John Kirby

Colorado western 016. Psanci z Kenyon City

Ty muže hledali, pronásledovali. Jednou provždy už byli ocejchováni jako psanci a nikdo se neptal na to, jestli byli odsouzeni právem. Nikdo jim nedal druhou šanci začít nový život. Buck Clinton a jeho přátelé se proto uchýlili do odlehléhlo lupičského městečka Kenyon. Smířili se s tím, že zde budou muset žít do konce života. Pak však přišel Johnnie Duro, tvrdý jako skála a rychlý jako blesk. A co bylo nejpodstatnější, věděl, co je to přátelství.

Ve městě banditů Kenyon City vládlo napjaté ticho. Ve většině dřevěných domů se nesvítilo a na Main Street nebylo vidět ani živáčka.

Johnnie Duro před Saloonem psanců seskočil ze sedla a strnul.

Ze stínu saloonu vyšli dva muži.

„Okamžitě zmiz, Duro,“ vyštěkl jeden z nich.

Shattuck! pomyslel si Johnnie.

Šéf lupičského města Kenyonu si to s někým chce rozdat. Na kolty.

Johnnie Duro tedy svého hřebce odvedl prašnou ulicí pryč. Hnědák po něm přitom chňapal.

Johnnie přivřel oči, když na jedné střeše zaregistroval kradmý pohyb. Pevně sevřel rty.

Ano, to byl Shattuckův styl. Férový boj mu nic neříkal. Vždy měl nějaké eso v rukávu. Tentokrát to byl skrytý střelec na střeše, který se měl postarat o to, aby Shattuck souboj vyhrál, i kdyby byl jeho nepřítel rychlejší.

Když šel Johnnie zpět na Main Street, poplácal hřebce po zádech. Hnědák ještě kousek odběhl, ale pak se zastavil a otočil se.

Díval se za Johnniem. Ten zkoumal stín pod přístřeškem saloonu. Nezřetelný obrys zavalitého muže však viděl jen s největší námahou.

„Na co čekáš, Stone?“ zeptal se cynicky Shattuck. „Nebo se snad bojíš? Ztratil jsi odvahu, co?“

Johnnie Duro sebou bezděky trhl.

To jméno, které Shattuck vyslovil, ho téměř přimrazilo k zemi.

Todhunter Stone! Šerif z Tascosy, z okresu Oldham!

To by tomu tvrdohlavému krokodýlovi bylo podobné. Sám jet do Oklahomy! Toho se neodvážili ani zastupující marshalové soudce Parkera z Fort Smith!

Co tu Stone hledal? Že by snad přímo jeho, Johnnieho Dura?

„Jasně že se bojím, Shattucku,“ odvětil Stone tichým, ale přesto pronikavým hlasem. „Vím, že taková krysa, jako jsi ty, nebude bojovat férově. Kam jsi poslal ostrostřelce?“

Shattuck se rozesmál.

„Myslíš, že ho budu potřebovat?“

„To víš, že jo, Shattucku,“ odvětil šerif. „Víš sám velice dobře, že s koltem nemáš šanci. Jenom se pořád ptám, jak takového ksindla, jako jsi ty, někdo může uznávat za šéfa.“

Shattuck si odkašlal.

Johnnie Duro mu neviděl do tváře, ale věděl, že jeho žluté oči jiskří zlobou a nenávistí. Něco takového ještě Shattuckovi nikdo neřekl, přestože si to spousta mužů myslela – Johnnieho Dura nevyjímaje.

„Ve tvé situaci bych si dával pozor na jazyk, Stone!“ vykřikl Shattuck.

Johnnie viděl, jak si posunul klobouk.

To muselo být znamení pro skrytého střelce.

Koutkem oka zahlédl, jak si Todhunter Stone kleká.

Na střeše kousek od Johnnieho se zvedla postava, jejíž silueta se nejasně rýsovala proti nočnímu nebi.

Johnnie Duro okamžitě jednal. Jeho armádní kolt mu jako by sám skočil do ruky a než mohl střelec na střeše vypálit, srazila ho Johnnieho kulka.

Před Saloonem psanců třeskly výstřely.

Ozval se neurvalý Shattuckův řev.

Zraněný střelec se zřítil ze střechy na přístřešek nad chodníkem, aby se pak z něj překulil na ulici, kde zůstal bezvládně ležet.

Johnnie mu věnoval jen krátký pohled. Přikrčen odběhl k rohu domu stojícího naproti saloonu.

V posledním okamžiku uviděl stín.

„Zatracený zrádce!“ sykl kdosi, pak ho oslepil záblesk výstřelu a poté ucítil ostrou bolest v boku.

Vrhl se k zemi. Druhá kulka hvízdla těsně nad ním. Poté vypálil a rána z jeho armádního koltu onoho muže umlčela.

Před saloonem se ještě stále střílelo.

Shattuck cosi vykřikl, ale náhle se jeho volání změnilo v chrapot.

Nastalo ticho.

Johnnie Duro ležel v prachu cesty. Sužovala jej palčivá bolest. Pruhy světla pronikajícími z oken saloonu se na chvilku mihl stín. Poté se sklonil na místě, kde předtím stál Shattuck. Johnnie uviděl na chodníku tmavou skvrnu. To znamenalo, že Todhunter Stone Shattucka oddělal!

Teprve teď si uvědomil, co vlastně učinil.

Pomohl Todhunteru Stoneovi, muži, který by jej přivedl na šibenici nebýt toho, že na poslední chvíli z vězení v Tascose uprchl.

Tu se rozbilo okno Saloonu psanců, jako by jej někdo zevnitř vysklil pažbou pušky. Nejprve si myslel, že si ten střelec chce vzít na mušku šerifa, ale pak pochopil, že tím terčem je on sám.

Opět se vrhl k zemi. Pocítil ostrou bolest v boku.

Johnnie slyšel rány z pušky i z revolveru. Do očí se mu dostal prach. Pak někdo vykřikl a následoval křik dalších mužů.

Johnnie držel v ruce svůj armádní kolt a mířil jím na přikrčeného šerifa, který po Main Street utíkal přímo k němu.

„Skloň ten revolver, Duro!“ křičel Todhunter Stone. Za okamžik byl šerif vedle Johnnieho, chytil ho za ruku a zavedl do uličky mezi domy.

„Umíš běhat, Duro?“ zeptal se zadýchaný Stone.

Johnnie pomalu vstal. Bylo mu, jako by ho někdo bodl nožem do boku. Zmocnila se ho slabost. Zavrávoral, ale pak se vzpamatoval. Viděl, jak šerif sahá po jeho koltu. Kopl ho do nohy. Stone zaklel a pustil kolt.

„Co je, Duro?“ zavrčel Stone.

„Nemáte tu žádné pravomoci, Stone!“ zvolal na něho Johnnie. „Zmizte, jestli nechcete, abych na vás vytáhl zbraň!“

„Bez tebe nikam nepůjdu, Duro!“ odpověděl Todhunter Stone. „Do Kenyon City jsem přece přijel kvůli tobě.“

Johnnie Duro sklonil hlavu.

To teda byla pěkná hloupost plést se do tohoto boje! Todhunter Stone už mohl mít dřevěný spacák a on teď mohl v pohodě jet dál na západ. A hlavně by ho nikdo nepronásledoval.

Přivřel oči a procedil mezi zuby: „Neodjedete, pokud to nebudu chtít, Stone!“

„Může být,“ připustil šerif. „Ale pak to třeba odneseš vlastním životem, Duro!“

Stone tiše zapískal.

Hřebec, který se při přestřelce vzdálil, nyní na Dura zařehtal.

Johnnie Duro se zazubil.

„Máte dobré uši, Stone,“ sykl, „ale toho hnědáka si odsud neodvedete.“ Todhunter Stone mu nato vrazil hlavní revolveru do poraněného boku. Duro vykřikl.

„Zapískej, ať sem přiběhne, Duro! Ale rychle! Jinak nemáme ani jeden z nás šanci!“

Johnnie Duro věděl příliš dobře, co tím Todhunter Stone myslí. Stejně mu ani nic jiného nezbývalo. Tady v Kenyonu zůstat tak jak tak nemohl. Bandité by ho odkrouhli jako zrádce, přestože mnozí z nich asi byli rádi, že Shattuck je tuhý.

„Dejte ten kolt pryč, Stone!“ zvolal. Čekal, až bolest v boku ustane, pak zapískal na hřebce.

Stoneův těžký revolver opět zaúřadoval.

Naproti u Saloonu psanců vykřikl muž a pustil pušku na prkenný chodník.

Hnědák přiběhl k Johnniemu. Nervózně trhal hlavou, protože cítil krev.

Když se Johnnie vydrápal do sedla, myslel, že snad kvůli té hrozné bolesti padne do mdlob. Počkal, až se Todhunter Stone vyšvihl za něho a pak lehkým uvolněním uzdy dal koni pokyn, aby vyrazil. Projeli kolem půltuctu chat a ocitli se na volném prostranství.

Johnnie navedl hnědáka na kopec na jihu, jehož tmavé svahy se zvedaly proti hvězdnaté obloze.

Cítil, jak mu vytéká krev ze zraněného boku a kape z revolverového opasku. Neustále se mu dělalo černo před očima. Cítil, jak mu vypadává uzda z rukou. Chytil ji šerif. Poté Johnnie ztratil vědomí.

Probudily ho výstřely. Nejprve je slyšel jakoby přes zeď z vaty, poté se ozývaly stále zřetelněji, až ho bolely uši.

Pomalu otevřel oči.

Ozářily ho paprsky slunce stojícího vysoko na obzoru. Jeho kůň odfrkával. Johnnie otočil hlavu. Mezi keři ocotilla vysokými jako člověk stál jeho hnědák i Stoneův valach.

Poté spatřil Todhuntera Stonea, který ležel na terénní vlně a střílel ze své pušky. Mířil přitom na různá místa, z čehož Johnnie odvodil, že proti nim stojí víc mužů.

Sáhl si na zraněné místo. Namísto revolverového opasku měl na boku obvaz. Stone ho musel v noci ošetřit.

Pohled na jeho hnědáka mu prozradil, že puška značky Remington je stále v sedlovém pouzdře. Pokusil se zvednout. Málem omdlel. Musel si opět sednout. Teprve na třetí pokus se mu povedlo dostat se na nohy a přikrčen přiběhnout ke koním.

Valach na něho zle pohlížel svýma zarudlýma očima. Johnnie ho znal a věděl, že si před ním bude muset dát pozor. Z levé strany přistoupil ke svému hřebci a vytáhl ze sedlové brašny pušku.

V tom okamžiku zahlédl za jedním dřínem kradmo se pohybující stín.

Okamžitě zacílil a vypálil tím směrem. Za několik vteřin odtud vyskočil jeden muž a pelášil zpátky.

„Zase v poslední chvíli?“ ozval se klidný hlas Todhuntera Stonea. Johnnie se otočil a už přikrčen přiběhl k šerifovi.

„Kolik?“ zeptal se.

„Šest,“ odpověděl mu Stone s úsměvem. „Trochu málo, když vezmeme do úvahy, že jsem zabil jejich šéfa.“

Johnnie pokrčil rameny.

„Většina z nich, pravda, Shattucka nenáviděla a rádi viděli, jak skapal.“

„Ty taky?“

Johnnie zaklel.

„Mají divný způsob poděkování.“

Stone potřásl hlavou a poznamenal: „Zvládl bych Shattucka i toho střelce na střeše sám.“

„Potom teda můžu zase přejít k nim!“ zvolal Johnnie. „Buck Clinton je jistě přesvědčí, aby mi nic neudělali, když vás vydám.“

Todhunter Stone na něj pohlédl přivřenýma očima.

„Myslíš, že Clinton bude Shattuckovým nástupcem?“ skepticky se zeptal.

„To určitě,“ odpověděl Johnnie. „Clinton se vyhýbal otevřenému střetu s Shattuckem jenom proto, že chtěl zabránit zbytečnému krveprolití.“

„Buck Clinton,“ zamumlal Stone. „Už deset let na něho čeká kat v Amarillu.“

„Přesně tak jako na mě v Tascose!“ dodal Johnnie.

Stone několikrát vypálil po pronásledovatelích skrývajících se ve vyschlém korytu řeky.

Poté pokračovali v rozhovoru.

„Kdo říká, že tě čeká poprava, Duro?“

Johnnie se rozesmál.

„Viděl jsem svědky ve vaší kanceláři, Stone. Všichni závisí na Hagermanovi. Myslíte, že by někdo z nich v přítomnosti Bradleyho Hagermana vypovídal, že jeho syn vytáhl zbraň jako první?“

„A tak to doopravdy bylo, Duro?“

„No to si pište, že to tak bylo!“ zařval Johnnie. „Ten parchant by mě oddělal! Já jsem tasil, teprve když on už měl kolt napolo vytažený z pouzdra!“

„Bill Hagerman byl s koltem hodně dobrý,“ podotkl Todhunter Stone. „Musíš být prvotřídní pistolník, jestli by to měla být pravda.“

„Zeptejte se barmana v Alamu, krucinál!“ zvolal Johnnie.

„To už jsem udělal.“

„A řekl vám samozřejmě, že jako první jsem tasil já, že?“ vztekle prohodil Johnnie.

Stone se usmál.

„Nejdřív ne,“ poznamenal. „Což by potvrzovalo tvou výpověď. Teprve když si s ním pohovořil Bradley Hagerman, tak začal mluvit jinak.“

Johnnie na šerifa pohlédl a zeptal se: „A proč jste sem teda jel?“

„Utekl jsi z mého vězení, Duro,“ řekl Stone. „A to já nemůžu snést. Nikdo o mně nebude tvrdit, že mi někdo utekl.“

Johnnie nevěděl, co na to říct. To ho Stone opravdu mínil přivést na šibenici jen kvůli své ješitnosti? Díval se na šerifa, jako by to byl nějaký šílenec.

„Jste ještě horší než Shattuck!“ vykřikl. „Pane Bože, proč jsem jenom v Kenyonu musel sahat po revolveru?!“

„Protože jsi čestný muž, Duro,“ řekl Stone. „Nemůžeš nečinně přihlížet zlu. Jsi rovný chlap, charakter.“

Johnnie přikývl.

„A takoví patří na šibenici, že?“

„Dávej pozor!“ zvolal Stone.

Znovu začal střílet.

Johnnie viděl, že bandité postupují proti nim. Poznal ty muže.

Nechyběl mezi nimi šedovlasý drsňák Buck Clinton. Bylo mu čtyřicet, ale vypadal tak na šedesát. Vůči Johnniemu byl velice uzavřený. Johnnie nevěděl, proč ho v Amarillu odsoudili k trestu smrti. Clinton o tom nemluvil.

Z Shattuckových starých kumpánů tam neviděl nikoho. Všichni se zřejmě rychle zdekovali.

Kulky ze Stoneovy pušky nutily bandity k tomu, aby se kryli.

Johnnie se jenom divil, že šerif nikoho z nich nezasáhl. Přitom se jednalo o nadmíru dovedného střelce. Pokud by chtěl, už by se tam nyní váleli tři nebo čtyři muži v krvi.

„Johnnie Duro!“

Byl to hlas Bucka Clintona.

Johnnie sevřel rty. Nezamlouvalo se mu, že Clinton stojí proti němu jako nepřítel. Pohlédl na Stonea a když ten přikývl, zvolal: „Co chceš, Clintone?“

„Řekni tomu zatracenému šerifovi, ať s tím střílením skončí. Jdeme za vámi!“

„Jeďte zpátky do Kenyonu, Clintone!“ zabručel Stone. „Zatím jsem vás šetřil. Teď už ale nebudu!“

„Dej nám Dura, Stone!“ zařval Clinton. „Pak můžeš v klidu odjet.“

„Co od něho chcete?“ otázal se šerif a zašklebil se na Johnnieho. „Není to snad jedno, jestli ho zastřelíte, nebo jestli ho oběsí v Tascose?“

Clinton mlčel. Uběhlo několik minut a pak se za jednou ze skal zvedla mohutná postava.

Buck Clinton.

Kráčel přímo k šerifovi. Stone na něho zamířil, ale nevystřelil.

Johnnie se napjatě díval na toho obřího muže se zjizveným obličejem. Clinton mu pohlédl do očí. Zdálo se, že je překvapen, že Duro není svázaný, ale že má v ruce pušku.

„Ahoj, Clintone,“ řekl Todhunter Stone s úsměvem. „Chceš jet s námi do Tascosy? Do Amarilla to odtud není daleko. Mohl bych tě doprovodit až na šibenici.“

„Ty jsi byl vždycky zatraceně velkohubý,“ reagoval Clinton.

Stone se zazubil ještě víc.

„Doufám, že nepochybuješ o tom, že co řeknu, to také mohu splnit,“ prohodil.

„Tentokrát ses přecenil, Stone.“

„Jo? Myslíš, že ty tvoje kreatury by mě s Durem mohly vyřídit?“

Clinton přikývl.

„Tebe jo. Duro s tebou do Tascosy nepojede, Stone. Bu? ho necháš jet, nebo vás tu budeme obléhat tak dlouho, až nám dojedou posily. A pak bude po tobě, Stone.“

„Ale já myslím, že jste rádi, že jsem sejmul Shattucka, ne Clintone?“ procedil šerif mezi zuby. „Proč chcete Johnnieho Dura oddělat?“

Buck Clinton zvedl obočí.

„Kdo tady řekl, že ho chceme oddělat?“

Tentokrát byl tím překvapeným zase Stone.

„A co s ním teda chcete udělat?“ zeptal se.

„Duro nepatří na šibenici!“ zvolal Clinton. Přitom zrudl vztekem. „Já mu jeho příběh věřím. Se mnou to bylo stejné! Šlápni někomu mocnému na prsty a už je z tebe zločinec! Nějaký psaný zákon je ničím, protože platí jen zákon silnějšího, který si může koupit soudce nebo šerifa!“

Stoneovi ztuhly rysy ve tváři.

„To jsou silná slova, Clintone,“ dodal. „Já jsem se tvým případem nezabýval, protože mně do něho nic není, ale mě si nikdo koupit nemůže, to si pamatuj!“

Clinton kývl k Johnniemu.

„Proč bys teda chtěl toho hocha pověsit, když tě neplatí Bradley Hagerman? Nebo si myslíš, že fracek, který má za sebou bohatého otce, si může dovolit beztrestně zabít člověka?“

„Nemluv nesmysly, Clintone!“ řekl Stone. „A te? odsud zmiz, nebo se vážně naštvu.“

Nyní se ozval Johnnie: „Proč nechceš, Bucku, aby mě Stone vzal s sebou? Většina ostatních by mě považovala za zrádce, protože jsem Stoneovi pomohl proti Shattuckovi.“

Clinton přikývl.

„Jo, to je fakt,“ prohodil. „Nemůžeš zpátky do Kenyonu. Jel jsem za tebou a za Stonem jenom proto, že mě o to poprosila Jennifer.“

Johnnie na Clintona nevěřícně pohlédl.

Jennifer byla Clintonovou dcerou. Johnnie ji znal jenom pár dní. Dobře spolu vycházeli, ale Johnnie by nikdy nečekal, že bude kvůli němu prosit svého otce, aby mu pomohl.

Clinton se zaměřil zase na Stonea.

„Nechej Dura být, Stone,“ prohodil. „Pak se svými muži odjedu do Kenyonu.“

Todhunter Stone neodpověděl. Pohlédl svýma modrýma očima na Johnnieho.

Ten jeho pohled opětoval. Za ta dvě léta, kdy pracoval na Hagermanově ranči Líné H jako kovboj, se s Todhunterem Stonem potkal několikrát. Věděl, že je to počestný a neúplatný šerif. Ale co to mohlo pomoci proti falešnému svědectví?

