John Kirby

Colorado western 018. Dlouhá cesta na sever

„Kdo pracuje pro mě, je pořád jednou nohou v hrobě! Kdo nechá mužstvo ve štychu, bude viset na nejbližším stromě. To si pište!“ Tak zněla slova brutálního, mocichtivého rančera J. R. Killeena, když kolem sebe shromáždil to nejtvrdší a nejdrsnější honácké mužstvo v dějinách Západu. Byli to chlapi, kteří měli za sebou hrůzy občanské války, chlapi, kteří se nebáli vůbec ničeho. Proto nad jeho slovy mávli rukou.

Krajinu bičovala bouře. Brazos si přivázal svůj stetson šňůrkou ke krku, ale i tak si jej musel držet levou rukou, aby mu neodletěl. Vítr mu hnal do tváře suchý, bodavý sníh, takže skoro ani nemohl otevřít oči.

Tiše zaklel. Ještě mohl klidně sedět v hotelu Crescent ve Wacu, kdyby mu dva darebáci neukradli jeho poslední dolary.

Pěkně ho tím dožrali. To, že se ujišťoval, že hned zítra půjde hledat práci, mu náladu nelepšilo.

Práce! Ale kde ji v tomto zatraceném Texasu najít? Stovky tisíc bývalých vojáků se motaly zemí a hledaly džob, který jim stejně mohl vynést jen tolik, kolik spotřebovali na to nejnuznější živobytí.

Ne, v Texasu se pro muže, jako byl Brazos, žádná práce nenajde. A už vůbec ne v zimě, kdy dobytkáři musí propouštět i své lidi, aby sami nějak vyšli.

Brazos se ve svém roztrhaném vojenském kabátu, pod nímž měl svetr, třásl chladem. Nikdy by nevěřil, že tady dole v Texasu bude taková zima. Pomyslel na dlouhou cestu do El Pasa, která před ním ležela. Jak urazit těch 600 mil a neumřít hladem? Měl sharpku s třemi patronami a jednočinný armádní kolt s dvaceti. Možná je ještě bude potřebovat na Komanče, kteří se za občanské války vrátili do svých starých loveckých revírů.

V El Pasu byl Sam „Ironhead“ Prayer, plukovník konfederovaných, který za občanské války sloužil u severokarolínských ostrostřelců. Plukovník hledal muže, kteří se nebáli a byli ochotní s ním jet do Mexika a bojovat tam za Juareze a mexické revolucionáře.

Brazosův pony tiše zafrkal. Dělalo mu problémy prodrat se yard vysokými závějemi. Brazos musel stále zvedat uzdu, když zapadl předníma nohama do sněhu.

Na chvíli se zdálo, že ve skučení bouře uslyšel vzdálený cinkavý zvuk, jako od postroje nějaké koně. Naslouchal, ale už jej nezaslechl.

Vyrazil dál. Na kožešině ponyho visely krápníky. Brazos věděl, že by se měl porozhlédnout po nějakém přístřešku, kde by si on i jeho kůň mohli odpočinout.

Jak ho ale měl v takové tmě najít? Neznal to tu. Ve Wacu mu jenom řekli, že má jet na západ, aby se nedostal do buše, v níž by, jako zelenáč, byl beznadějně ztracen.

Brazos se pousmál. Možná, že pro Texasany byl zelenáčem, ale co všechno za těch šest let prožil! Hrůzy krvavé občanské války, které udělaly z jeho srdce kus ocele. Viděl strašlivé věci, které by nikdy předtím nepovažoval za možné. A musel zabíjet.

Když válka skončila, zařekl se, že se už nikdy nedotkne zbraně. Chtěl pracovat, něco budovat. Jenže zjistil, že v zemi, která prohrála válku, pro poraženého taková práce není.

Teď v Texasu úřadovali vítězové. Brazos se jeden rok marně pokoušel někde uchytit, až rezignoval a vydal se za nabídkou plukovníka Prayerse, která ho dostihla ve Fort Smith v Arkansasu.

Ve tmě se objevilo světlo.

Brazos si v prvním okamžiku myslel, že to je blesk nebo něco podobného. Jenže pak poznal, že to jsou plameny a že od něho nejsou příliš vzdáleny.

Obrátil ponyho zavátého sněhem a vydal se za světlem, které bylo stále zřetelnější. Viděl, že ten oheň hoří pod převislým břehem. V kotlině chráněné před sněhem stáli čtyři koně.

„Haló, oheň!“ zvolal.

Ucítil kouř a také lákavou vůni pečeného masa.

Nedokázal se ovládnout a začal slintat. Začalo mu kručet v žaludku. Však také od doby, co vyjel z Waca, nic nejedl.

„Kdo jsi?“ zvolal kdosi.

Brazos počkal, až zeslábne nápor bouře, a pak zakřičel: „Zmrzlý jezdec… jedu na západ!“

Zastavil poníka, který se cpal k ostatním zvířatům. Věděl, že lidé v Texasu jsou k cizincům, kteří přistoupí k ohni, nedůvěřiví. Snadno mohl dostat olověné odmítnutí, než by jim stačil vysvětlit, že se chce jenom ohřát.

„O.K., cizinče!“ zvolal kdosi. „Pojď k ohni. Ale ukaž nám nejdřív svoje ruce!“

Brazos se usmál a zavedl svého poníka ke koním.

