ještě jednu kulku a klidně jí rozstřelím hlavu vaší milé, jestli uděláte ještě jeden krok!“

Sands zatnul zuby. Co to Woodcock řekl? „Vaší milé“? Pohlédl Angie do očí. Zračil se v nich strach, ale i naděje a snad též něco jiného.

„Co chcete, Woodcocku?“

„Kliďte se. A zahoďte kolty. Ale jenom levou rukou, rozumíte, jinak krásná Angie zemře.“

„Ty odporný skunku!“ procedil mezi zuby Sands.

Tasil levý kolt a vystřelil. Kulka rozdrtila fešákovi Woodcockovi koleno. Mladý bandita vykřikl, zavrávoral a vypálil na marshala. Sands ucítil ostrou bolest na prsou. Ještě jednou zmáčkl kohoutek.

Poslední, co viděl, byl Woodcock padající k zemi. Pak ztratil vědomí.

Když se Sands probudil z horečky, spatřil nad sebou Angie.

Zašeptal její jméno.

Položila mu prst na rty. „Nemluv, Johne, můj miláčku. McCloud tvrdí, že nesmíš mluvit, protože máš poraněné plíce.“

„Ale já musím!“ Sands se pokusil posadit, ale nepovedlo se mu to. „Víš ty vůbec, kdo jsem? Bývalý bandita. Osm let života jsem strávil ve vězení.“

Angie se pousmála a pohladila ho po vlasech.

„No a co? Minulost je minulost. Musíme se starat o to, co bude zítra. McCloud mi řekl, že lidé z Bitter Creeku si tě chtějí udržet jako marshala – jestli budeš souhlasit.“

„A ty?“ hlesl Sands.

Sklonila se a políbila ho.

„Já bych si tě také ráda udržela – pane Johne Sullivane Sandsi.“