„O.K., Johnnie,“ řekl Stone. „Rozhodni se sám. Pojedeš se mnou nebo s Buckem Clintonem? Ale nejprve se na Bucka Clintona pořádně podívej. Za deset let budeš vypadat tak jako on. Budeš muset žít v zavšivené desperátské díře, jako je Kenyon, a jestli budeš mít děti, tak vyrostou mezi vyvrhely. To bys chtěl?“

Šedovlasý muž pevně sevřel rty. Mlčel. Krátce pohlédl na Johnnieho, otočil se a odešel.

Johnnie chtěl nejprve jít za ním, ale jako by ho něco tížilo. Nedokázal se přimět k tomu, aby se pohnul. Chtěl něco zvolat na Bucka Clintona, aby pozdravoval Jennifer, ale selhal mu hlas.

Mlčky pozoroval, jak se bandita vrací zpátky. Z jeho myšlenek ho vyrušil až Todhunter Stone, který mu položil ruku na rameno.

„Te? už víš, proč jsem sem jel, chlapče,“ řekl.

Ten otcovský tón Johnnieho Dura překvapil. Několikrát polkl. Stále ještě nebyl rozhodnut, ale vypadalo to, že jak Stone, tak Buck Clinton pochopili, že Johnnie Duro nechce vést život bandity.

„Jenom žádný strach, Johnnie,“ prohodil Todhunter Stone s úsměvem. „Jestli tě budou chtít pověsit, vpálím osobně Bradleymu Hagermanovi kulku do hlavy.“

Johnnie Duro zatřásl hlavou. Skoro ani necítil ruce, které klepaly na jeho ramena. Ještě mu úplně nedošlo, že už má konečně za sebou těch strašných čtrnáct dnů, jež musel strávit ve vězení Todhuntera Stonea v Tascose.

Byl svobodný. Zbaven obžaloby z vraždy a zabití. Osvobozen kvůli neprokázené vině. Poté co barman z Alama opět úplně změnil výpově? a přiznal, že dostal od Bradleyho Hagermana 1 000 dolarů za falešné svědectví, přestal brát soudce ohled na výpovědi dalších svědků, kteří byli určitým způsobem závislí na Hagermanovi. Toho nyní čekal proces v pozici obžalovaného, ale o to už se Johnnie nestaral.

Byl volný a nic víc ho nezajímalo. Rozhodl se, že odjede a už se do Tascosy nikdy nevrátí. V tomto městě rozhodně žít nechtěl.

Stále musel myslet na jednu hezkou dívku. Měl totiž v posledních dnech hodně času na přemýšlení.

Ano, byla to Jennifer Clintonová.

Nedělal si však žádné iluze. Kenyon nenáviděl tak jako Tascosu.

Obličeje v davu na ulici mu začaly splývat. Cítil nenávistný pohled Bradleyho Hagermana. Muž, kterému v sebeobraně zastřelil jediného syna, stál na druhé straně ulice obklopen svými kovboji. Vypadalo to, že stále nechápal, že před soudem prohrál.

Něčí ruka chytila Johnnieho za pravé rameno.

„O Hagermana se nestarej, hochu,“ zamumlal Todhunter Stone. „Ten si zkrátka bude muset uvědomit, že soudy tu nejsou jen pro něho, ale pro všechny.“

Johnnie Duro však nedobrý pocit v břiše nedokázal zapudit. Tušil, že tím se všechno ještě nekončí. Poznal Bradleyho Hagermana jako šéfa a věděl, jak jsou rančeři houževnatí, jak se neradi vzdávají. Šel za šerifem po chodníku kolem saloonu Alamo k úřadovně šerifa, kde ve stáji stál jeho hnědák. Stone věděl, že se v Tascose nezdrží ani o minutu déle.

V této části Main Street již nepotkali nikoho. Většina lidí raději zůstala doma, když viděli Hagermana a jeho chlapy. Nikdo se neodvážil projevovat radost nad výsledkem soudní pře.

Johnnie kývl ke vchodu do saloonu Alamo.

„Co bude s Hinklem?“ otázal se šerifa.

„Odjíždí,“ řekl šerif a pousmál se. „Možná měl stejný pocit jako ty tenkrát v Kenyonu.“

Johnnie mlčel. Věděl, že jenom díky Todhunteru Stoneovi nakonec barman Josh Hinkle přiznal, jak to bylo doopravdy. Šerif ho asi pěkně zmáčkl. Bylo mu Hinklea líto.

Na chodníku před šerifovou kanceláří potkali Lornea Wallise, jednoho ze Stoneových zástupců. Držel pod paží brokovnici.

„Vše je O.K., šéfe,“ hlásil. „Myslím ale, že Bradley ještě dneska ukáže zuby.“

„Dobrá, Lorne,“ řekl Stone. „Dávej na Hagermanovy lidi pozor.“

Wallis přikývl a pokračoval dál.

Stone otevřel dveře a vešel do své úřadovny.

Zarazil se. Johnnie do něho málem vrazil.

„Co…“ zakoktal.

Tu uviděl dva muže, kteří mířili na Todhuntera Stonea revolvery.

Johnnie si instinktivně sáhl na bok, ale žádnou zbraň neměl, což si ovšem uvědomil až posléze.

„Zavři dveře, Duro!“ zavrčel muž, jenž se houpal za stolem na šerifově židli.

Johnnie zaváhal.

„Udělej, co říká, chlapče,“ řekl Stone. „To jsou Goran a Avalon, dva dvounozí chřestýši.“

Johnnie pomalu zavřel dveře. Přivřel oči. Ta jména znalo v Texasu skoro každé dítě, však se také jednalo o dva nejnebezpečnější pistolníky z celého Texasu.

Druhý muž stál vedle dveří. Johnnie si ho změřil pohledem. Muž se zašklebil.

„Běž se podívat do vězení, jestli je všechno v pořádku, Stone,“ řekl.

Todhunter Stone zavrtěl hlavou.

„Vykašli se na to, Avalone, nezachránil jsem ho proto, abyste ho oddělali. Navíc, když není ozbrojený.“

Avalon pokrčil rameny. Měl naprosto ledový výraz.

„Tak to napravíme. Dej mu jeho revolver. Ale řekni mu, že jsem zatraceně nervózní. Ať se pohybuje hezky pomalu.“

Todhunter Stone se obrátil na Johnnieho.

Johnnie ještě nikdy neviděl někoho tak zblednout. Že by měl šerif strach? Tomu Johnnie nevěřil. Stone už několikrát vyzval osud, naposledy, když dobrovolně vjel do jámy lvové v Kenyonu.

Stone kývl na zeď, kde visel na věšáku opasek s Johnnieho armádním koltem.

Johnnie sevřel rty. Aniž by obávané pistolníky spouštěl z očí, vzal opasek z věšáku a zapnul si jej.

„Tak a teď můžeš zmizet, Stone,“ prohodil muž za stolem. „Slyšíš, vypadni!“

Todhunter Stone dva kroky ustoupil, až se ocitl na stejné úrovni jako Johnnie Duro. Johnniemu se zdálo, že snad zbledl ještě víc.

„Jste dva, Gorane,“ namítal. „Zkuste to proti nám oběma.“

Johnnie viděl pistolníkům na očích, že zabít muže zákona se jim vůbec nezamlouvalo. Ale Bradley Hagerman vypsal za smrt Johnnieho Dura vysokou odměnu. A to se již nějaká ta komplikace, byť se šerifem, vyplatí.

„Kolik vám Hagerman zaplatil?“ zeptal se Stone.

Avalon se zazubil.

„Bude muset ještě něco přihodit,“ rozchechtal se. „O tobě totiž nebyla řeč, Stone.“

Johnnie ztratil trpělivost.

„Jsou to máčky, šerife,“ vyhrkl. „Umějí jenom blábolit. Proč je nezatknete?“

Zdálo se, že něco takového pistolníci nečekali. Johnnie viděl, jak trhli rukou k revolverům. Vrhl se od Todhuntera Stonea na zem a v pádu vytáhl kolt.

Tím se spustila krvavá řežba.

Spatřil Stonea, jak sebou trhl. Koupil to.

Oba pistolníci nejprve stříleli na Stonea, protože ho považovali za nebezpečnějšího střelce.

Johnnie vykřikl, jako by ho zasáhla kulka. Zatímco se Stone kácel k zemi, zaúřadoval jeho revolver.

Avalon zavrávoral, rozhodil rukama a ještě stačil vystřelit do stropu kanceláře. Pak mu vypadl kolt z ruky a přitiskl si obě dlaně k hrudi.

Goran se přikrčil a pokusil se vypálit. Ale to ho již dostihl Johnnieho olověný trest. Vystřelil tedy jenom do podlahy a bez zasténání se svalil k zemi.

Johnnie přiskočil k šerifovi. Opatrně ho obrátil na záda. Když spatřil na jeho hrudi dvě rudé skvrny, které se rychle zvětšovaly, vhrkly mu slzy do očí.

Venku se ozvaly chvatné kroky.

Otevřely se dveře kanceláře. Johnnie však nedokázal odtrhnout oči od Todhuntera Stonea, jenž měl rozšířené panenky.

Takže pouze slyšel hlas Lornea Wallise: „Sakra, to jsou přece…“

Poté si klekl vedle Johnnieho Dura.

„Šerife!“ hlesl jeho zástupce. „Pane Bože, jak se to mohlo…“

Todhunter Stone pozvedl ruku.

„Hagerman je najal na Johnnieho,“ zamumlal. „Zaútočili jako první, Lorne! Rozumíš? Oni…“

Lorne Wallis přikývl. Chtěl něco odpovědět, ale Todhunter Stone pohlédl na Johnnieho a zašeptal: „Chlapče,“ přičemž se mu na jeho pobledlou tvář vrátil úsměv. „Jsi opravdu s koltem hodně rychlý.“ Rozkašlal se a potom pomalu zvedl pravou ruku. Na čele mu vyrazily krůpěje potu. „Dopis – v mém psacím stole. Od mého malého bratra.“ Opět se rozkašlal. Z koutku úst mu začala téct krev. „Lorne!“ zvolal. „Dej Johnniemu ten dopis od mého…“

Klesla mu hlava.

Očima, z nichž již vyprchal život, se díval na Johnnieho. Tomu se stáhlo hrdlo.

Zatlačil mu oči. Otřásl se. Pochopil, že tento muž za něho obětoval svůj život.

Zástupce šerifa položil ruku Johnniemu na rameno.

„Nemohl jste mu už pomoct, Duro,“ řekl Lorne Wallis. „Jeho vrahy jste po zásluze ztrestal. To je víc, než by pro něho mohl udělat kdokoliv jiný.“

Johnnie vyhlédl oknem ven. Před šerifovou kanceláří se seběhlo mnoho lidí. Wallisova slova vnímal jenom podvědomě. Myslel na to, že kdyby se za něho šerif nepostavil, tak by nyní žil.

Davem se ke dveřím úřadovny prodíral jeden muž.

Johnnie Duro zbledl, když spatřil jeho strhaný obličej. Byl to Bradley Hagerman! Sáhl po svém armádním koltu, ale Wallisova ruka mu sevřela zápěstí železným stiskem.

„Rozejděte se, občané!“ zvolal Lorne Wallis. „Ti střelci jsou Avalon a Goran. Před svou smrtí řekli, že si je najal pan Hagerman, aby sejmuli Johnnieho Dura. Šerif tomu chtěl zabránit a kulky, které měly patřit Durovi, ho zabily. To je všechno!“

Občané Tascosy na to reagovali vzrušeným hovorem. Jako na povel utvořili uličku od dveří až k Bradleymu Hagermanovi, který tam stál jak zpráskaný pes.

Johnnie Duro se díval na rančera, jenž zrudl. Kdyby ho nedržel Wallis, vyskočil by a zmlátil by ho.

Lorne Wallis řekl druhému zástupci, který se mezitím objevil, aby přivedl soudce a koronera. Pak se otočil a vytáhl ze stolu zásuvku. Z ní vzal dopis adresovaný Todhunteru Stoneovi, šerifu v Tascose, v okrese Oldham, v Texasu. Na zadní straně byl napsaný odesílatel:

Clyde Stone, Tularosa, okres Otero, Nové Mexiko

Wallis přikročil k Johnniemu a podal mu ten dopis.

Johnnie zvedl hlavu a pohlédl na zástupce. Teprve po chvíli pochopil a dopis si vzal.

„Jeďte, Duro,“ řekl Lorne Wallis. „Hagerman to tak lehko nevzdá. Jestli chcete lidem v Tascose udělat laskavost, tak ještě dneska osedlejte koně a vyjeďte. Stejně jste to chtěl udělat a bylo by to i přáním Todhuntera Stonea.“

Otřesený Johnnie pomalu přikývl.

Ano, Wallis měl pravdu. Todhunter Stone by ho poslal z města pryč, aby tak zabránil dalšímu neštěstí. Ale měl z toho snad Hagerman vyjít jenom tak? S Johnniem lomcoval vztek. Věděl však, že člověk se má rozhodovat s chladnou hlavou.

„Jedu, Wallisi,“ prohodil a strčil si dopis do kapsy.

Zástupce šerifa mu pomohl osedlat jeho hřebce.

Když vyjížděl z města na sever, byly na něho upřeny zraky mnohých.

Nezastavil se až do setmění.

Poté se utábořil, uvařil si kávu a pokusil se v neklidné záři plamenů přečíst dopis, který Todhunteru Stoneovi poslal jeho mladší bratr.

Johnnie Duro hleděl dolů, na městečko Kenyon City, útočiště banditů z Texasu, Nového Mexika, Kansasu a Colorada. Ještě před třemi dny by nikdy nevěřil, že do tohoto města znovu vkročí, ale teď jej měl pod sebou.

Slunce nesnesitelně žhnulo.

Pomyslel na den, kdy vyjel z Tascosy. Šerifovu smrt ještě stále nedokázal strávit a mnohokrát měl nutkání otočit se a jet zpátky do Tascosy, ukázat Bradleymu Hagermanovi, zač je toho loket.

Jenže pak si vzpomněl na to, že mu Todhunter Stone svěřil dopis jeho nejmladšího bratra.

Clyde Stone, který před několika lety utekl ze stínu svého velkého bratra, býval maršálem v Tularose. Poznal zde jednu dívku, oženil se s ní a od jednoho starého muže koupil ranč. Poté hvězdu pověsil na hřebík a začal se starat o ranč.

Jenže v okrese Otero to nebylo jiné než všude jinde, kde se drobní farmáři a rančeři pokoušeli o štěstí. Clyde Stone tenkrát v suchém létě a chladné zimě ztratil jen zlomek dobytka ve srovnání se sousedními velkými ranči, díky tomu, že jeho ranč se rozkládal v chráněném údolí. Zde zvířata mohla dobře přežít zimu i léto.

Clyde Stone proto na jaře mohl hnát velké stádo do Cheyenne ve Wyomingu. Za utržené peníze přikoupil zem, díky čemuž se však stal trnem v oku ostatním rančerům.

A tak začaly přepady jeho mužů. Jeho kovbojové byli tak dlouho stříleni ze zálohy, až se práce pro Clydea Stonea vzdali.

I ti nejdrsnější z nich to nevydrželi. Přezdívali Stoneovu ranči „Ranč mrtvého muže“.

Clyde Stone tak náhle zůstal sám se svou těhotnou ženou a jední starým Mescalerem.

A nyní se mu začal ztrácet dobytek.

Clyde Stone byl houževnatý chlap, ale nemohl být všude. Bandité mnohdy udeřili v jednom okamžiku na několika místech. Chytil dva mexické zloděje, ale mezitím mu uloupili další kusy jinde.

Ještě měl nějaké peníze z jara, ale mohl si velice snadno spočítat, kdy bude na dně. Dlouho váhal, než svého většího bratra požádal o pomoc. Ale nakonec musel kvůli své ženě Lise, která čekala děťátko, zapomenout na svou hrdost a napsat bratru Todhunteru Stoneovi.

Nyní byl Todhunter Stone mrtev.

Johnnie Duro věděl, proč mu Stone svěřil onen dopis. Pochopil tuto jeho prosbu. A věděl také, že pokud Todhunter Stone obětoval svůj život za něj, nesmí ani on váhat a musí pomoci jeho bratru Clydeovi.

Rozjel se přímo na západ. Zamyslel se však. Uvědomil si, že sám by Stoneovi asi moc nepomohl, ač by byl s koltem seberychlejší. Jeho nepřátelé byli totiž mocní a hlavně početní.

A vzpomněl si i na Bucka Clintona a především na jeho dceru Jennifer Clintonovou.

Věděl, že v tom lupičském městě najde muže, kteří v jádru nejsou zlí. Mnozí z nich se na cestu zločinu dali pouze proto, že jim nic jiného nezbývalo, že je k tomu nutily podmínky.

Většina banditů byla toho názoru, že jim stačí šance na nový začátek a mohou se opět stát slušnými lidmi. Johnnie však věděl, že si lžou do kapsy. Těch, kterým se to mohlo podařit, bylo pohříchu málo.

Buck Clinton k nim ale nesporně patřil, o tom Johnnie nepochyboval. A Buck jistě zná další muže v Kenyonu, kteří by se mohli zbavit své černé, tíživé minulosti.

Jediný problém spočíval v tom si s Clintonem pohovořit.

Johnnie totiž nemohl jen tak do Kenyonu dojet za bílého dne, zastavit před Saloonem psanců a zavolat na Bucka Clintona, že si s ním chce promluvit. To nešlo.

Čekaly by ho tam totiž olověné pozdravy.

Ne, musel počkat do tmy a pak se připlížit k domu Clintonových. Jennifer přivede tatínka. Od nich mu nebezpečí nehrozí. Za to by dal ruku do ohně. Clintonovi by mu nezkřivili ani vlas.

Hnědák se v klidu pásl.

Johnnie si lehl na zem, dal ruce pod hlavu a hleděl na modré nebe, jež mu svou barvou připomínalo oči Jennifer Clintonové a to tím víc, čím víc se slunce sklánělo k obzoru.

V Clintonových domě se již nesvítilo. Z Main Street doléhal hluk ze Saloonu psanců. Nebýt toho, že se tu objevil šerif a zastřelil šéfa banditů, tak by tu bylo všechno při starém.

Johnnie Duro nechal svého koně stát asi dvě míle od města u topolu. Po Main Street se pak připlížil k domu Clintonových.

Tiše zaklepal na okno ve dvoře.

Všude panoval klid.

Johnnie se kousal do rtů. Neměl jinou možnost, než dům obejít a zkusit to z ulice.

Věděl, že to bude nebezpečné.

Nikdo z banditů v Kenyonu se neodvážil do blízkosti tohoto domu. Několik neobeznámených, kteří se pokusili Jennifer Clintonovou obtěžovat, okamžitě poznalo tvrdost pěsti Bucka Clintona. Většina z nich odjela z Kenyonu, hned jak mohli.

Johnnie byl přesvědčen, že Buck Clinton nechává dům neustále někým hlídat, protože mít mladé, krásné děvče ve městě plném banditů, to bylo zatraceně nebezpečné. Láhev whisky mohla leckoho přimět k tomu, aby zapomněl na Buckovy pěsti.

Nemýlil se.

Na opačné straně domu, směrem k ulici, postával muž. Opíral se o sloupek verandy a kouřil doutník. Díval se naproti, k saloonu. Zřejmě by teď byl nejradši tam, mezi svými kamarády.

Buck Clinton tedy nebyl doma. Jennifer musela být doma sama.

Johnnie Duro se rozhodně nechtěl v doupěti banditů zdržovat déle, než to bylo nezbytně nutné.

Odešel zpátky do dvora a o něco silněji zaklepal na okno. Pak přiskočil k rohu domu.

Strnul. Hlídkující chlap na Main Street něco musel slyšet. Kráčel totiž k verandě.

Johnnie ho poznal podle pleše, od níž se odráželo slabé světlo Saloonu psanců.

Jednalo se o Lennyho Shultze, muže, který by pro Clintona udělal všechno.

Shultz přešel Main Street a pomalu, jakoby mimoděk, vytáhl z pouzdra peacemaker. Na rohu domu se zastavil.

Johnnie viděl, že se otevřely dveře. Pronikalo z nich totiž ven světlo. Slyšel hlas Jennifer.

„Někdo klepal vzadu na okno, Lenny,“ řekla tiše.

Shultz zamručel cosi, čemu Johnnie nerozuměl. Zvedl revolver a vykročil z osvětleného pruhu do tmy.

Johnnie oběhl dům a dorazil ke dveřím na jeho čelní straně, ještě než Jennifer přivřela dveře.

„Jennifer!“ zašeptal.

Zarazila se. V pravé ruce se jí houpala lucerna.

Johnnie udělal krok dopředu, aby ho bylo vidět.

Její hnědé oči se rozšířily překvapením.

„Johnnie?“ hlesla. „Ty… nejsi…“

Přistoupil k ní, chytil ji za rukáv a vtáhl do polootevřených dveří. Potom je za sebou rychle dovřel.

„Jennifer?“ zvolal Lenny Shultz. „Je tam někdo?“

„Ne,“ řekla Jennifer přes přivřené dveře „Asi se mi něco zdálo. Nikdo tu není. Klidně běž za ostatními do saloonu, Lenny. Dobrou noc.“

Pohlédla na Johnnieho.

S černými, kadeřavými vlasy a lehce načervenalými líčky Johnniemu připadala jako anděl. Viděl, jak se jí pod pánskou košilí nadouvá hruď, jak vzrušeně dýchala, a věděl, že se mu ještě nikdy žádné děvče nelíbilo tak jako Jennifer Clintonová.

„Johnnie!“ zašeptala. „Já jsem si myslela, že jsi jel zpátky s šerifem Stonem do Tascosy!“

Johnnie Duro přikývl.

„To jsem také udělal. Stone mi slíbil férový proces a slovo dodržel. Zbavili mě obvinění z vraždy kvůli neprokázané vině.“

Pověděl jí o všem, co za poslední dny zažil. Přivedla ho do obývacího pokoje a zde mu pokynula, aby si sedl na pohovku.

Když jí vyprávěl o smrti Todhuntera Stonea a o dopise, který mu svěřil před svou smrtí, zbledla.

„Pomůžu Clyde Stoneovi, Jennifer,“ řekl tiše. „Jenže sám bych mu moc platný nebyl. A proto jsem tady. Přijel jsem do Kenyon City, abych se zeptal tvého otce, zda se mnou nechce jet do Tularosy pomoci Clyde Stoneovi.“

V prvním okamžiku v její tváři uviděl zklamání. Zřejmě si myslela, že se vrátil do Kenyonu kvůli ní. Rychle však svůj výraz ovládla.

Pohlédla na Johnnieho a lehce zavrtěla hlavou.

„Nevěřím, že to táta udělá,“ prohodila.

„Co?“ ozval se čísi hluboký hlas přede dveřmi do obývacího pokoje.

Johnnie vyskočil. Pravá ruka mu cukla k jeho armádnímu koltu, ale pak si všiml, že Buck Clinton i Lenny Shultz, kteří vešli do místnosti, jsou ozbrojeni.

Johnnie zbledl. Nehýbal se a čekal, co se bude dít.

„Jsem tu proto, abych vám dal jistý návrh, Bucku,“ řekl.

Buck Clinton pozvedl obočí a pohrábl si své šediny.

„A proč ke mně nejdeš rovnou, ale plížíš se mi do domu jako zloděj?“

„Nezdá se mi, že bych byl v Kenyonu nějak zvlášť oblíbený, Bucku,“ opáčil Johnnie. „Krom toho jsem si nebyl úplně jistý, že jsi novým bossem Kenyonu.“

Lenny Shultz pokýval hlavou.

„Opravdu tu není moc oblíbený, Bucku,“ řekl.

„Co chceš, Johnnie?“ zeptal se bez okolků Clinton.

Jennifer přistoupila ke svému otci a stručně mu vylíčila, co se stalo v Tascose. Když mu povyprávěla o Johnnieho úmyslech, ztuhly Bucku Clintonovi rysy v obličeji.

Na několik vteřin zavládlo v místnosti ticho.

„Zapomněl jsi na to, že jsem psanec,“ prohodil Clinton. „Pro mě není cesty zpátky.“

Johnnie Duro k němu přikročil a řekl: „To se opravdu tak bojíš? Nikdy jsem si nemyslel, že jsi zbabělec. Podívej na Jennifer! Vážně si myslíš, že toto je pro ni ten pravý život? Jestli ho nedokážeš změnit sám, tak dej aspoň šanci své dceři!“

Buck k němu přiskočil a pravou rukou mu zasadil úder do brady. Johnnie přeletěl obývací pokoj a narazil do stěny, načež se po ní sesunul k zemi.

Jennifer vykřikla a rozběhla se k němu. Klekla si k němu, vzala mu hlavu do dlaní a zvolala na svého otce: „Proč jsi to udělal, tati?“

Buck Clinton zrudl. Střídavě otevíral a zavíral pěsti. V jeho šedých očích se jiskřilo. Díval se na Jennifer a náhle pochopil, že už to není to malé děvčátko, které musí chránit.

Když viděl, jak tiskne hlavu Johnnieho Dura na svou hruď a hladí ho po vlasech, poznal, že z Jennifer se stala žena, žena, která se zamilovala do Johnnieho Dura.

Johnnie se probral. Vstal. Na bradě měl modřinu. Několikrát naprázdno zkousl. Pak se usmál.

„Máš pěknou sílu v ruce, Bucku,“ řekl. „Nezlobím se na tebe, protože vím, že jsem měl pravdu.“

„Má to v hlavě pomotané, Bucku,“ řekl Lenny Shultz.

Buck Clinton mlčel. Díval se na toho mladého muže před sebou.

„Jaký máš plán?“ zeptal se.

„Hledají tě teď jen v Texasu,“ odvětil Johnnie. „V Novém Mexiku proti tobě nic nemají. Pokud se nám povede ochránit Clyda Stonea proti jeho nepřátelům, získáme si mocného spojence. Jednou na tvou minulost lidé zapomenou, Bucku.“

Rozhostilo se ticho. Buck Clinton uvažoval nad Johnnieho slovy a Johnnie si přitom uvědomoval, že ten drsný, silný muž myslí daleko méně na sebe než na Jennifer.

„Možná znáš pár chlapů, kterým se život v Kenyonu už nezamlouvá, a kteří by chtěli strávit zbytek života jako normální lidé, místo toho aby se houpali na šibenici nebo pořád byli na útěku.“

Buck Clinton neodpověděl. Celou dobu hleděl na svou dceru. Ta jeho pohled vydržela.

Nakonec se zeptal: „Chtěla bys, Jenny?“

„Ano, tati. Jestli mě chce?“

Buck Clinton se podíval na Johnnieho. Ten se červenal.

„Slyšel jsi, co řekla, Johnnie?“ zvolal svým mocným basem Buck Clinton. „Tak se teda vyjádři. Chceš ji nebo ne?“

Johnnie ze sebe nemohl dostat ani hlásku. Stáhlo se mu hrdlo. Jeho pohled klouzal od Jennifer k jejímu otci a zpátky.

Jennifer svítily oči. Nadějí.

„Ano,“ zamumlal po chvíli, „chci ji, Bucku!“ Díval se však přitom na Jennifer.

Ohlédl se, teprve když uslyšel rázné kroky.

Buck Clinton odešel, aniž by něco řekl.

Lenny Shultz se nešťastně zatvářil a pak následoval svého šéfa.

„Jak – jak se rozhodne?“ ptal se zmatený Johnnie Duro.

Jennifer k němu přikročila a položila mu ruce kolem krku.

Cítil její teplá, měkká ňadra. Ještě chvíli odolával jejím svodům, ale pak ji políbil. Tak o tomto tedy snil za osamělých nocí!

Leželi vedle sebe. Ještě nikdy se mu Jennifer nezdála tak krásná. Z jejích očí vyzařovala láska a štěstí… štěstí, že jsou konečně spolu.

Jennifer nebyla první žena, kterou měl, ale s ní to bylo zcela jiné než s ostatními.

Buck Clinton se celou noc neukázal.

„Miluju tě, Johnnie,“ špitla Jennifer, když si všimla, že myslí na něco jiného než na ni. „Doufám, že táta se rozhodne tak, abychom my dva mohli zůstat navždy spolu.“

Johnnie se opřel o lokty.

„Myslíš, že o mém návrhu přemýšlí?“

Tiše se zasmála.

„Samozřejmě, ty jeden! Proč by nás tak tady asi nechával samotné? Podle mě tě má moc rád. Dřív si vždycky přál syna a já vím, že si ho představoval přesně takového, jako jsi ty.“

Johnnie nemohl věřit vlastním uším.

„Jenže to riziko je pro něho příliš velké,“ zamumlal.

„Ty tátu neznáš,“ odpověděla s úsměvem. „Ten se jenom tak něčeho nelekne. A te?, když ví, že se brzy chceme vzít, už určitě nebude chtít žít v Kenyonu, ale bude chtít někde v normálním světě houpat na kolenou své vnuky.“

Vyskočila z postele a přišla k oknu. Škvírami v okenici dovnitř vnikalo světlo.

Johnnie obdivoval její postavu. Také vstal, přistoupil k ní a objal ji.

„Miluju tě, Jennifer,“ zašeptal jí do ouška.

Políbili se.

Tu však Johnnie strnul.

Uslyšel dusot kopyt, který se přibližoval. Také Jennifer jej zaslechla.

Johnnie ji pustil a skočil zpátky k posteli. Hodil na sebe šaty. Nakonec si připnul opasek s armádním koltem. Jennifer se také rychle oblékla, přišla k oknu a otevřela ho.

Nyní byl ten hluk ještě zřetelnější.

Po Main Street jelo několik jezdců. Vrzala sedla, cinkaly postroje. Kdosi mocným hlasem zvolal: „Vstávejte, vy spáči! Zatraceně, jak dlouho ještě máme čekat?“

Johnnie Duro přiskočil k Jennifer a zády ji přitiskl ke zdi. Pak se vrátil k oknu a vyhlédl ven.

To, co spatřil, mu vyrazilo dech.

Sedm jezdců.

Jennifer zvolala: „Tati!“

Jezdci zastavili. V jejich čele seděl na svém pintovi Buck Clinton. Za uzdu držel o něco menší kobylu.

Vedle něho se na černém koni zubil Lenny Shultz.

Snažil se uchopit uzdu Johnnieho hnědáka, ale ten mu dělal velké problémy. Teprve, když Johnnie tiše zapískal, uklidnil se.

Johnnie a Jenny se na sebe podívali.

„Co jsem ti říkala?“ radovala se.

Poté ze skříně vytáhla velký batoh a ve spěchu do něj naházela nejdůležitější věci. Po několika minutách s Johnniem Durem vyšla z domu na ulici.

Muži je tam přivítali úsměvy. Johnnie se vyhoupl do sedla svého hnědáka a přijel ke kobyle Jennifer, načež jí vzal batoh.

Jennifer se usmála na muže stojící za jejím otcem.

Všechny je znala. Buck Clinton nevybral nikoho, kdo by jí nebyl sympatický.

Vedle Lennyho Shultze se v sedle cayusa pohupoval elegantně oděný chlapík. Jack Mulhany. Byl to profesionální karetní hráč. V Kansasu byl na něho vypsán zatykač, protože měl při partičce v Dodge City zabít jednoho muže. Po výstřelech tam přiběhli lidé. Derringer Jacka Mulhanyho však okamžitě zmizel a ostatní hráči tvrdili, že zastřelený muž nebyl ozbrojený. Mulhany jenom tak tak stačil z Dodge City utéct. Občané města se ho totiž chystali zlynčovat.

Třetí jezdec se jmenoval Wes Brandy. Byl podsaditý, vždy přátelsky naladěný a připravený pomoci. Jennifer nevěděla, proč je v Keynonu. Nikdo to nevěděl.

Vedle Bradyho seděl v koženém sedle Appaloosy Neosho, míšenec, jehož matka byla Čejenka. Dlouhou dobu žil mezi Čejeny, ale ti ho chtěli stejně tak málo jako bílí.

A ještě tu byl Frank Russell a Sid Hubbard. Ten jel na mezkovi, kterému říkal Emily a jehož by nevyměnil za nic na světě.

Russell byl vysoký, hubený muž a Jenny z něho měla trochu strach. Od otce věděla, že je se svým peacemakerem rychlejší než všichni, které Buck Clinton znal. Russell byl mlčenlivý muž, na kterého se dalo vždy spolehnout.

Na Sida Hubbarda byl vypsán zatykač v Texasu. Byl kuchařem na jednom ranči. Jednou ráno byl jeden kovboj, který ho celou cestu s dobytkem šikanoval – vděčil mu také za děs nahánějící jizvu nad levým okem – nalezen mrtev. Kovbojové při návratu Sida Hubbarda předali marshalu ve Fort Worthu a řekli mu, že Hubbard toho muže otrávil. Hubbardovi se však podařilo z vězení utéct.

Lenny se usmál na Jennifer a prohodil: „To koukáš, paní Durová, co? Chceme vás doprovodit na vaší svatební cestě. Jestli k tobě ale Johnnie nebude hodný, tak mu dáme řádně na vyučenou.“

Jennifer se mlčky usmívala. Pohlédla na Johnnieho, ale ten pozoroval Bucka Clintona.

Mohutný, šedovlasý muž na něho s vážnou tváří kývl a zvedl ruku. Pak pomalu vyrazili.

Na Main Street se objevili muži. V jejich očích se zračila nedůvěra. Všichni drželi ruce na pažbách svých zbraní.

U předposledního domu přijel Buck Clinton k zarostlému muži stojícímu pod baldachýnem. V rukou významně třímal winchestrovku.

„Odcházím, Caldwelle,“ zvolal tak, aby to slyšeli i ostatní. „Můžeš teď být Shattuckovým nástupcem, jak jsi vždycky chtěl. Už se nevrátíme.“

Aniž by počkal na odpově?, pobodl koně do slabin.

Caldwell pohlédl na Johnnieho Dura.

„Zrádce!“ sykl a chvíli to vypadalo, že proti němu pozvedne zbraň. Hned si však patrně uvědomil, že jako mrtvý by asi městu šéfovat nemohl, a omezil se na to, že za jezdci plivl.

Nikdo z devíti odjíždějících se neotočil.

Kenyon City bylo pro všechny jen zastávkou na cestě do pekla. Nevěřili již sice, že by ještě mohli vést normální život, ale Buck Clinton byl přesvědčen, že to musí aspoň zkusit.

V Tularose vládlo pekelné vedro. Všichni zalezli někam do stínu. Jen tři muži seděli na lavičce pod baldachýnem obchodu.

Dívali se na dva jezdce na hnědáku a klisně. Koně i jezdci byli pokryti prachem. Museli mít za sebou dlouhou cestu, protože vypadali velmi unaveně.

Obličej mladé ženy sedící na klisně byl spálený od slunce. Zdálo se, že slunce snáší velmi špatně. Muži na jedoucím hřebci to tak moc nevadilo.

„Kovboj,“ zamumlal jeden z mužů na lavičce.

Druhý z nich se zachechtal.

„Asi hledá práci,“ poznamenal.

„McCamey a Hearne mají jezdců dost,“ přisadil si třetí.

Druhý se opět zasmál.

„Může se zeptat u Stonea.“

První zavrtěl hlavou.

„To by udělal z té ženy příliš brzo vdovu. Měli bychom mu říct, že to tu pro kovboje není zdravé.“

„Ten ale nevypadá na to, že by si nechal poradit.“

„Já bych se o takovou vdovu staral rád.“

„Ty starý kozle,“ smál se třetí.

Pozorovali ty dva jezdce, až přijeli ke stáji Sama Doyla. Muž pomohl ženě ze sedla a zavedl oba koně do stáje.

„Sam bude moc rád, když ho vyruší při siestě,“ prohodil druhý starý muž.

„Jenom ať,“ zamumlal třetí, „při těch cenách by se mohl trochu posnažit.“

O několik minut později muž vyšel ze stáje. V rukou měl sedlové vaky a batoh.

Oba se chvíli rozhlíželi, aby se pak vydali ke žlutě nahozené zděné budově, nad jejímž vchodem visel štít s nápisem:

STÁJE

Vešli dovnitř. Právě v tom okamžiku se opět ozval dusot kopyt.

Muži před obchodem otočili hlavy.

To byl teda den!

Během půl hodiny už třetí cizinec!

„Nějaký drsňák,“ řekl první a zahvízdl si, když spatřil muže jedoucího na pintovi.

„Kovboj?“ zeptal se druhý.

První zavrtěl hlavou.

„Pistolník,“ pronesl přesvědčeným tónem někoho, kdo už cosi zažil. „Vidíš ten kolt v pouzdře? To je muž s rychlou rukou.“

Dál nic neříkali. Napjatě sledovali jezdce, který zamířil k saloonu Apache a pak ze svého pinta ztuhle slezl. Zavedl ho do stínu k domu, kde se pod střechou z pletených větví na zdi ve větru houpal železný kroužek. Pak se oprášil a vkročil do saloonu.

Jeden ze starých mužů před obchodem si olízl rty.

„Že si to s někým rozdá,“ napínal ostatní.

Přítomní se na něho podívali.

„Tak se tam mrkněme,“ navrhli.

Vstali a po dřevěném chodníku přišli ke vchodu do saloonu, v němž visel korálkový závěs.

Cizinec stál u pultu a popíjel drink.

„Bacha na něho,“ zamumlal jeden ze tří starých mužů a vrhl na barmana varovný pohled.

Cizinec si utřel ze rtů pěnu a usmál se.

„Díky,“ prohodil k barmanovi.

Buck Clinton viděl zklamání v očích těch tří. Zřejmě doufali, že jim zaplatí po pivu.

Otočil se na barmana a hned to napravil.

„Nalejte těmto gentlemanům tři sklenice,“ poznamenal.

Ti tři na sebe s úsměvem pohlédli. Poté přikročili k pultu a postavili se vedle Bucka.

„Ne tak moc pěny, Franky,“ řekl jeden z nich, což mu vyneslo barmanův mračný pohled.

„Vyznáte se v Tularose, pánové?“ zeptal se Buck Clinton.

Přikývli.

„Zeptejte se Frankyho, pane,“ odpověděl jeden z nich.

Barman kývl.

„Ti tři jsou zvědavější než baby,“ lišácky se zazubil. „Klidně se jich můžete zeptat, kolik dolarů má starostova žena ve strožoku.“

Staří muži se usmáli.

„Jedu navštívit Clyda Stonea,“ řekl Clinton. „Měl by mít někde poblíž Tularosy ranč.“

Koutkem oka si Buck všiml, že barman zapomněl zavřít kohoutek pípy. Teprve když na něho jeden ze starých kývl, vzpamatoval se.

„Stone nabízí džob?“ zeptal se jeden z těch tří.

Clinton zavrtěl hlavou.

„Potkal jsem ho na jaře v Cheyenne, když tam hnal stádo. Řekl mi, abych ho navštívil, jestli mě sem někdy osud zavane. A te? jsem tady a rád bych ho viděl.“

Ti tři mlčeli a rozhlíželi se, jako by nechtěli, aby je někdo (kdo asi?) slyšel.

Buck usrkl ze sklenice a dodal: „Něco není v pořádku, pánové? Zdá se, že víte, kdo to je. Jak jsem ho poznal, tak můžu říct, že to je slušný chlap.“

„To taky je,“ přitakal jeden z mužů. Sklopil však zrak k zemi. Chtěl tak uhnout před pohledem barmana, který viditelně přítelem Clyda Stonea nebyl.

„Když pojedete proti proudu Tularosa River, tak jeho ranč nemůžete minout,“ zastřeným hlasem řekl Franky. „Je to na hranici rezervace Mescalerů. Radil bych vám, abyste svého přítele pozdravil a jel dál. Pan Stone nemá v okolí mnoho přátel.“

„A vy k nim asi nepatříte, že?“ sarkasticky poznamenal Buck Clinton.

Franky sevřel rty.

To Buckovi jako odpověď stačilo. Poklepal si na okraj klobouku, hodil na pult dvě dolarové mince a odešel.

Barman i tři staří muži se za ním dívali.

„Pistolník!“ zvolal jeden z nich. „Hned jsem si to myslel. To jsem zvědavý, co na to budou říkat McCamey a Hearne. Na něm si Rube Salina vyláme zuby, to se vsaďte.“

„Sklapni, Jakeu!“ zavrčel barman. „Jestli to ten chlap má aspoň trochu v hlavě v pořádku, tak pojede dál a zastaví se až v Mexiku.“

„Dej mi už, Franky, konečně to pivo,“ kontroval Jake.

Franky zaklel. Podal mu sklenici se zlatým mokem a vzal si z pultu dva dolary, které mu tam nechal Buck Clinton. Pohlédl ke dveřím. Ano, starý Jake ještě měl dobré oči. Ten cizinec opravdu vypadal jako pistolník. Doufal jenom, že se nebude plést do místních záležitostí. Už tak si tu užili půtek mezi Clydem Stonem a ostatními rančery až až. Po několik týdnů tady nikdo nepřišel o život, což se dalo považovat za velký úspěch. Clyde Stone se svým dobytkem odtáhl do údolí Sacramento Mountains. Krávy to údolí spasou a pak už Stone nebude mít dost píce, až přijde zima.

Franky přemýšlel nad tím, že Clyde Stone je paličatý chlap, když to ani za takové situace nechce vzdát. Tentokrát ale McCamey s Hearnem odvedli poctivou práci. Stone zimu nemůže přežít.

Jennifer políbila Johnnieho Dura a zamumlala: „Nechápu, proč bych s tebou zrovna teď nemohla jet?“

„Buck to tak chce,“ opáčil Johnnie.

„Ale táta mi už do života nemá co mluvit! Ty jsi můj muž a ty rozhoduješ, co je pro mě dobré nebo ne.“

Johnnie se usmál. Ano, Jennifer byla jeho žena a on na to byl hrdý. Buck Clinton trval na tom, aby se po cestě vzali. Svatba se konala v Roswellu. Skromně to tam oslavili a hned ráno pokračovali v cestě do Tularosy.

Buck se domníval, že pro Jennifer bude lepší, když si ve městě pronajme v nějakém hotelu pokoj, než se ukáže, jaké panují na Stoneově ranči a v jeho okolí vztahy.

Lenny Shultz a ostatní zůstali několik mil před městem. Buck nechtěl, aby se všichni v Tularose ukazovali.

„Jestli to bude O.K., tak tě vezmeme s sebou, Jenny,“ řekl jí.

Zatvářila se naštvaně. Buck ji plácl po zadku. Nebyla spokojená s tím, že teď, po svatbě, musí zase spát sama, ale otec je přece jenom pořád otec.

„Dobrou noc,“ řekla. „Jestli pro mě zítra nepřijedeš, tak se na Stoneův ranč vydám sama!“

„Dobrá,“ odpověděl Johnnie, protože věděl, že Jennifer si vždycky musela prosadit svou. „Musím jet. Ostatní už na mě určitě čekají a já nechci, aby si mě zas dobírali.“

„Aha, tak to je pro tebe důležité!“ řekla Jennifer. „Ale to, že tvoje žena musí spát sama, to je ti jedno! Hlavně, že si tě ostatní nebudou dobírat.“

Johnnie jí zavřel ústa dlouhým polibkem. Účinkovalo to a už neodmlouvala.

„Johnnie,“ zašeptala.

„Zítra, drahoušku,“ slíbil a rychle odešel. Přitom prošel kolem recepční Anny Walkerové, které řekl, že zde hledá práci. Doporučila mu, aby se zeptal u Lucase Hearnea.

„Na shledanou, pane Duro!“ zavolala za ním.

Vedro bylo stále nepříjemné, ale siesta v Tularose už končila. Na ulici se objevili první chodci. Od jihu přijelo několik jezdců a zvířilo na ulici prach.

Johnnie spatřil tři staré muže před saloonem Apache. Dívali se na něho. Buckova pinta nikde neviděl. Odjel totiž z Tularosy na sever.

Johnnie vstoupil do stáje. Její majitel se už mezitím postaral o jeho hřebce i o Jenniferinu klisnu. Hnědák musel být ve výjimečně dobré náladě, protože jinak by cizince nemilosrdně pokousal. V Tascose dělal podkonímu velké problémy.

Sam Doyle, majitel stáje v Tularose, však věděl, jak s koni zacházet. Kývl na Johnnieho a zamumlal: „Je to pěkný kůň, ten hnědák. Koupil bych ho, klidně i za dvě stě dolarů.“

„Není na prodej, pane Doyle,“ usmál se Johnnie.

Starý podkoní se za to na něho nezlobil. „Myslel jsem si to. Jenom jsem to zkoušel.“

Johnnie osedlal svého hřebce a vyvedl ho ze stáje. Uslyšel dusot kopyt. Po ulici jeli čtyři muži. Nebrali žádný ohled na chodce, kteří se kvůli nim dusili prachem.

Zastavili před stájí. Johnnie se najednou ocitl v mračnu rozvířeného prachu.

Jezdci seskočili ze sedel a vyzývavě se na Johnnieho zašklebili. Jeden z nich, hubený, šlachovitý chlápek vyplivl kus žvýkacího tabáku a zařval: „Doyle! Kde, sakra, jsi?!“

Za Johnniem se objevil podkoní s neš? astným výrazem v očích. Mlčky vzal uzdy zpocených koní a odvedl je do stáje.

Hubeňour si Johnnieho měřil pohledem.

„Vy jste v Tularose nový?“ zeptal se hrdelním hlasem.

Johnnie mu jeho pátravý pohled opětoval. Nejvíc ho, pochopitelně, upoutalo pouzdro s revolverem značky Remington, které mu viselo našikmo na boku. Vypadalo to, že ten chlápek s tím koltem umí zacházet.

„Příliš moc zvědavosti škodí,“ utrousil suše Johnnie. Chtěl se otočit, aby se vyhoupl do sedla svého hnědáka, ale ten nervózně zafrkal.

Johnnie se zarazil a ohlédl se na hubeňoura i další tři muže, kteří stáli za ním. Zdálo se, že je jeho slova rozčílila. Hubeňour držel pravou ruku nebezpečně blízko pažby svého remingtonu. V jeho ledových, modrých očích nebyl zrovna přátelský výraz.

„Mluvky u nás nechceme,“ zavrčel.

„Těch tu už asi máte dost, že?“ opáčil Johnnie. Pomyslel na Buckova slova, že se nesmí za žádných okolností nechat nikým vyprovokovat, ale před těmito frajery se rozhodně sklonit nechtěl.

Hubeňour krátce pohlédl na své tři kolegy.

Ve vratech stáje se objevil Sam Doyle.

„Nech toho člověka na pokoji, Salino,“ zvolal. „Nic ti neudělal.“

„Zmiz, jestli nechceš, abych ti předvedl své nové náboje, Doyle!“ vyštěkl hubeňour.

Sam Doyle však zmizet nechtěl, protože držel v rukou pušku. A mířil jí na tři muže za hubeňourem.

„Dobrá, Salino,“ řekl. „Vyřiď si to s ním, jestli chceš. Ale sám! Jestli se ostatní jenom pohnou, tak to zmáčknu!“

„Přeskočilo ti, nebo co, Doyle?“ zašklebil se Salina. „Asi tě pálí dobré bidlo, že? To si máme své koně dát k někomu jinému, až příště přijedeme do Tularosy? A máme to říct i Hearneovi?“

„Klidně,“ zamumlal podkoní bez toho, že by přestal svou parkerovkou mířit na tři Salinovy kumpány.

Salina se otočil na Johnnieho.

„Vidím, že zrovna chceš odejít, člověče,“ poznamenal výsměšným tónem. „Tak je? a nezastavuj se, nebo se rozčílím.“

Johnnie měl na jazyku peprnou odpově?, ale pomlčel. Nechtěl žádné problémy. Zatím ne. Nejprve se chtěl dozvědět od Clydea Stonea, o co tu vlastně jde.

Vyhoupl se do sedla, kývl na Sama Doylea a zamířil směrem, odkud ti čtyři přijeli. Už neslyšel, jak Salina říká Doyleovi: „Já mám dobrou paměť, Doyle. Možná si tě příště trošku podám.“

Sam Doyle se otočil a zavřel za sebou vrata. Poté se jal krmit koně, přičemž velmi, ale opravdu velmi sprostě nadával.

Ozvěna výstřelu se rozléhala kopci. Lenny Shultz jen ztěží udržel svého koně pod kontrolou. Těsně nad hlavou jeho hřebce hvízdla kulka. Dole, v jednom z oken malého srubu se objevil obláček dýmu.

Osm jezdců zastavilo své koně a pohlédlo na dům.

„Považuje nás za své nepřátele, Bucku,“ poznamenal Johnnie Duro.

Buck Clinton přikývl, vytáhl velký, bílý šátek a podal jej Johnniemu.

„Přivaž ho k hlavni své karabiny a sjeď s ní k němu,“ řekl. „My počkáme tady, aby ti uvěřil, že mu chceme pomoct, a ne s ním bojovat.“

Johnnie vytáhl ze sedlového pouzdra pušku značky Remington a uvázal k ní šátek. Pak kývl na ostatní a vydal se dolů.

Zrovna svítalo. Noc strávili v divočině, poté co se sešli na sever od města na Tularosa River.

Johnnie měl po celou noc nedobrý pocit. Musel pořád myslet na Jennifer. Jestli ten Salina zjistí, že s sebou má v Tularose ženu, tak…

Johnnie raději ani nechtěl domyslet. Ne, ženě a navíc ve městě nic neudělají.

„Stát!“ ozval se z domu čísi hlas, když se Johnnie přiblížil k budovám ranče zhruba na sto yardů. „Pověz, co chceš, a pak zmiz!“

Johnnie zaregistroval pohyb napravo od stáje. Určitě to byl Mescalero, o němž se Clyde Stone zmiňoval ve svém dopise.

„Přijíždím od vašeho bratra Todhuntera z Tascosy!“ zakřičel Johnnie. „Jestli chcete, odložím tu své zbraně a půjdu dál pěšky!“

Z okna zmizela hlaveň pušky. Za několik vteřin se otevřely dveře domu. Ve stínu verandy Johnnie poznal dvě světle hnědé holínky. Samotného Clydea Stonea však Johnnie viděl jenom velmi nezřetelně.

„Přijeďte blíž!“ zvolal.

Johnnie pobídl svého hnědáka do slabin. Hřebec ho okamžitě poslechl. Uzdu měl Johnnie přivázanou k hrušce sedla. Ruce držel rozpřažené, aby si Stone nemyslel, že ho chce nějak ohrozit.

„To stačí!“ ozval se rázný Stoneův hlas.

Johnnie zastavil hnědáka lehkým poklepáním na krk. Viděl, jak muž ve stínu verandy zvedá zbraň. A míří jí přímo Johnniemu na hlavu.

„Tak to jsem teda zvědavý, jakou si vymyslíš výmluvu,“ řekl Clyde Stone. „Můj bratr Todhunter je totiž už týden mrtvý!“ Johnnie Duro neztrácel klid.

„To já vím,“ podotkl, „byl jsem při tom, když zemřel. Ty kulky, které ho zasáhly, byly určeny mně.“

Clyde Stone sklonil zbraň. Vykročil ze stínu. Konečně si tak můžeme popsat tohoto muže. Měl opálený obličej, dlouhé blond vlasy a modré oči, kterými Johnnieho doslova propaloval.

„Co víte o mém bratrovi a o mně, pane?“ zeptal se tichým hlasem.

Johnnie pokrčil rameny.

„Nic,“ odpověděl. „Vím jenom, že váš bratr zemřel za mě. Svými posledními slovy mi svěřil tento dopis.“ Sáhl si do kapsy a podal Clyde Stoneovi obálku s listem od jeho bratra. „Četl jsem o vašich těžkostech a pochopil jsem, co mi tímto dopisem vlastně chtěl říct. Jsem vám, pane Stone, lépe řečeno vašemu bratru Todhunterovi, cosi dlužen, a vám bych to chtěl splatit.“

Clyde Stone na to psaní pohlédl a okamžitě poznal, že to do Tascosy poslal skutečně on.

Vzhlédl a podíval se na sedm mužů, kteří asi o půl míle dál čekali na jednom kopci.

„Co je to za muže?“ zeptal se.

Johnnie mu povyprávěl o událostech posledních týdnů, o tom, jak ho Todhunter Stone odvedl z Kenyonu zpátky do Tascosy.

„Věděl jsem, že vám sám nebudu moct pomoct, pane Stone,“ řekl. „Tito muži chtějí začít nový život. Jsou připraveni riskovat a pomáhat vám proti vašim nepřátelům. Tak, jako váš bratr věděl, že nejsem vrah, tak zase já velice dobře vím, že to jsou lidé, kteří si zaslouží šanci na nový život.“

Náhle se vedle Clydea Stonea objevila mladá žena. Měla blond vlasy, tak jako Clyde Stone, a stejnou barvu očí. Kulatilo se jí bříško.

Johnnie smeknul klobouk.

„Dobré ráno, madam,“ pozdravil.

Usmála se na něho.

„Proč necháš toho gentlemana stát na slunci, Clyde?“ pokárala Stonea. „A ti muži nahoře by si také jistě rádi dali dobrou snídani.“

Clydeu Stoneovi ještě nějakou dobu trvalo, než překonal nedůvěru. Pak přikývl a Johnnie zamával na ostatní, že mohou jet dolů.

„Měl byste svému Apači říct, že nejsme nepřátelé,“ zazubil se na Clydea Stone, „nebo ho jeden z vašich nových lidí provrtá kulkou!“

„Pojď sem, Tahoko!“ zvolal Stone.

Starý Mescalero s vrásčitým obličejem vykoukl zpoza stáje. Když se usmál, Johnnie Duro viděl, že nemá zuby.

Tahoka přistoupil k jeho hnědákovi. Johnnie chtěl Mescalera varovat, ale hřebec zůstal překvapivě klidný.

„Kůň dobrý,“ řekl Tahoka.

Johnnie seskočil ze sedla a zeptal se: „Jak to myslí? Slyšel jsem, že Apači své koně jedí.“

Clyde Stone se rozchechtal na celé kolo.

„To určitě, až už nebudeme mít co jíst, tak ho zbaštíme,“ odvětil. Poté opět zvážněl a pohlédl na jezdce, kteří se chtěli stát jeho novým mužstvem.

Ještě stále nevěřil svým očím. Zůstal zde jenom ze vzdoru a proto, že Lisa, jeho žena, by nevydržela útrapy cesty.

Věděl však, že je na konci se silami. Už si nedokázal pomoci. A marshal z Tularosy byl mužem Clinta McCameye.

Jeho bratr Todhunter byl jeho poslední nadějí. Jenže od toho dne, kdy se dozvěděl, že ho zabili dva najatí pistolníci, rezignoval.

Díval se na muže přijíždějící na dvůr. Viděl drsného, šedovlasého muže v jejich čele, hráče s udržovanými, černými vlasy a úzkým knírkem, hubeného muže s klidnýma modrýma očima a čtyři další. Všichni mu byli sympatičtí.

Toho šedivého muže, hráče a dlouhána otipoval na opravdové dvounohé dravce.

A pak zde byl ještě jeden mladý muž, který přijel na jeho ranč jako první a představil se jako Johnnie Duro. To musel být ten muž, na kterého byli najatí ti dva zabijáci, kteří zavraždili jeho bratra.

A to dokazovalo, že tento chlapík revolveru rozuměl.

Clyde Stone cítil, že se v něm znovu probouzí naděje.

Îe by ještě nebylo všechno ztraceno?

Proč těmto mužům nedát šanci na nový život, když oni mu dají šanci na přežití a další existenci jeho ranče?

Johnnie držel oběma rukama kolík. Na čele se mu objevili krůpěje potu. Tu přivřel oči, neboť na kopci za Frankem Russellem spatřil mračna rozvířeného prachu.

Frank Russell, ten hubený, mlčenlivý pistolník těžkým kladivem zarážel kolík do země.

Johnnie si dlaní zastínil oči.

Viděl jezdce stojící na kopci. Dívali se na ně.

„Kolik jich je?“ ptal se Russel, zatímco stále bouchal kladivem.

Johnnie se udiveně otočil. Russell si stále hleděl své práce. A dusot kopyt na takovouto vzdálenost rozhodně být slyšet nemohl.

„Pět,“ odvětil přidušeným hlasem.

Russell znovu udeřil kladivem a pak ho odložil. V naprostém klidu a bez toho, že by se jednou jedinkrát ohlédl, vzal desku, zabouchal do ní malým kladivem hřebíky a pak ji začal přibíjet ke sloupu.

Jezdci se mezitím vydali ze svahu dolů.

Johnnie Duro přikročil ke svému hnědákovi a ze sedlového pouzdra vytáhl pušku. Pocítil neklid, když mezi těmi muži poznal Rubeho Salinu, muže, který mu v Tularose radil, ať odjede a nevrací se.

Frank Russell jako by blížící se nebezpečí vůbec nevnímal. Prostě si prohlížel prkno přibité ke kůlu a tvářil se velmi spokojeně.

Dusot kopyt zesílil. Země se otřásala. Jezdci zastavili před oběma muži, které zahalil oblak prachu.

Teprve teď se Frank Russell pomalu obrátil. Svýma modrošedýma očima si prohlížel nevítané hosty. Rube Salina se předklonil a přivřel oči. Poté ukázal na prkno.

„Co to je?“ otázal se.

Frank Russell krátce pohlédl na Johnnieho Dura, jenž držel v rukou pušku.

„Neumí číst,“ prohodil Johnnie.

Salina zrudl.

Johnnie věděl od Clyda Stonea, že Rube Salina je předákem McCameyho ranče. Měl to být pěkný drsňák a s koltem si prý velmi dobře rozuměl. To všechno ale Johnnie hádal už tehdy, když ho s jeho nízko visícím pouzdrem poprvé uviděl v Tularose.

„Mohl bych tě sejmout, chlape!“ nevrle zvolal Salina. „Pak už se číst nenaučíš.“

Jeden z dalších kovbojů nahlas přečetl nápis, který stál na prkně.

„Tady začínají Stoneovy pozemky. Nepovolaným vstup zakázán. Na neznámé osoby se bude střílet!“

„Vytrhni ten kůl, Charly!“ zašklebil se Salina.

Muž, který onen text právě s námahou přečetl, sáhl po lase visícím na sedle.

„Řekl bych, že jsi příliš mladý na to, abys zemřel, Charly,“ procedil Frank Russell mezi zuby. „Pověz svému šéfovi, ať to udělá sám, jestli k tomu má dost odvahy!“

Russell měl ruce zkřížené na prsou a díval se na Rubeho Salinu. Mladý kovboj pustil laso, jako by se o ně popálil. Pohledem těkal z Franka Russella na Rubeho Salinu a poté na Johnnieho Dura, který měl stále v rukou remingtonku.

Rube Salina v této chvíli pochopil, že musí být opatrnější. Jeho pistolnický instinkt mu napověděl, že zde narazil na nebezpečného protivníka.

Položil si ruce na sedlo a zavrčel: „Co si slibujete od toho, že budete dřít u Clydea Stonea? U něho nic nedostanete – maximálně tak kulku z McCameyova revolveru.“

Johnnie Duro pokrčil rameny.

„V Tularose mi řekli, že McCamey a Hearne mají dost jezdců,“ poznamenal s úsměvem. „Takže zbývá jenom Clyde Stone. Pověděl nám, že v údolí Tularosy bude krásný život, jen co se odtud vyžene pár prašivých kojotů.“

„Ach tak,“ přikývl Rube Salina. „A te? s tím chcete začít, že ano?“

Frank Russell se pousmál.

„Hm, takže on chápe, co jsi mínil těmi kojoty, Johnnie. No to je úspěch,“ zamumlal.

„Zavři zobák!“ vykřikl zbrunátnělý Rube Salina. Slezl ze sedla, hodil jednomu z kovbojů uzdu svého koně a přišel k Franku Russellovi. Pravou ruku měl nebezpečně blízko pažby svého koltu.

Frank Russell měl ruce stále zkříženy na prsou.

„Jak se jmenuješ, chlape?“ vyzvídal Salina.

„Frank Russell,“ odpověděl dlouhán. „Pomůže ti to?“

Rube Salina ztratil trpělivost.

Pokusil se tasit kolt.

Johnnie viděl, že ho přecenil. Ani pro něho by Salina neznamenal žádné nebezpečí. Pro Franka Russella, protřelého pistolníka, to byla hračka. Svým peacemakerem mířil Salinasovi mezi oči, ještě než předák stačil revolver vytáhnout.

Salina na to zkrátka neměl.

Možná teď pochopil, že to samé si o něm nyní musí myslet i jeho vlastní lidé. A to ho dohánělo k zuřivosti. Vzhledem k tomu, že na něho Russell mířil koltem, však raději ani nedutal.

„Sedni na tu svou herku a zmizni, Salino!“ zvolal Johnnie. Svou puškou držel čtyři ostatní kovboje v šachu. „Teď už víš, podle jakých pravidel se tu bude hrát. Clyde Stone znovu vyžene svůj dobytek na letní pastviny. Každý cizinec, který se bude potulovat u jeho stáda, musí počítat s tím, že se na něho bude střílet. Řekni McCameyovi a zároveň i Lucasi Hearneovi, že Clyde Stone nechce žádné nesváry. Ale pokud ho nenechají na pokoji, vrátí jim to. A to pro vás bude velmi nepříjemné. Vraždy jeho kovbojů nejsou zapomenuty, Salino. Jestli vyjde najevo, že některé z nich máš na svědomí ty, tak tě chytíme a pověsíme na nejbližší strom, jestli k tomu zákon nebude mít sílu. A teď se kliď, Salino. Náš nápis sis přečetl. Tohle je Stoneova země!“

Frank Russell sotva postřehnutelným pohybem svůj peacemaker strčil zpátky do pouzdra.

Salinovy kovboje to doslova zarazilo. Teprve když se Rube Salina vyhoupl na hřbet svého koně, probrali se z šoku a pobodli své koně do slabin. Cvalem následovali svého vůdce, který se musel podrobit dvěma cizákům přivandrovalým kdoví odkud.

Ti dva cizáci Johnnie Duro a Frank Russell je pozorovali.

Tvářili se velmi vážně. Věděli totiž, že to je jenom začátek války, při které bude prolito ještě mnoho krve.

McCamey i Hearne se jistě vloží do hry větší silou než těmito několika jezdci.

S těmito myšlenkami se vrátili na ranč.

Johnnie Duro byl rád, že se Jennifer spřátelila s Lisou Stoneovou a Clyde Stone byl zase vděčný za to, že na ranči je někdo, kdo dává pozor, aby se Lisa v jejím stavu příliš nenamáhala.

„Te? si v noci asi moc klidu neužijeme,“ poznamenal Frank Russell. „Salina se bude pokoušet krást nám dobytek, tak jak to dělal dosud.“

„Tentokrát si ale na nás ti Mexikáni vylámou zuby!“ dodal Johnnie se zachmuřeným úsměvem.

Uběhly tři dny a tři noci.

Neosho, čejenský míšenec, a Mescalero Tahoka prošli Stoneovy pozemky křížem krážem, avšak žádného McCameyova nebo Hearneova člověka nenalezli. Nikdo z nich se tam neodvážil. Patrně chtěli opět nechat špinavou práci na mexických banditech.

Buck Clinton, který převzal na Stoneově ranči funkci předáka, zcela přirozeně, bez toho, že by o tom padlo jediné slovo, se na to velice pečlivě připravil. Věděl, že bandité budou varováni, a proto budou jednat značně ostražitěji. Nachystal na ně několik pastí.

Johnnie Duro se přidal ke dvojici indiánů.

Starý, bezzubý Mescalero a Neosho si dobře rozuměli, přestože měli značně rozdílné vidění světa.

Tahoka považoval Čejeny za dubové hlavy, jelikož pro ně bylo vrcholem statečnosti dotknout se rukou nepřítele. Pro Mescalery to bylo jednoznačnou slabostí. Na nepřítele se mělo střílet z bezpečné vzdálenosti, aby tak už nemohl nikomu uškodit.

Neosho starého Mescalera ctil a nedocházelo mezi nimi k žádným neshodám.

Od setmění procházeli vyschlým korytem potoka Hondo Wash, na jehož březích rostlo trnité křoví.

Tahoka žvýkal černý tabák a odleskem tabatěrky pronásledoval jednoho škorpióna, který se k nim chtěl připlížit.

Neosho se zatím staral o svůj luk vyrobený z ořechovce. V toulci z kůže pumy měl asi dvacet šípů. Hroty šípů byly z obsidiánu. Neosho Johnniemu vysvětlil, že moderní ocelové hroty nejsou k ničemu.

Johnnie pomalu ztrácel trpělivost. Chtěl vstát a trošku se projít, ale Tahoka mu položil ruku na rameno.

Johnnie na něho pohlédl.

„Dvakrát dvě dlaně,“ zamumlal Neosho.

Mescalero přikývl.

Johnnie chvíli naslouchal, ale nic neslyšel. Podíval se na Neosha.

„Omotali kopyta svých koní pytli,“ šeptal míšenec.

Čekali.

Johnnie nedokázal potlačit svou nervozitu.

Ano, bylo to tady.

McCamey a Hearne vrací úder. Teď chtěli s Clydem Stonem zúčtovat jednou provždy.

Trvalo ještě skoro půl hodiny, než Johnnie uslyšel tichý, tlumený dusot. Přitiskl se vedle Neosha k zemi a přes křoví hleděl na nekonečnou řadu jezdců.

Johnnie dokázal rozpoznat obrysy jejich velkých klobouků. Jejich koně měli ohlávky upletené z provazů, aby cinkáním kovových částí postroje na sebe neupozornili hlídače stád. Jen občas se ozvalo zavrzání sedla.

Počkali, až jezdci projedou kolem nich. Tahoka si přiložil dlaně k ústům a vydal ze sebe tichý výkřik nočního ptáka.

Několik jezdců se ohlédlo, ale nikdo nezastavil.

Tahoka takto na nezvané hosty upozornil muže u stáda.

S Neoshem se chopili luků a jako lasičky zmizeli v temnotě. Neosho Johnniemu vysvětlil, jakou výhodou je v nočním boji luk. Šíp totiž nezpůsobí žádný hluk, ani nejde vidět záblesk, takže protivník neví, kde nepřítel může být.

Oba indiáni nepřipustili aby bandité přijeli až ke stádu.

Johnnie náhle uslyšel zasvištění.

Poté kdosi španělsky vykřikl něco o indiánském přepadení.

Ozvaly se výstřely.

Výšlehy z hlavní na zlomek vteřiny ozářily siluety mexických zlodějů dobytka.

Johnnie viděl, jak se jim vzpínají a plaší koně.

Poté se na bandity spustila olověná sprška. Absolutně nevěděli, co mají dělat. Jeden z nich se sice pokusil vnést do nastávajícího zmatku trochu pořádku, ale když se další dva skáceli ze sedel, vypukla mezi nimi panika. Bandité bezhlavě jezdili sem a tam.

S tím Buck Clinton počítal.

Právě proto poslal Johnnieho s jeho puškou značky Remington do vyschlého koryta.

Johnnie si ji opřel o rameno a když se přiblížili první jezdci, začal pálit. Mířil na koně. Jednak proto, že byly lepším cílem než muži, kteří se jim tiskli k hřbetu, jednak proto, že chtěl co nejvíc těchto mužů dostat živých.

První koně se skáceli na zem. Bandité křičeli a mizeli v oblacích prachu a pod těly zabitých zvířat. Vypadalo to, jako by narazili na stěnu z olova.

Někteří z nich změnili směr, ale ani to jim nepomohlo.

Do ryku tohoto masakru se ozval hlas Clyda Stonea, který přehlušil to hrozné ržání koní.

„Odhoďte zbraně! Jestli padne ještě jeden výstřel, naděláme z vás fašírku!“

Johnnie viděl, jak jeden z desperátů, který ještě seděl v sedle, zvedl pušku. Tu sebou trhl, zbraň pustil a zhroutil se na krk svého koně. Ve svitu měsíce bylo vidět, jak mu ze zad trčí šíp.

To banditům stačilo. Vstali a zvedli ruce.

Okamžitě je obklíčily temné stíny.

Neochvějný hlas Bucka Clintona zazněl nocí.

Pak je Stoneovi muži odvedli pryč, prohlédli je a všechny jejich zbraně naházeli na jednu hromadu.

Johnnie Duro přišel ke koním. Poraněným zvířatům, která ležela na zemi, dal ránu z milosti. Spolu s Clydem Stonem, Wesem Bradym a Lenny Shultzem se potom postarali o raněné bandity.

Tři z nich byli mrtví. Tahoka se svým lukem mířil přesně.

Více než deset lupičů utrpělo lehká zranění, jeden byl zasažen do hrudi a ztratil mnoho krve. Johnnie Duro se pokoušel mu tu ránu ovázat.

„Pytle na kopytech vašich koní dokazují, co jste měli v úmyslu,“ řekl Clyde Stone. „Pro bandity platil v tomto kraji vždycky jenom jeden trest a vy víte, jaký! Odvedeme vás te? k Tularosa River, kde roste několik topolů s pěknými větvemi. Myslím, že tam pro vás bude místa dost a dost!“

Mexičané na Stonea vyděšeně pohlédli.

Jeden z nich vykřikl, prudce se otočil a pokusil se utéct. Jack Mulhany však byl v mžiku u něho a pažbou koltu ho umlčel.

Rozhostilo se ticho.

Byli přivedeni koně desperátů a Mexičané si museli vylézt do sedel. Pod hlavněmi pušek a koltů nikdo z nich a ani nepomyslel na útěk. Viditelně většina z nich věřila, že Clyde Stone nebude chtít svá slova proměnit v činy.

Mlčky se tato pochmurná kavalkáda vydala nocí k Tularosa River. Město leželo jenom asi o pět mil dál po řece. Někteří bandité zřejmě doufali, že se objeví McCameyho nebo Hearneovi kovbojové a pomohou jim, jenže to se nestalo.

Pod topoly museli Mexičané sesednout. Svázali jim ruce a postavili je do řady. Až na muže s kulkou v hrudi mohli všichni stát.

Neosho uvázal na svém lase smyčku a přehodil ji přes jednu větev.

„Kdo chce jít jako první?“ drsně se zeptal Clyde Stone.

Desperáti na něho hleděli s děsem v očích.

„To – to přece nemůžete udělat, seňore!“ vykřikl jeden z nich.

„A proč ne?“ opáčil Stone. „Několik z vás se jistě zúčastnilo před několika týdny zákeřných vražd mých mužů. Kolik jich máte na svědomí? Kolik dobytka jste odehnali z mých pastvin, no? Co myslíte, že si lupiči jako vy zaslouží?“

Mexičané mlčeli se skloněnými hlavami. Věděli, že nějaká slova tu nemají cenu. Prohráli a s poraženými se holt vítězové nemazlí. Oni sami by nejednali jinak. To byl zákon Divokého západu.

Přikročil k nim Buck Clinton.

„Kdo si vás zavolal?“ zeptal se. „McCamey? Hearne? Nebo oba?“

„Zjisti si to sám, gringo!“ odsekl jeden z nich.

„McCamey a Hearne jsou také gringové,“ klidně odvětil Buck Clinton. „Uzavřeli jste s nimi dohodu. Proč byste ji nemohli uzavřít s námi?“

Mexičan na něho nedůvěřivě pohlédl.

„Co, máme snad krást dobytek McCameyovi a zabíjet mu lidi, hm?“ optal se.

Buck Clinton se jen s velkou námahou ubránil úsměvu.

Zavrtěl hlavou.

„Nejsme ani zloději ani vrazi,“ prohlásil. „Jestli slíbíte, že marshalovi v Tularose vypovíte, že McCamey, nebo kdo to byl, vás navedl, abyste Clyde Stoneovi kradli dobytek, pokusím se mého šéfa přemluvit, aby vás neoběsil.“

Nastalo mlčení.

Neosho si významně hrál s oprátkou.

„Ti chlapi nevypadají tak, že by dodrželi dané slovo,“ prohodil. „Pověsme je a bude po problému. Potom pojeďme k McCameyovi a ukažme mu, zač je toho loket.“

Tvářil se přitom tak přesvědčivě, že desperáti museli věřit, že to myslí vážně.

Jeden z nich energicky zavrtěl hlavou. „Já nechci viset!“ pronesl roztřeseným hlasem. „Řeknu marshalovi pravdu, když zůstanu naživu!“

Buck Clinton si toho muže pozorně prohlédl.

„O tom, jestli zůstaneš naživu, rozhodne marshal,“ řekl. „Soudce by vás na šibenici poslat neměl, protože jste tuto noc ještě žádný dobytek neukradli.“

Johnnie Duro viděl banditům na očích, že na Clintonův a Stoneův bluff skočili. Aby si zachránili život, byli ochotní maršálovi v Tularose říct všechno.

Clyde Stone nepochyboval o tom, že marshal Dan Torrance je McCameyem i Hearnem podplacený a že udělá všechno, co bude v jeho moci, aby McCamey s Hearnem nebyli obžalováni. Skutečnost, že však proti nim bude svědčit více než tucet banditů, je však alespoň přinutí k tomu, aby se chovali daleko obezřetněji, pokud nebudou chtít příliš rozvířit prach a upoutat na sebe pozornost armády.

Buck Clinton poslal Sida Hubbarda a Tahoku zpět na ranč a řekl ostatním, aby Mexičany svázali k sobě. Za ranního šera s nimi měli jet do Tularosy.

Chtěl, aby to vidělo celé město. Věděl, jaká to bude senzace, a nemohl se dočkat, až uvidí, jak se bude marshal tvářit, když budou desperáti vypovídat.

A tvářil se skutečně zajímavě.

Museli ho vytáhnout z postele, protože Torrance si rád pospal. Potřeboval dlouho spát, protože většinou býval posledním hostem saloonu Apache.

Torrance stál v nátělníku a odřených šlích na chodníku před svou úřadovnou.

„Co to je, Stone?“ zeptal se nakřaplým hlasem. „Proč jste sem přivedl ty lotrasy?“

„To nechcete vědět, co ti chlapi prováděli?“ zeptal se usmívající se Johnnie. „Nebo to snad už víte?“

Torrance zrudl.

„Kdo jsou ti muži, Stone?“ zavrčel.

„Moji lidé,“ chladně odpověděl Stone. Ukázal na Johnnieho Dura. „Pan Duro pověděl Rubemu Salinovi, že svůj dobytek opět vyženu na pastviny.“

„A?“ zeptal se marshal.

„No a pak nám už jen stačilo počkat si na tyto bandity.“

Torrance si dal ruce v bok. „Chcete tím snad říct, že na vás ty desperáty poštval McCamey?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Clyde Stone. „Ti bandité budou vypovídat. Požaduji, aby u výslechu byl soudce Selman a aby se zapsal protokol.“

„Vy nemáte co požadovat, Stone!“ vykřikl marshal. „Já s nimi nechci nic mít. Mé vězení je na ně příliš malé. Proč jste je nepověsil na nejbližším stromě, hned jak jste je dopadl?“

„Řeknu vám to, když to chcete vědět, Torranci!“ podotkl Clyde Stone. „Ať konečně pochopíte, že nejste maršálem Tularosy proto, abyste kryl McCameyova a Hearneova svinstva, ale proto, abyste sloužil zákonu! Ti bandité půjdou do vězení!“

Buck Clinton nenápadně kývl na své muže.

Frank Russell, Neosho a Wes Brady prošli kolem marshala, jako by to byl vzduch. Otevřeli dveře jeho úřadu a po jedné minutě se se spokojenými úsměvy vrátili.

„Čtyři cely,“ prohodil Brady. „Po čtyřech se tam v klidu vejdou. Budou holt muset spát na střídačku.“

Dan Torrance sevřel rty. Mlčky přihlížel, jak Stoneovi muži odvádějí do jeho vězení jednoho Mexičana po druhém. Na Stoneovu otázku, kdy bude vězně vyslýchat, neodpověděl. Nasupeně odešel do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi.

Clyde Stone se chtěl hned vrátit zpátky na svůj ranč. Dělal si totiž starosti o svou ženu. Taktéž se chtěl zastavit u doktora, aby s ním domluvil přípravy na porod.

Buck Clinton se obrátil na Johnnieho.

„Ty zůstaneš s Jackem v Tularose,“ prohodil. „Pozorujte to tu, ale držte se zpátky. Pokud se Clint McCamey, nebo Lucas Hearne objeví se svými muži ve městě, tak odje? te nebo jim aspoň běžte z cesty. Nechci, abyste se dostali do problémů. Jasné?“

Johnnie přikývl. Všiml si, že profesionální karetní hráč Jack Mulhany se lehce usmál.

Buck i ostatní se vyšvihli do sedel a odjeli pryč.

Johnnie Duro a Jack Mulhany zavedli své koně do stáje Sama Doylea. Zvířata mexických lupičů dobytka nechali stát před marshalovou úřadovnou. Však se o ně Torrance postará.

Tularosa byla náloží s hořícím doutnákem. Místní zvědaví lidé toho ten den moc neudělali. A zvědaví v Tularose nebyli jenom ti tři staří pánové, kteří se tak dobře bavili z každé maličkosti.

Žili, lupiči byli ve vězení.

Torrance však doposud nepovažoval za nutné je vyslechnout.

Okolo poledne přijel do města Rube Salina. Byl sám. Skřípal zuby, když před saloonem Apach spatřil Johnnieho Dura a Jacka Mulhanyho. Zřejmě už věděl o tom, že mexičtí bandité v noci padli do léčky.

To, že jsou ve vězení, však pro něho bylo novinkou. Půl hodiny mluvil s marshalem, poté opět nasedl na koně a vyjel z města směrem na západ.

Johnnie Duro a Jack Mulhany proto předpokládali, že se brzy objeví Clint McCamey.

Od Sama Doyla se dozvěděli, jaká panuje ve městě nálada. Většina si nedovolila vyslovit svůj názor. Byli totiž závislý na McCameyovi, kterému patřila tularoská banka, ale těch několik, kteří se nebáli, bylo rádo, že to Clyde Stone nevzdal.

„Jestli Stone odejde, bude to tu pro nás ještě těžší,“ poznamenal Sam Doyle. „McCamey s Hearnem, kteří si dělají zálusk na údolí starého Sturgise, si myslí, že si ani nebudou muset špinit ruce a že jim to údolí spadne do klína samo.“ Uchechtl se a dodal: „Jenže Sturgis vidí, že Clyde Stone je tvrdý chlápek a že se jenom tak nedá. Teprve, když McCamey a Hearne zjistili, se že Stone proti nim postavil jako vážný konkurent, začali se na Stoneových pastvinách odehrávat ty přepady, takže mu jeden po druhém odešli všichni lidé. Přitom jim vyplácel ty největší mzdy a nikdy nezneužíval něčích těžkostí, aby mu platil méně, jako to dělají McCamey a Hearne.“

Sam Doyle jim toho řekl ještě hodně a Johnnie Duro pochopil, v jak svízelné je Clyde Stone pozici, a že teď před nimi leží nelehký úkol zlomit nadvládu obou velkých rančerů a přinutit je k tomu, aby nechali ostatní na pokoji.

Stmívalo se.

Clint McCamey si dával na čas.

Možná očekával, že lidé z Tularosy Mexičany sami vyženou. Na to ovšem rozhodně nikdo ani nepomyslel. Lidé vyčkávali.

Johnnie a Jack Mulhany seděli u stolu v saloonu Apache. U pultu se vystřídalo mnoho mužů, dali si drink, změřili si pohledem oba cizince a zase zmizeli.

Barman Franky vypadal spokojeně. Hodně zákazníků, hodně peněz.

Mulhany předvedl Johnniemu několik karetních triků. Většinu z nich znal, ale Mulhany byl tak šikovný, že Johnnie by si jich byl nevšiml, kdyby mu o nich tento profesionální hráč neřekl.

Poté se saloon zaplnil.

Zdálo se, že ti lidé na něco čekají.

A Johnnie věděl, na co.

K jejich stolu se přitočil tlustý muž.

„Dobrý večer, gentlemani,“ pozdravil a utřel si červeným šátkem čelo.

Jack Mulhany se na něho usmál.

„Co byste řekl na jednu partičku? Přitom se nás můžete zeptat, na co budete chtít.“

Korpulentní muž zavrtěl hlavou.

„Já karty nehraju, pane,“ řekl.

„Tak to vám potom nebudu moct nic odpovědět,“ utrousil Jack Mulhany.

Tlouštík zčervenal a vrátil se k pultu.

„To je starosta,“ zašeptal Franky, když Johnniemu donesl další pivo. Bylo to jeho už třetí a Johnnie věděl, že bude muset přestat, pokud si bude chtít udržet jasnou hlavu.

Poté dovnitř vešel jeden muž. Nemusel nic říkat, na jeho pohledu bylo vidět, že dlouho očekávaný Hearne je tady.

O něco později se před saloonem ozval dusot kopyt. V saloonu zavládlo ticho, takže bylo slyšet odfrkávání koní i vrzání sedel.

Ve vchodu se objevil kovboj a odhrnul korálky stranou.

Johnnie přivřel oči.

Viděl, že dovnitř vešel nepříliš vysoký, útlý muž. Měl trochu pobledlý obličej a velký, lehce zakřivený nos. Úzké rty a malé, tmavé, pichlavé oči jeho tváři dodávaly dravčí výraz, jakoby výraz číhající pumy.

Další muž. Mnohem vyšší, s úzkými rameny. Jeho neuvěřitelně dlouhé ruce mu sahaly až po kolena. Johnniemu neuniklo, jak hluboko na pravém stehnu nosil kolt.

Johnnie si Lucase Hearnea představoval úplně jinak. Jenže teď pochopil, že ho má před sebou.

„Dobrý den, pane Hearne,“ řekl tlustý starosta a uklonil se. „Těší mě.“

Hearne mávl rukou. Jeho pohled padl na stůl, u něhož seděli Johnnie s Jackem Mulhanym. Okamžitě k nim zamířil, zatímco kovbojové, kteří přišli do saloonu za ním, se postavili k barovému pultu.

Hearne se u stolu zastavil a chladným hlasem řekl: „Jmenuji se Lucas Hearne.“ Ukázal palcem za sebe a dodal: „To je Jesse Lorraine, můj předák. Mohu se zeptat, s kým mám tu čest?“

Mulhany se opřel o opěradlo židle, zkřížil si ruce na prsou a vrhl na Hearna mrazivý pohled.

„Moje jméno je Johnnie Duro, pane Hearne,“ řekl Johnnie. „To je Jack Mulhany.“

„Mohu se vás zeptat, co v Tularose děláte?“ otázal se Hearne, jako kdyby se jednalo o nějakou konverzaci ve vlaku.

„Chceme se tu kapánek pobavit, pane Hearne,“ odpověděl Jack Mulhany a usmál se. „Ty poslední noci, kdy jsme čekali na bandity, byly náročné.“

Rančer zbledl ještě víc.

„Měli byste vědět, že práce pro Clydea Stonea zdraví zrovna dvakrát neprospívá,“ poznamenal.

„To jsem se teda asi přeslechl, pane Hearne,“ odvětil Johnnie. „Řekli mi, že vy a McCamey máte lidí dost a že je stejně platíte mizerně.“

„Kdo vám to řekl?“ zavrčel Hearne.

Johnnie se usmál.

„Já nejsem člověk, který by prozrazoval své informátory, pane Hearne. Krom toho tady čekáme na pana McCameye a Rubeho Salinu.“

„Brzy se objeví.“

„Co byste řekl na partičku pokeru, pane Hearne?“ zeptal se Jack Mulhany.

Hearne na něj pohlédl, poté přikývl a odsunul od stolu židli, aby se mohl posadit. Potom kývl a ke stolu si sedl i Lorraine.

Johnnie předáka nespouštěl z očí. Cítil, že ten muž není zabiják toho typu, jako Rube Salina.

Hearne luskl prsty.

„Nový balíček, Franky,“ zvolal.

Jack Mulhany se usmál. Hearneův požadavek jej neurazil. Bylo to jeho právo.

„Bez limitu, O.K.?“ zeptal se. „Váš mladý přítel si zahraje také?“

Mulhany přikývl. „A váš předák?“

Hearne zavrtěl hlavou.

„Rozumím,“ řekl Mulhany a kývl na Loraina. „Špatné mzdy.“

Lorraine nehnul ani brvou, ale Hearnea to rozčílilo.

„Tak už konečně rozdávejte, Mulhany!“ zabručel. „Jestli jste švorc, tak vás nechám vyhnat z města.“

Jack Mulhany zůstal klidný. Vypadalo to, že se koncentruje jen na karty, zatímco Johnnie Duro a Lucas Hearne se stále ohlíželi na ulici, jako by něco nebo někoho čekali.

Mulhany byl na tom zprvu lépe, ale pak dostal Lucas Hearne dobrou kartu a zvýšil sázku.

Johnnie se ptal, odkud má Mulhany tolik peněz. Také Hearna to překvapilo a když Mulhany vyložil ještě lepší figuru, než měl on, zrudl.

Na chvíli se mu rozšířily panenky a zablesklo se mu v očích.

A pak to vypuklo.

Když padl první výstřel, Johnnie Duro vyskočil, ale k ničemu to nevedlo. Kovbojové u barového pultu měli rázem revolvery v rukou.

„Zůstaňte klidně sedět,“ spokojeně prohodil Lucas Hearne. „Do toho, o co se tu jedná, vám nic není.“

Johnnie se proklínal za to, že se nechal tak převézt. Pochopil, že Hearne je tady zadržuje kvůli tomu, aby Rube Salina a jeho šéf McCamey mohli v klidu osvobodit Mexičany.

Jack Mulhany si v klidu přepočítával výhru, aby si ji pak strčil do náprsní kapsy.

Lucas Hearne bouchl pěstí do stolu.

„To by se vám tak líbilo, Mulhany!“ zvolal. „Ale hra ještě neskončila! Brzy budeme mít nového spoluhráče.“

Na Main Street se ozval dusot kopyt. Zazněly výstřely a někdo cosi křičel španělsky. Poté se nastálý hluk vzdaloval, až zcela utichl.

V saloonu Apache vládlo ticho.

Na chodníku před se ozvaly kroky. Zastavili se před vchodem, načež se rozhrnuly korálky.

Johnnie věděl, kdo je ten muž, který nyní vstoupil do saloonu.

Clint McCamey.

Clint McCamey byl Skot. Bylo na něm vidět, že kdyby měl s Mulhanym prohrát pár centů, krvácelo by mu kvůli tomu jeho srdce, vyformované do tvaru keramické pokladničky.

Zdálo se, že Jack Mulhany je jediným člověkem v saloonu, který si z nepříjemné atmosféry, která tam zavládla, nic nedělal.

Johnnie nevěděl, jestli má Mulhanyho obdivovat nebo považovat za hazardéra, který tak lehkomyslně riskuje svůj život.

Jack Mulhany nemínil darovat McCameyovi nebo Hearnovi jediný štych. Johnnie jej pozorně sledoval, ale zdálo se, že hraje férově. Nebo podvádí tak šikovně, že si toho nevšiml ani on.

McCamey a Hearne zkoušeli Jacka Mulhanyho zahnat do kouta. Hráč však měl neporazitelného spojence: štěstí.

Prostě dostával dobré karty. Pokud měl McCamey straight, vyložil Mulhany full house, jestli dal Hearne na stůl flush, odpověděl Mulhany čtveřicí.

Clint McCamey se tvářil nespokojeně. Vypadalo to, že pochopil, že tento večer není Mulhany k poražení. Opřel se o židli a řekl: „Toho nedostaneme, Lucasi. Nech to být.“ Poté se naklonil nad stůl. „Mulhany,“ zamumlal, „vyhrál jste spoustu peněz. Skoro pět tisíc dolarů. Měl byste poděkovat štěstěně a zmizet odtud dřív, než vám je někdo zase vezme.“

Mulhany, jako obvykle, neztrácel klid. Po tváři mu přeběhl lehký úsměv.

„Děkuji za radu, pane McCameyi,“ opáčil. „Víte, já mám k penězům takový trochu zvláštní vztah. Mám je rád, protože mi dávají svobodu a nezávislost, ale nenechám se jimi oslnit, ať už je to jakákoli částka. Jestli si myslíte, že byste mi mohl ty peníze vzít nějakým jiným než poctivým způsobem, tak to zkuste.“

Clint McCamey zrudl. Vstal, přičemž shodil židli na zem.

I Lucas Hearne se zvedl.

Johnnie pohlédl k barovému pultu. Oba předáci tam stáli s rukama na pažbách svých revolverů. Čekali jen na znamení svých šéfů.

„Vy jste tak nestoudný, Mulhany!“ zvolal McCamey.

„A co proti tomu chcete udělat, McCameyi?“ opáčil Jack Mulhany. „Už jste ty mexické lumpy pověřil tím, aby mě venku odbouchli?“

McCamey neodpověděl.

Johnnie však viděl, jak s ním lomcuje hněv.

Lucas Hearne chtěl něco říct, ale McCamey mu položil ruku na rameno.

„Mulhany!“ procedil mezi zuby. „Vy si nedáváte moc pozor na jazyk. O.K. Máte rád jasnou řeč. Říkám vám tu před svědky, že nechci, abyste se dál potloukal po tularoském kraji. A nechci tu ani Clydea Stonea. Sturgis nemá právo prodávat mu svou zem. Slíbil mi, že na ni budu mít předkupní právo. Každý, kdo pracuje pro Stonea, musí počítat s tím, že to tvrdě odnese. Má trpělivost je u konce. Vy i ten mládenec ještě dneska v noci z Tularosy zmizíte.“

Na Skota to byla hodně dlouhá řeč. A zřejmě ho vyčerpala, protože oddechoval jako býk. Potom se otočil a nasupeně ze saloonu odešel bez toho, že by svým mužům u pultu věnoval jediný pohled.

Lucas Hearne opustil saloon po něm.

Vevnitř zavládlo ticho.

Na chodníku před saloonem se oba rančeři chvíli bavili, načež Hearne zavolal svého předáka.

Jesse Lorraine se zvedl od pultu a kývl na své muže. Ti spěšně dopili své drinky a pak jej následovali ven.

Rube Salina zůstal vevnitř. Kromě něho tu žádný jezdec z McCameyova ranče nebyl.

Johnnie viděl nenávist v očích toho hubeného, šlachovitého muže. Zřejmě se ještě zcela nevyrovnal s porážkou, již mu uštědřil Frank Russell.

Johnnie se necítil ve své kůži. Rube Salina pro něj nepochybně neznamenal žádné nebezpečí – to na něho číhalo venku. Jack Mulhany prostě McCameye příliš rozohnil na to, aby ho nechal v klidu odjet z města.

Ocitli se v pasti, která sklapne hned, jak vyjdou ze saloonu.

„Jak je, Salino?“ otázal se s úsměvem Jack Mulhany. „Neměl bys chuť na partičku?“

Rube Salina přistoupil na tři kroky ke stolu. Svýma chladnýma, modrýma očima nenávistně pohlédl na hráče.

„Opatrně, Salino,“ poznamenal Johnnie. „Mulhany není s koltem pomalejší jak Frank Russell. Nebo se chcete ztrapnit ještě jednou?“

Rube Salina ztratil sebekontrolu.

Pravou rukou bleskově udeřil Johnnieho do obličeje. S koltem to sice moc neuměl, ale na své pěsti být hrdý mohl.

Johnnie Duro nestačil této ráně uhnout, takže se mu jen zatmělo před očima. Zavrávoral o krok zpátky, viděl, že se k němu opět velkou rychlostí blíží pěst, takže si instinktivně klekl.

Salinova levá ruka zasvištěla kolem jeho hlavy. Tohoto okamžiku Johnnie využil k tomu, že Salinu zespodu udeřil do žeber. Předák zařval a ustoupil, ale jenom proto, aby mohl lépe zaútočit.

Už však ztratil výhodu momentu překvapení.

Johnnie, který se rychle vzpamatoval z prvotního šoku, hbitě uhýbal vzteklým výpadům soupeře. Koutkem oka si všiml, že Jack Mulhany drží v ruce jeden ze svých koltů a míří jím na muže stojící u pultu. Tak jim dal jasně najevo, že by se do tohoto souboje neměli plést.

Johnnie neútočil. Omezil se na to, že nechal Salinu máchat do prázdna. Věděl, že musí dávat pozor, protože úder těchto mohutných pěstí by pro něj mohl znamenat konec.

Po několika minutách došli Rubemu Salinovi síly. Opřel se o stehna a ztěžka oddychoval. Jeho tvář byla celá rudá vyčerpáním.

„Ksakru, neuhýbej pořád!“ zavrčel. „Zůstaň stát a bojuj jako muž!“

Johnnie se na předáka usmál. „Měl bys zlepšit rychlost, Salino,“ provokoval ho.

Předák na něj opět zaútočil. Zřejmě počítal s tím, že mu Johnnie uhne. Ale ten zůstal stát. Cítil závan vzduchu, jak mu Salina máchl těsně kolem uší a ve stejném okamžiku předáka zasáhl pěstí do boku.

Salina zalapal po dechu jako kapr na suchu. Obličej mu zmodral, zakoulel očima. Pak pomalu padl na kolena.

Muži u pultu udiveně zasténali. Asi ještě nikdy nezažili, aby Rube Salina skončil v pěstním souboji takto.

Johnnie se nad ním široce rozkročil, byl připraven ho znovu srazit k zemi, pokud by Salina chtěl vstát.

Jenže ten už na to neměl síly. Hleděl na Johnnieho svýma modrýma očima, v nichž se zračil výraz, který Johnnieho děsil.

Ukročil zpátky, aby dal Salinovi možnost zvednout se. Tomu však trvalo hodně dlouho, než se podepřel rukama a vstal.

Vrávoravě se otočil a nejistým krokem odešel k východu.

V saloonu Apache zavládlo napjaté ticho.

Těch pár přítomných mužů honem zaplatilo a zmizelo.

Franky vypadal tak, že o další tržby pro tento den nemá zájem a že by ten rozruch už stačil. Hlavně si mohl mnout ruce nad tím, že se ta bitka obešla beze škod na zařízení jeho saloonu.

„Zavíráme!“ zvolal. „Zavírame, pánové.“

Několik mužů protestovalo, ale Franky byl neústupný. Zdálo se, že moc dobře ví, že to je jenom začátek dalšího kola války mezi McCameym, Hearnem a Stonem. A že příště poteče krev. A parkety v saloonu se mu čistit od krve nechtělo.

Franky se díval ke stolu, u kterého seděli Jack Mulhany a Johnnie Duro. Saloon již opustil poslední muž.

„Zavírací doba platí i pro vás,“ zavrčel barman.

Jack Mulhany se zazubil.

„Vy jste nevděčný, Franky,“ poznamenal. „To přece musel být kšeft, jaký jste ještě nikdy neměl. Nezapomeňte, že za to vděčíte mně.“

Franky zavrtěl hlavou.

„Zavírám krám, pane Mulhany,“ odporoval. „Nechci tu mít žádné problémy. Salina a McCamey si to líbit nenechají. Pokusí se vám to vrátit. Ale ne v mém saloonu, ne v mém saloonu, pane Mulhany.“

Jack Mulhany se zvedl a šel k pultu. Vytáhl z kapsy svého kabátu tlustý svazek bankovek a položil je před Frankyho na barový pult.

„Co – co to je?“ vyjekl překvapený Franky a pohlédl na Mulhanyho.

„Svěřuji vám mou hotovost, Franky,“ opáčil hráč. „Pět tisíc dolarů. Jestli se sem už nevrátím, tak připadnou vám.“

Franky nevěděl, co má říct. Kousal se do rtů a pohledem těkal mezi Mulhanym a Johnniem, jenž také přistoupil k pultu.

„Ještě jednu whisky, pane Mulhany?“ zeptal se vzrušeným hlasem. „Na účet podniku.“ Johnnie Duro se usmál, ačkoli ho ta slova příliš nepotěšila. Dokazovala jen, co je čeká, až vyjdou ze saloonu ven.

Jack Mulhany skleničkou kývl na Johnnieho.

Zdálo se, že je zcela klidný, přestože Johnnie cítil, že si uvědomuje vážnost situace.

„Kde by na nás mohl Salina čekat, Franky?“ zeptal se, když dopil a položil skleničku na pult.

Franky pomalu sáhl po svazku bankovek.

„Možná u stáje,“ zamumlal. „Musíte si přece jít pro koně, jestli chcete odjet z města.“

„Kde byl vlastně dneska marshal Torrance? Slyšel jsem, že to je váš stálý zákazník?“ otázal se Johnnie.

„Když jsou McCamey a Hearne ve městě, vždycky zaleze do své úřadovny a nevytáhne z ní paty,“ odpověděl barman, kterému otázky, jež mu tito muži kladli, byly viditelně nepříjemné.

Jack kývl na Johnnieho.

Poté zamířili ke vchodu.

Hráč odhrnul korálky a rychle vyklouzl ven, tak, aby jej nebylo vidět v záři pronikající vchodem ze saloonu.

Johnnie udělal to samé, jenomže na druhou stranu. Slyšeli v saloonu Frankyho chvatné kroky. Poté barman zavřel dveře. Před saloonem nastala tma.

„Pojďme na to, Johnnie,“ řekl Mulhany tichým hlasem. „Vezmeme si naše koně.“

„Kdybychom aspoň věděli, kolik těch chlapíků je,“ zašeptal Johnnie. Ve slabém světle lampy visící na protější straně ulice viděl, jak se Mulhany usmívá.

„To brzy zjistíme, Johnnie,“ prohodil.

Vrata stáje byla pouze přivřená.

Johnnie Duro a Jack Mulhany zůstali stát na protější straně ulice, ve stínu přístřešku. Lucerna zavěšená vedle vrat nesvítila.

Johnnie tiše zapískal.

Ve stáji náhle jeho hnědák zaržál a kopl kopytem do dřevěné stěny. Kdosi přidušeně zaklel.

Hráč se na Johnnieho usmál. Poté mávl k rohu stáje. Johnnie přikývl.

Rozdělili se.

Johnnie se plížil stíny přístřešků. Na jedné křižovatce se zastavil. Nikde ani živáčka.

Tedy ovšem kromě Jacka, který o něco dál přeběhl přes Main Street. Díval se na opačnou stranu ulice, ale nikoho tam neviděl.

Poté Johnnie pokračoval dál.

Chtěl se proplížit skulinou mezi dvěma domy, když instinktivně vytušil nebezpečí.

Vrhl se k zemi.

V temnotě se zablesklo a ozval se výstřel. Ve výšlehu z hlavně Johnnie spatřil siluetu jednoho muže.

V pádu vytáhl z pouzdra svůj armádní kolt a vypálil na tu na krátký okamžik osvětlenou postavu.

Nadechl se dýmu střelného prachu, načež se rozkašlal, ale neušlo mu zasténání muže, kterého trefil. Mohl se mezi těmi dvěma domy proplížit, nebo tam na něj čekal další ukrytý střelec?

Tu uslyšel kovové cvaknutí na druhé straně ulice. Ohlédl se.

Spatřil muže s puškou opřenou o rameno. Odvalil se na bok a do místa, kde ještě před chvílí ležel, se zavrtala kulka.

Střelec poté zařval a pustil pušku na chodník. Nato padl na kolena a odplazil se do bezpečí.

Na rohu ulice se však objevil další muž.

„Koupil jsi to, Lee?“ tiše zvolal.

Johnnie pochopil, že tu zůstat nemůže. Neměl jinou volbu, musel se mezi oběma domy schovat do stínu.

Vstal a přikrčen vběhl do tmy. Každým okamžikem očekával, že někde těsně před sebou spatří výšleh z hlavně. To se však nestalo, jenom za sebou uslyšel výstřel, po němž kulka narazila do něčeho železného někde nedaleko a s hvízdnutím se odrazila.

Johnnie na poslední chvíli spatřil na zemi ležícího muže. Vrhl se k zemi, ale onen stín, jehož jenom nezřetelně viděl ve světle pronikajícím z Main Street, pro něj neznamenal nebezpečí.

Namířil na něj revolver a sykl: „Ani hnout.“

Namísto odpovědi však uslyšel jenom zasténání.

Johnnie uviděl na zemi tmavou skvrnu, což byla zbraň tohoto muže. Připlížil se k ní a vzal si ji. Šlo o revolver. V té tmě nedokázal odhadnout, kam toho skrytého střelce trefil. Neměl čas se teď o něj postarat, k lékaři ho budou muset vzít jeho kámoši.

Plížil se tedy prolukou mezi oběma domy dál, až narazil na plot, v němž byly dveře. Zamčené.

Johnnie si strčil kolt do pouzdra, rozběhl se a přehoupl se přes plot.

Dopadl však do hromady beden, což samozřejmě způsobilo neuvěřitelný randál. Tiše zaklel, odvalil ze sebe bedny a utíkal dál.

Ve svitu měsíce poznal zeleninové a květinové záhony.

Za ním, na ulici, se ozývaly mužské hlasy.

Rube Salina měl hry na schovávanou dost. Z jeho slov Johnnie odvodil, že předák McCameyova ranče vyzval ostatní k honu na oba Stoneovy muže.

Náhle dál na Main Street třeskly výstřely.

To znamenalo, že objevili Jacka Mulhanyho!

Johnnie přeskočil jeden plůtek.

Uslyšel výkřiky. Někdo volal, že toho zatraceného hráče dostal.

Poté Johnnie doběhl na dvůr ze tří stran obklopený dřevěnými budovami. Ocitl se tak v pasti. Chtěl se obrátit a běžet zpátky, jenže za ním už se objevili rychle se přibližující stíny. Kdosi překvapeně zakřičel.

Třeskly výstřely, záblesky ozářily dvůr.

„Tady je!“ zvolal kdosi.

Johnnie spatřil otevřenou kůlnu a vběhl do ní.

Stál mezi dvěma těžkými povozy. V té tmě narazil hlavou do okovaného kola a zaklel. Neviděl si ani na ruku.

Proto šel dál poslepu. Na dvoře za ním se ozývaly kroky a hlas Rubeho Saliny.

„Kde je ten bastard?“ řval.

„Myslím, že zaběhl do tamté kůlny,“ odpověděl mu někdo z jeho mužů. „Dostali jste toho hráče?“

Salina neodpověděl. Dal rozkaz obklíčit kůlnu a zavolal si k sobě několik mužů s puškami.

Johnnie Duro se cítil jako myš v pasti. Venku na něho číhala kočka, která by na něho okamžitě skočila, pokud by se pokusil uprchnout.

V dáli opět třeskly výstřely.

Takže Jacka Mulhanyho přece jen ještě nedostali.

Stáhl se dál do kůlny. Rukama tápal kolem sebe, až dospěl k zadní stěně. Prsty se zachytil o nějaké prkno na stěně. Rozbušilo se mu srdce, když pochopil, že to je závora vrat. Zvedl ji.

Málem vykřikl radostí, když se mu povedlo vrata otevřít. Vyklouzl ven a přitiskl se ke stěně.

Rozhlédl se. Dvůr, na němž se teď nacházel, byl také ze všech stran obestavěn stodolami nebo dřevěným plotem. Uslyšel tiché zaržání. Ohlédl se.

Byl to jeho hnědák!

Přeběhl dvůr a vedle vrat se přitiskl ke stěně. Chtěl dovnitř, ale tu uslyšel nějaký šramot a ucítil ostrý pach koňské moči.

Teprve teď si uvědomil, že stojí u zadní stěny stáje!

Jenže vevnitř jsou určitě aspoň dva muži. Rube Salina byl příliš mazaný na to, aby nechal koně nehlídané.

Johnnie nevěděl, co má udělat.

Na druhé straně dvora, u kůlny už slídili Salinovi lidé. Nějak jej ale nemohli najít. Rube Salina proto netrpělivě zvolal: „Vyjdi ven, Duro! Nebo nechám kůlnu rozstřílet, a naděláme z tebe fašírku.“

Johnnie se usmál. Stále si tedy mysleli, že se skrývá v kůlně.

Oba muži ve stáji Salinu též slyšeli. Johnnie se přitiskl ke stěně ještě víc, když uslyšel jejich tiché kroky. Vyšli totiž do vrat stáje vedoucích na dvůr.

„Zahnali ho do Emersonova dvora,“ prohodil jeden z nich.

„Nedrž se moc u vrat,“ řekl druhý. „Ten hráč se tu také ještě potuluje. Vůbec nedokážu pochopit, proč se rozdělili. Sami proti nám nemají moc šancí.“

Na chvíli zavládlo ticho.

Johnnie už přemýšlel o tom, jak by na ty dva vyzrál, když jeden z nich zaklel.

Potom zařval: „Dávej pozor, Jime! To je ten hráč!“

Třeskl výstřel, následovaný dalšími dvěma.

Johnnie déle neváhal.

Rychle vklouzl do pootevřených vrat. Hnědák ho okamžitě přivítal zaržáním. Kdesi za ním zaduněly pušky. Možná to Salina dal příkaz k rozstřílení kůlny.

Johnnie si bleskově lehl na zem. Vrata na Main Street byla otevřená, takže dovnitř vnikalo dost světla na to, aby stačil koutkem oka zaregistrovat přikrčený stín za bednou s obrokem, který se k němu otočil.

Johnnie vleže vystřelil.

Muž za bednou s obrokem se narovnal. Revolverem mířil na Johnnieho, ale než stačil vystřelit, ozvala se rána z opačné strany.

Kulka z Mulhanyho remingtonu jej srazila k zemi. Ještě dvakrát vystřelil před sebe a pak skonal.

„Ruce vzhůru!“ ozval se Jack Mulhany.

Z boxu vyšel druhý muž se zvednutýma rukama.

Přikročil k němu chlapík v dlouhém kabátě. Jack Mulhany. Pravou rukou udeřil McCameyova kovboje do hlavy. Ten se svalil na zem a zůstal nehybně ležet.

„Johnnie?“ řekl Mulhany.

„Jsem O.K., Jacku,“ zašeptal Johnnie. „Vezměme koně a zmizme!“

Na dvoře se ozval rozzuřený řev Rubeho Saliny, který zjistil, že mu Johnnie vyklouzl z rukou.

Johnnie se rozběhl k boxu, ve kterém stál jeho hnědák.

Mulhany vyvedl svého cayusa na chodbu a hodil mu na hřbet sedlo. Johnnieho hnědák se plašil, výstřely ve stáji ho rozdivočily.

Musel ho uklidnit plácnutím přes nozdry. Přesto se hřebec vzpínal. Sedlo, jež mu Johnnie přehodil přes hřbet, mu skoro spadlo, jen tak tak se Johnniemu podařilo zapnout mu podbřišníky.

Jack Mulhany doběhl ke vratům a vyšvihl se do sedla. Johnnie tak učinil po něm. Zkontrolovali revolvery a pak dal Jack znamení.

S jekotem vyrazili ze stáje.

Třeskly výstřely, kulky proletěly jen těsně vedle nich a provrtaly stěnu stáje.

Rube Salina rozčileně vykřikoval nesmyslné rozkazy. Na obklíčení stáje už bylo příliš pozdě.

Tu se ozvala rána, která všechny ostatní výstřely, řev i ržání koní přehlušila.

Johnnie se ohlédl, když se otevřenými vraty stáje dostal na Main Street. Uslyšel praskot rozlámaného dřeva a sténání raněných.

Sam Doyle! Pomyslel si. Tak ten starý chlapík vytáhl svou parkerovku a zasáhl do boje.

Johnnie jen doufal, že se mu za to Rube Salina nebude chtít mstít.

Pod baldachýnem na opačné straně ulice se zablesklo, Jack s Johnniem se však těsně tiskli ke krkům svých koní a kulky jen zahvízdaly nad jejich hlavami. Poté již dospěli k posledním domům ve městě a mohli si dovolit se narovnat.

Hráč svého cayusa přibrzdil a Johnnie také zvolnil tempo.

Usmáli se na sebe.

Zase jednou unikli jen o chlup čertovi ze spárů. Věděli však, že toto je jen začátek štvanice, kterou uspořádá Clint McCamey na Clydea Stonea a jeho muže.

Z letargie je probral dusot kopyt. Johnnie a Clyde vyskočili a utíkali k oknu do dvora.

Uviděli Neoshova Appaloosu.

Čejenský míšenec přivázal svého hřebce ke stáji a seskočil ze sedla.

Přistoupil k němu Tahoka a vzal zvíře za uzdu. Neosho s ním prohodil několik slov a pak se rozběhl přes dvůr k domu.

Clyde Stone otevřel dveře.

Míšenec vkročil do velké vstupní haly, v níž se nacházely obě ženy i všichni muži kromě Mescalera.

Neosho na ně kývl.

„Už jedou,“ řekl. Byl celý zadýchaný, takže pokračoval až po chvíli. „McCamey a Hearne se setkali na Hondo Wash. Mají s sebou asi tucet mužů.“

Lisa Stoneová tiše vykřikla.

Jennifer ji objala.

„Žádný strach, Liso,“ zamumlala. „Táta a ostatní jim to ukážou.“

Johnnie pohlédl na obě ženy. Jennifer se na něj usmála. O honu, který na něj a na Jacka Mulhany uspořádal v Tularose Rube Salina, jí raději nic neřekl, aby ji příliš nerozrušoval.

Buck Clinton a ostatní však o tom věděli. To, že McCamey Mexičany osvobodil, ukazovalo na to, že oba rančeři chtěli problém Clyde Stone definitivně vyřešit. Clydeu Stoneovi bylo jasné, že McCamey a Hearne musí jednat rychle, než se to celé příliš rozvíří.

Clint McCamey a Lucas Hearne sebrali své lidi a vyjeli ke Stoneovu ranči. Zvolili noc.

Muži v hale se na sebe dívali.

Každý z nich věděl, že rozhodnutí se blíží. A nejenom rozhodnutí o Stoneově ranči, ale i o jejich budoucnosti, o jejich životě.

Pakliže tento boj se ctí přestojí, mají šanci na nový začátek.

Neosho odešel na dvůr, nechtěl bojovat v uzavřených prostorách. Mnohem lépe se cítil pod širým nebem. Johnnie jej viděl, jak běží ke stáji. Pak zmizel se starým Mescalerem v temnotě.

Buck Clinton a Lenny Shultz po celý den konali nezbytné přípravy na útok. Každý muž znal své místo.

Sid Hubbard a Wes Brady se chopili pušek a brokovnicí a zamířili ke dveřím.

„Nečekejte příliš dlouho, jestli se McCameyovi podaří zapálit stáj,“ poznamenal Buck. „Budeme vás krýt. Utíkejte potom k bočním dveřím, jasné?“

Přikývli.

„Než zapálí stáj, tak jim trochu pošimrám záda,“ šklebil se Wes Brady a potěžkával brokovnici.

Buck se na něj usmál a poslal oba ven.

Doběhli ke stáji zrovna včas, když se do ticha noci ozval dusot kopyt.

Clyde Stone zhasl světlo.

Muži si vzali své zbraně a rozmístili se k oknům. Jennifer odvedla Lisu Stoneovou do sousedního pokoje, kde byla v bezpečí před zbloudilými kulkami.

Dusot stále zesiloval.

A potom ta černá kavalkáda vjela na dvůr.

Koně ržáli, postroje cinkaly.

„Clyde Stone!“ panovačným tónem zvolal Clint McCamey. „Přijeli jsme, abychom ti pomohli s balením! Už za hodinu tady nebudeš, i kdybychom tě museli vynést nohama napřed!“

V domě bylo ticho.

Muži pozorovali jezdce stojící na dvoře. Každý z nich mířil na svůj cíl a jenom čekali na znamení Bucka Clintona.

„Stone!“ nenechal se zahanbit Hearne. „Vyjdi ven, nebo ti zapálíme barák!“

Johnnie přivřel oči.

„Vždyť vědí, že v domě jsou dvě ženy!“ sykl.

Buck Clinton lehce zavrtěl hlavou. „Na to nebudou brát žádný ohled, chlapci. Musí jednat rychle a tvrdě.“

Clyde Stone přistoupil k oknu.

„Zmiz, McCamey!“ zvolal. „Jsem na tvou návštěvu připravený a buď si jist, že jestli se odvážíš vystřelit jednu jedinou ránu, nechá tu spousta tvých lidí svůj život! Jste lupiči, nic jiného! Nemáte právo být na mých pozemcích!“

Clint McCamey se rozesmál.

„Vím, že sis najmul tři nebo čtyři chlapy,“ zvolal. „Samá pěkná kvítka! Ale ti pistolníci ti nepomohou. Dostanou olověné rekomando a ty s nimi!“

„Jenom si kvůli nám nedělejte těžkou hlavu, McCameyi!“ ozval se Buck Clinton. „My už s puškami a s revolvery zacházet dovedeme. A pozor: nejsme čtyři, ale je nás osm! A jsme krytí, zatímco vy jste nám vjeli do pasti. Dáváme vám tři minuty na to, abyste vypadli, jinak vás rozstřílíme na cimprcampr.“

Rozčílit Clinta McCameye bylo možné velmi snadno.

Zvedl pušku a vystřelil do okna, odkud zazněla ta drzá odpověď.

Okenní tabulka se s třeskotem rozletěla.

To bylo znamení!

Johnnie, Frank Russell a Jack Mulhany spustili palbu. Ozval se výbuch a ze zahrabaných sudů s petrolejem vyšlehly yard vysoké plameny. Dvůr byl osvícen takřka jako ve dne.

McCameyho muži vykřikli. Poté začali střílet. Kulky se zavrtávaly do stěn domu, rozbíjely okna. Jedna kulka se odrazila od rámu okna a trefila Jacka Mulhanyho do ramene.

Hráč zaklel. Pohlédl na Bucka Clintona a když ten kývl, začali muži v domě střílet i na McCameyho a Hearneovy jezdce.

Koně se vzpínali, muži vykřikovali a padali ze sedel. Vypukl neuvěřitelný chaos.

Johnnie slyšel řev McCameye a Rubeho Saliny, ale tím se jim pořádek obnovit nepodařilo. A když pak na ně začali střílet Wes Brady a Sid Hubbard ze stáje, ztratili kovbojové hlavu zcela. Obrátili koně a vyrazili ze dvora pryč.

Jenže se nedostali daleko. Nehlučně je dostihly Tahokovy a Neoshovy šípy a srazily je ze sedel.

Většina mužů seskočila z koní a snažila se schovat někde za kůlnou nebo stájí.

Ve stáji však vyšlehly plameny.

Wes Brady a Sid Hubbard svými brokovnicemi nutili McCameyovy kovboje, aby leželi na zemi. Děsivý účinek brokovnic je dostatečně zastrašil. Někteří dokonce vykřikli, jako by je olovo z brokovnic zasáhlo.

Na dvoře tedy leželo půl tuctu koní a tři muži, kteří se nehýbali. Jeden ležel pod koněm.

Stáj hořela neskutečně rychle.

Buck Clinton byl rád, že koně odvedli pryč. Znamenalo to sice jisté riziko, ale ukázalo se, že se to vyplatilo.

Boční vrata stáje se otevřela. Kovbojové však začali pálit, takže Wes Brady a Sid Hubbard se neodvážili přeběhnout k domu.

Johnnie na to upozornil Bucka. Na jeho znamení všichni začali střílet na roh kůlny a Buck zvolal: „Dělej, Wesi!“

Z vrat stodoly vyrazily dva stíny. Wes Brady a Sid Hubbard přikrčeni běželi k domu.

Náhle se však Sid Hubbard zastavil.

Johnnie viděl v mihotavém světle plamenů hořícího petroleje jeho bolestivou grimasu. Wes Brady, který už byl dál, něco zvolal, ale Sid Hubbard tam stál a vrávoral.

Brady se otočil a utíkal pro něho.

Muži v domě stříleli jak pominutí, ale na všechny McCameyovy jezdce nestačili.

Když Brady dorazil k Hubbardovi, padl ten již na zem. Brady ho zvedl, ale Hubbarda trefila další kulka. To už však nebohý Sid Hubbard necítil.

Brady ho odtáhl k domu. Vykřikl, když nad ním hvízdla kulka, ale svého kamaráda nepustil. Pak se konečně dostal k bočnímu vchodu do domu.

Lenny Shultz otevřel dveře a pustil Bradyho dovnitř.

Johnnie k němu přiběhl a zavřel dveře, když Lenny vtáhl mrtvého Sida Hubbarda dovnitř.

„Je zraněný?“ ozvala se Jennifer.

„Zůstaň vzadu, hergot,“ křikl na svou dceru Buck Clinton. „Přivedeme Bradyho k tobě!“

Brady těžce oddechoval.

„Nejdřív se postarejte o Sida,“ zamumlal, „mě to jenom škráblo.“

„Sidovi už nikdo nepomůže,“ řekl Lenny Shultz.

Wes Brady zanaříkal. Se slzami v očích a chvějícím se hlasem zvolal: „Ti odporní bastardi!“

Stáj se zřítila.

Žár ohně cítili i v domě. Naštěstí plameny nepřeskočily na obytný dům a kůlny.

Clint McCamey a Lucas Hearne ustoupili bez toho, že by se postarali o své raněné a mrtvé.

Clyde Stone byl přesvědčen o tom, že to ti dva ještě nevzdali. Možná jen počkají, až sudy s petrolejem vyhoří a až shoří stáj.

Zatím se vrátili Neosho a Tahoka. Jeden z prchajících kovbojů zasažený šípem starého Mescalera zemřel, dva další, které srazil ze sedla Neosho, ještě žili. Neosho je přivedl jako zajatce. Leželi nyní vedle dvou dalších zraněných McCameyových mužů v komůrce bez oken. Staraly se o ně Lisa a Jennifer.

Kovbojové zrudli studem, když viděli těhotnou Lisu Stoneovou. Tvrdili, že McCamey s Hearnem jsou odhodláni ke všemu. Chtěli zimní pastviny ve Stoneově údolí, jelikož na jaře by se mohli ocitnout na mizině, kdyby zima byla tuhá.

„Nemůžeme čekat, až znovu zaútočí, Bucku,“ zašeptal Johnnie, tak aby to Jennifer nemohla slyšet, protože zrovna ošetřovala rameno Jacka Mulhanyho. „Když na ně teď udeříme, budeme ve výhodě a zabráníme jim, aby podpálili dům.“

Buck Clinton pokradmu pohlédl na svou dceru.

„Zakroutila by mi krkem, kdybych tě nechal jít,“ prohodil.

„Odkdy máš strach z ženské sukně?“ opáčil uštěpačně Johnnie. „Nepůjdu sám. Vezmu si s sebou Neosha a Tahoku.“

Buck Clinton konečně přisvědčil.

„Dobře. Dům můžeme lehce bránit i v docela málo lidech,“ řekl. „Půjde s vámi ještě Frank. Pokuste se McCameyho a Hearnea chytit živé. Jestli je budeme mít jako rukojmí, pak máme vyhráno.“

Johnnie přikývl. Přesně na to myslel i on. Věděl však, že dostat McCameyho a Hearnea uprostřed jejich mužů bude těžké. Jistě se to neobejde bez boje.

Neosho a Mescalero se tak opět vydali ven. Vyšli bočním vchodem, protože dvůr a tím pádem i hlavní dveře byly osvíceny posledními plameny, které stravovaly trosky stáje. Frank Russell, hubený pistolník, je následoval.

Pak přistoupil ke dveřím Johnnie. Když se krátce ohlédl, spatřil Jennifer. Dívala se na něho, na koho jiného. V očích, těch něžných, hnědých očích měla strach. Věděla, na co se Johnnie chystá, mlčela však. Johnnie jí poslal polibek a pak zmizel venku.

Zastavili se asi padesát yardů od domu mezi vysokými topoly. Neosho držel v rukou luk ze dřeva ořechovce. Tahoka dřepěl a svými bezzubými čelistmi neustále přežvykoval žvýkací tabák. Občas ho vyplivl.

„Neosho ví, kam odjeli,“ tiše řekl Frank Russell. „Myslí si, že bysme jim nejdřív měli odehnat koně. Mají u nich tři hlídače.“

Johnnie souhlasil.

„To je úkol pro Tahoku a Neosha,“ poznamenal. „My se připlížíme k jejich táboru. Když jim odeženeme koně, budeme snad mít šanci dostat se až k McCameyovi a Hearneovi.“

Neosho přikývl. Kývl na starého Mescalera, který opět vyplivl kousek žvýkacího tabáku, vstal a pak oba zmizeli v temnotě.

Johnnie a Frank se vydali k tábořišti ozbrojenců.

Už z dálky slyšeli jejich hlasy.

McCamey se ani nesnažil být potichu. Patrně by ho ani ve snu nenapadlo, že by se někdo odvážil mezi ně vpadnout. Odpočívali v kotlině asi míli od ranče. Plál tam táborový oheň, takže Johnnie s Frankem Russellem mohli všechno velmi dobře vidět. O kus dál stáli koně v ohradě ze dvou lan natažených mezi dvěma stromy. Před ní seděli v písku tři muži a kouřili cigarety.

Frank Russell si pohvízdl.

„Vidíš toho štíhlého chlapíka s těma opičíma rukama vedle Saliny?“ otázal se.

„To je Jesse Lorraine, Hearneův předák,“ odpověděl Johnnie.

Frank se tiše zasmál.

„Tak si vymyslel zase další jméno. Lorrimer je mění jak košile. Je to pistolník. A zatraceně rychlý pistolník. Ten chlap absolutně nemá skrupule někoho zastřelit ze zálohy, když si myslí, že v poctivém souboji by to bylo riskantní.“

Johnnie mlčel. Mnoho mužů v kotlině pod nimi viditelně umělo mnohem lépe zacházet se zbraněmi než s lasem a cejchovacím nářadím. McCamey a Hearne si najali pistolníky, protože mexičtí lupiči dobytka až donedávna nešetřili ani jejich stáda.

Johnnie uviděl u koní dva stíny. Poté něco zasvištělo a jeden z hlídačů se převalil na bok bez toho, že by vydal nějaký zvuk.

Druhý hlídač vstal a sklonil se nad svým druhem. Tu se za ním vynořil stín. Hlídač otevřel ústa, jako by chtěl vykřiknout, ale to ho již cosi trefilo do hlavy a skácel se k zemi.

Třetí hlídač asi spal. Tahoka mu dal pro jistotu ránu pažbou svého starého koltu do hlavy.

Neosho zatím rozřezal lana. Nyní byli koně volní. Jeden zaržál.

Johnnie viděl, jak muži sedící u ohně zvedli hlavy. Kdosi něco zvolal. Třeskly výstřely.

Neosha a Mescalero opět zmizeli. Zřejmě se schovávali někde mezi koni, kteří se, poté co se několikrát ozval řev pumy, rozutekli.

Muži u ohně nadávali.

„Rychle, za nimi!“ řval Clint McCamey. „Zatraceně, chyťte ty koně!“

Johnnie a Frank Russell se na sebe usmáli.

Vyšlo jim to přesně podle plánu. Většina mužů te? někde utíkala za splašenými koni a s McCameyem a Hearnem zůstali jen jejich předáci Rube Salina a Jesse Lorraine.

Johnnie a Frank Russell se plazili do kotliny. Dusot splašených koní zněl z dáli jako bubnování. Stále se ozývaly výstřely. Kovbojové si zřejmě mysleli, že je střílením zastaví.

Jesse Lorraine si všiml jako první, že u ohně nejsou sami. Jeho pravá ruka se ocitla u revolveru.

„Ani hnout, nebo to dostaneš mezi oči, Lorrimere,“ procedil ze tmy Frank Russell.

Jesse Lorraine i ostatní strnuli.

Frank Russell vystoupil ze tmy do kruhu ozářeného ohněm. Johnnie stál za ním. Svůj armádní kolt měl ještě v pouzdře, stejně jako Frank. Ten působil neuvěřitelně sebevědomě, až to Johnnieho poněkud zaráželo.

„Russelle!“ vykřikl Lorraine. Bylo jasně vidět, jak bledne.

„Na co čekáš, Rube!?“ sykl Clint McCamey. „Oddělej je!“

Rube Salina se kousal do rtů. Vzpomněl si na setkání s Frankem Russellem na hranici Stoneových pozemků. Věděl, že tento muž je schopný tasit kolt, aniž to někdo zaregistruje.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ten je na mě příliš rychlý, pane McCameyi!“ řekl přidušeným hlasem.

McCamey se rozčílil ještě víc.

„Dostáváš takové prachy!“ zvolal. „Za to bys mohl plnit moje rozkazy.“

Lucas Hearne nic neřekl. Vypadalo to, že chápe, že své soupeře podcenili. Svýma malýma, tmavýma očima těkal po okolí, jako by se snažil najít únikovou cestu. Jeho lehce zahnutý nos doslova trčel z jeho úzkého obličeje.

„Vezmeme vás jako rukojmí na ranč, McCameyi,“ dodal Johnnie. „Zítra vás odvezeme do Alamogorda, kde se vašimi machinacemi bude zabývat okresní šerif.“

V tom okamžiku zasáhl Jesse Lorraine.

Všiml si, že Frank Russell se na chvíli podíval kamsi stranou. Myslel si, že to je jeho šance, ale přepočítal se.

Frank se lehce přikrčil v kolenou a v mžiku měl v pravačce peacemaker. Vystřelil o zlomek vteřiny dřív než Lorrimer, který si říkal Jesse Lorraine.

Kulka zasáhla Lorrimera nad srdce. Rána ho odhodila, takže sklonil kolt poněkud stranou. Jeho kulka tak Franka Russella těsně minula.

Johnnie též zareagoval. Nejprve byl trochu překvapený tím, že i Lucas Hearne sáhl po zbrani. Proto se musel otočit, takže svým armádním koltem nemohl zamířit tak, aby rančera trefil jen do ruky. Kulka ho zasáhla do prsou a Hearne se zhroutil k zemi.

Jesse Lorraine se ještě držel na nohou. Zkoušel ještě zvednout revolver, ale už na to neměl síly.

Poté strnul a skácel se k zemi.

Rube Salina položil dlaň na pažbu svého remingtonu, ale Johnnieho armádní kolt ho přesvědčil, aby tu ruku zase sundal.

Clint McCamey explodoval zlostí. Vyskočil a udeřil svého předáka do obličeje. Salina padl na kolena.

„U mě jsi skončil, Salino!“ zařval rančer. „Takové zbabělé psy, jako jsi ty, nemůžu potřebovat!“

Rube Salina se vrávoravě zvedl. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, co mu vlastně jeho pán řekl. Pak poznamenal: „Brzo už stejně nebudete potřebovat nikoho, McCameyi.“

Obrátil se a vydal se do tmy bez toho, že by se staral o Johnnieho a Frankův revolver.

Oba muži na sebe pohlédli. Nevěděli, jestli ho mají nechat jít, nebo jestli by bylo lepší ho zastavit. Nakonec ho ale nechali odejít. Možná někde narazí na nějakého splašeného koně, nasedne na něj a nezastaví se, dokud za sebou nebude mít hranice okresu Otero.

Frank Russell se naklonil nad Lucase Hearna a Jesse Loraina a řekl: „Jsou mrtví. Máte na svědomí další dva muže, McCameyi.“

„Vy jste se zbláznili?“ vykřikl rančer. „Já vás dostanu na šibenici, to si teda pište! V tomto kraji nemáte co pohledávat!“

„Mýlíte se, McCameyi,“ podotkl Johnnie. „Naším domovem je Stoneův ranč.“

Ze tmy se vynořili Neosho a Tahoka. Spatřili oba mrtvé a Tahoka vyplivl kus tabáku McCameymu těsně kolem ucha. Tím jednoznačně vyjádřil vše, co si o něm myslí.

McCameyovi kovbojové a pistolníci už se v noci neukázali. Muži na Stoneově ranči počkali do svítání, aby se pak připravili na cestu do města.

Chtěli tam s sebou vzít raněné a obě ženy. Lisa Stoneová tvrdila, že už to nemůže dlouho trvat. Pociťovala bolesti, zatím ještě v dlouhých intervalech.

Po cestě vzali na vůz mrtvé Lucase Hearna a Jesse Loraina.

Clint McCamey od noční přestřelky mlčel.

Johnnie jej potají pozoroval a dospěl k přesvědčení, že tento Skot to ještě nevzdal. âím víc se blížili k Tularose, tím vzpřímeněji na svém bělouši seděl.

Do města dorazili v poledne.

Až na ony tři staré muže a černého psa, který ležel před chodníkem, na Main Street nikdo nebyl.

To se však změnilo, když na ni vjeli psanci z Kenyon City s Clintem McCameyem. Tři staří muži vstali z lavice a přistoupili na kraj chodníku. Měli otevřená ústa, jako by nevěřili tomu, co vidí. Ale viděli dobře. Clint McCamey byl obklopen jezdci Clydea Stonea a neměl u sebe kolt ani nikoho ze svých drsných hochů, kteří dosud drželi tento kraj pod palcem.

V čele tohoto neuvěřitelného průvodu jeli Clyde Stone a Johnnie Duro. Zastavili před marshalovou úřadovnou.

Na ulici se vyrojili šokovaní obyvatelé, ve vratech stáje se objevil Sam Doyle. Měl ovázanou hlavu, ale Parkerova brokovnice, kterou třímal v rukou, dokazovala, že je stále schopný boje. Vydal se k jezdcům, kteří stáli před úřadovnou.

„Torranci!“

Rázný hlas Clyda Stonea zazněl do ticha siesty.

Žádná odpověď.

Jennifer a Neosho pomohli Lise Stoneové z vozu a zavedli ji k domu, v němž bydlel místní lékař. Lenny Shultz kývl na přihlížející muže, aby k doktorovi odnesli zraněné.

„Vyjdi ven, Torranci!“ zvolal Clyde Stone.

Zaskřípalo to a otevřely se dveře.

Torrance pomalu vyšel na verandu. Nebyl ozbrojen. Když spatřil Clinta McCameye mezi Clydem Stonem a Johnniem Durem strnul a otevřel ústa, jako by stál tváří v tvář Medúze.

„Skončete to divadýlko, Torranci!“ vyštěkl McCamey.

„Sklapni, McCameyi!“ řekl Stone. „Torranci, požaduji, abys McCameye uvěznil. V noci se svými jezdci a s Lucasem Hearnem napadli můj ranč a zapálili mou stodolu. Doufám, že pro něho máš ve vězení místo. Dej ho k těm mexickým banditům.“

Clyde Stone samozřejmě věděl, že McCamey a Rube Salina ty chlapy osvobodili, aby proti nim nemohli vypovídat.

Torrance byl bledý jak stěna. To, že Clint McCamey utrpěl takovou porážku, ho zcela rozhodilo.

„McCamey a Salina ty bandity osvobodili,“ hlesl. „Nemohl jsem proti tomu nic dělat. Byli v přesile.“

Clint McCamey marshala zpražil pohledem. Rančer pochopil, že i marshal přešel na druhou stranu.

„Torranci!“ zasyčel. „To teda ne! Za poslední roky jsi ode mne dostal příliš mnoho peněz na to, abys teď mohl dělat, že s tím nemáš nic společného.“

Clyde Stone a Johnnie se na sebe usmáli. Věděli, že mají vyhráno.

McCamey ztratil i svého posledního spojence. Ani marshal, ani nikdo jiný, kdo teď přihlížel této scéně, nebyl ochoten McCameyovi pomoci.

Tu se k nim davem prodral Sam Doyle a jakoby neúmyslně namířil svou Parkerovu brokovnici na rančera.

„Kde je Salina, pane McCameyi?“ zeptal se sarkasticky. „Mám s ním jeden nevyrovnaný účet.“ Ukázal přitom na svou ovázanou hlavu.

„McCamey Salinu propustil, když byl příliš zbabělý na to, aby se proti nám postavil se zbraní v ruce,“ dodal Johnnie. „Lucas Hearne a Jesse Lorraine to zkusili. Leží na voze.“

V davu to zašumělo údivem.

„Soudče Selmane!“ zvolal Dan Torrance, kterému se události zcela vymkly z rukou.

K marshalovi kráčel šedovlasý muž.

Zastavil se před ním a změřil si ho pohledem. V jeho očích se zračilo pohrdání.

„Volal jste mě, Torranci?“ zavrčel. „Zatím jste se vždycky postaral o to, abych tady nikoho soudit nemohl. K čemu mě potřebujete teď?“

„Už vás nepotřebuje, vaše ctihodnosti,“ odpověděl Clyde Stone namísto pobledlého marshala. „Na to se nechal příliš dlouho platit McCameyem a Hearnem, aby místo práva a zákona sloužil jim. Žádám, aby byl sesazen a obžalován spolu s Clintem McCameyem!“

Torrance si začal mnout krk. Pak si strhl marshalskou hvězdu a hodil ji soudci.

„Odstupuji!“ vykřikl.

Otočil se a vydal se pryč. Musel se přitom prodírat davem, který mu uštědřil nejednu ránu do žeber. Když se dostal přes shromážděné občany Tularosy, rozběhl se ke stáji. Někteří ho chtěli zastavit, ale Clyde Stone jen mávl rukou a zvolal: „Nechte ho běžet! Ten už se v Tularose neukáže.“

„Selmane!“ zavrčel McCamey. „Požaduji, aby ta komedie byla ukončena. Toto město je závislé na mně a já chci, aby…“

„Co chcete, to tady nikoho nezajímá!“ přerušil rančera soudce Joshua Selman. Pohlédl na Clyda Stonea a podal mu Torranceovu hvězdu. „Pane Stone,“ řekl tak, aby to všichni slyšeli, „jmenuji vás tularoským marshalem, dokud nebude provedena řádná volba. Ujměte se svého úřadu a uvězněte Clinta McCameye! Je obviněn z podněcování k vraždě a těžké porušení obecního míru. Kauce se zamítá. Pan McCamey zůstane až do svého procesu ve vazbě!“

Rozhostilo se ledové ticho.

Vypadalo to, že občané teprve nyní pochopili, že v Tularose nastaly nové časy bez násilí a pomst. Hleděli na muže okolo Clyda Stonea. Bez nich by Clyde Stone boj proti McCameyovi a Hearnovi vyhrát nemohl.

Buck Clinton pohlédl na Johnnieho. V očích se mu zračil vděk za to, že mu Johnnie dal šanci na nový život.

Všichni tu našli nový domov: Buck Clinton, pistolník Frank Russell, hráč Jack Mulhany, Wes Brady, Lenny Shultz i Neosho, čejenský míšenec, který se zde spřátelil se starým Mescalerem.

Možná, že všichni v této chvíli mysleli na Sida Hubbarda, který se tohoto vítězství nedožil.

Najednou se do nastalého ticha ozval dětský křik.

O něco později vyběhla z doktorova domu Jennifer a radostně oznámila: „Je to chlapec, Clyde!“

Clyde Stone obrátil svého palomina a vyrazil k lékařovu domu. Lidé mu jen tak tak stačili uskakovat.

Johnnie se zazubil na Bucka Clintona.

„Doufám, že tě také brzy budu moct potěšit – dědečku,“ smál se.

„To taky doufám, synu,“ opáčil Buck. Pak dal znamení Neoshovi a Franku Russellovi, aby odvedli McCameye do vězení.

„Kde je ten zatracený saloon Apache?“ otázal se Lenny Shultz. „Měli bychom připít na nového marshala.“

Tento návrh vyvolal všeobecný souhlas a všichni vykročili právě tím směrem.

Johnnie se divil, že se na ulici neukázal barman Franky. Jinak byl totiž velmi zvědavý.

Vstoupil do saloonu jako první.

Okamžitě si všiml malého, hubeného muže u barového pultu.

Rozšklebený Franky, který stál za pultem a měl ruce položené před sebou na desce, přikývl.

Muž u pultu se pomalu otočil. Svýma malýma, pichlavýma očima si změřil Johnnieho, který zůstal stát u vchodu.

„Johnnie Duro?“ zeptal se ten muž.

Johnnie pohlédl na jeho útlé ruce. Dlouhé prsty se nervózně chvěly. Nebyly daleko od pažeb revolverů, jež mu visely na boku.

„Ano,“ řekl Johnnie.

V těch malých, pichlavých očích se zajiskřilo.

„Pozdrav od Bradleyho Hagermana!“ zvolal a pak oběma rukama sáhl po koltech.

Johnnie jednal, hned jak muž vyslovil Hagermanovo jméno. Zhoupl se v bocích a tasil svůj armádní kolt. Viděl, že onen Hagermanem najatý pistolník je rychlý, ale když na něho namířil, věděl, že bude ještě rychlejší.

Třeskla rána.

Drobný pistolník sebou trhl, když ho zasáhla Johnnieho kulka. Přesto ještě dokázal zvednout oba kolty a vystřelit současně s Buckem Clintonem, který také tasil zbraň.

Johnnie pocítil ostrou bolest v pravém rameni. Otočil se a spadl na stůl. Z něj pak sklouzl na zem. Zatočila se mu hlava. Viděl, jak Hagermanem najatý pistolník nejdřív padá na kolena a pak se kácí na podlahu. V místnosti se ozvaly hlasy mnoha mužů. Někdo mu pomohl vstát.

Johnnie uslyšel výkřik a pak spatřil andělskou tvář Jennifer. Věděl, že už je konečně po všem.

Poslední trumf Bradleyho Hagermana nevyšel.

„Přeneste ho k doktorovi!“ zvolal Buck Clinton.

„Hej!“ vykřikl Johnnie, jako by ho slabost přešla. „To by se vám tak hodilo, co? Chci být při tom, když se bude slavit narození Clydova syna a nikdo mi v tom nezabrání!“

„Ale Johnnie,“ kárala ho Jennifer. „Půjdeš teď pěkně se mnou k doktorovi a necháš se ošetřit. Potom si klidně můžeš jít slavit, i když jako nastávající otec bys měl počkat!“

Johnniemu se zajiskřilo v očích.

Podíval na Bucka Clintona.

„Co jsem ti říkal, dědečku?“

Buck Clinton přikývl.

„Sakra, synu,“ usmíval se Buck Clinton, „no, musím uznat, že nejsi zatraceně rychlý jenom s koltem.“

Muži v saloonu se rozesmáli, jen Jennifer Durová, která sklopila zrak před pohledem svého otce, tuto poznámku považovala za nemístnou.