V kotlině ani zdaleka tak nefoukalo jako na planině. Brazos poznal, že se nachází na dně vyschlé řeky. Převislý břeh byl vytvořen stromy, které sem naplavila jarní velká voda.

Od koní se odpoutaly nějaké stíny, ale Brazos jim nevěnoval mnoho pozornosti.

Hleděl do ohně. Muži zde do země zapíchli dvoje parůžky a na ně položili rožeň. Plameny olizovaly velký kus masa, byl už značně opečený a jistě křupavý. Kousek od ohně leželo ve sněhu tele. Sníh kolem něj se červenal krví.

Brazos se ohlédl a uviděl čtyři muže, kteří k němu přicházeli od koní. V rukou drželi pušky a mířili na něho. Brazos zvedl ruce a přátelsky se na ně zazubil.

„Nemusíte se mě bát,“ prohodil, protože věděl, že jsou nedůvěřiví. Měli špatné svědomí. Pravděpodobně kvůli onomu teleti, jehož cejchu si Brazos všiml - luk s šípem na natažené tětivě.

Kývl na tele.

„Řekl bych, že v Texasu je víc dobytka než lidí,“ pronesl klidným hlasem. „To tele nemůže mít větší cenu než dolar. To jste tak nervózní kvůli němu?“

Muži přistoupili blíž.

Brazos pohlédl do jejich drsných, vyzáblých tváří. Okamžitě poznal, že před sebou nemá žádné pobudy nebo bandity, ale kovboje, kteří přes zimu neměli práci a to tele porazili jen proto, aby neumřeli hlady.

„To tele patří ranči Warbow, „poznamenal jeden z nich a sklonil hlaveň pušky. „J. R. Killeen jich má desítky tisíc, ale nenechá nepotrestanou ztrátu jediného z nich.“

„A proč jste teda zabili zrovna jeho tele?“ zeptal se Brazos.

Pátravé na něho pohlédli. Viděl v jejich očích hlad a zoufalství. Proč by nemohli ukrást jedno tele někomu, kdo jich má nadbytek, když oni mají hlad.

„Ty to tady opravdu neznáš, cizince,“ prohodil další. „Musíš jet z Waco nebo Burnetu, když nechceš vkročit na jeho půdu.“

„Jezdili jste pro něho v létě?“ zeptal se Brazos.

Přikývli.

„Sesedni, cizince,“ dodal první z nich, starší muž, na němž dlouhý zimní kabát visel, jako by byl jen samá kost a kůže. „Zveme tě na pečínku.“

Brazos pokrčil rameny. Bylo mu těch chlapíků líto. Přesto se necítil ve své kůži, když slezl ze sedla a přistoupil k ohni, aby se zahřál.

Vůně pečeného masa ho málem připravila o rozum. Teprve teď se jeho prázdný žaludek ohlásil naplno. Polkl. Modré oči upíral na onen opékající se kus masa.

Pak se však otočil a řekl: „Děkuju, pánové. Stačí, když se budu moct ohřát. Nemějte mi to za zlé. Proti vám nemám nic. Ale to maso jíst nebudu.“

Udiveně na něho pohlédli. Jeden z nich na něho opět namířil pušku.

„Pro tebe jsme asi banditi, co?“ zeptal se.

Brazos zavrtěl hlavou.

„Jste hladoví, vím, že musíte něco jíst,“ odpověděl. „Možná i já budu mít brzy takový hlad, že budu muset krást. Nemůžu vás za to odsuzovat.“

Mlčeli. Cítil, že ho za jeho slova nenávidí, i když je nechtěl zranit. Chci se jen trošku ohřát a pak pokračovat dál, pomyslel si.

Dřepl si a zamumlal: „Kafe bych si ale dal rád.“

Nejmladší z nich, hubený chlapec asi kolem sedmnácti k němu přikročil a nalil mu do hrnku černý mok.

V jeho očích Brazos viděl výčitku.

„Děkuji,“ zašeptal. Dřepli si k ohni a starý muž v dlouhém kabátu začal z pečeného masa odkrajovat nejlepší kousky. Ty pak rozdal ostatním, kteří se do nich s chutí zakousli. Brazos polkl. I on by se rád najedl.

Vychrtlý chlapec se zašklebil.

„Hrdosti se nenajíš,“ řekl s plnými ústy. Tekla mu přitom mastnota po bradě.

„Ale zachrání mu život!“ ozval se hlas od koní.

Hubený chlapec vedle Brazose strnul, ale ostatní tři reagovali jako do kouta zahnaní vlci. Sáhli po puškách, které ležely vedle nich na zemi. Starý muž v dlouhém plášti ještě stačil vzít pušku, obrátit se a vypálit po stínech, jež vyšly zpoza koní, ale v tom okamžiku to dostal.

Kovbojové v muldě se stali terčem salvy střel.

Brazos se vrhl stranou. Viděl, jak sebou starý kovboj trhl. Druhý muž už ležel ve sněhu a od jeho mrtvých očí se odrážely plameny ohně.

Starý muž dovrávoral k ohni a palbou z koltu kryl třetího. Jeden z koní vyděšeně zaržál.

Brazos si všiml, že chlapec vedle něho překonal úvodní překvapení a také vytáhl revolver. Navy Colt ráže 36.

A uměl s ním střílet zatraceně dobře. Brazos se proti němu bleskurychle vrhl a srazil ruku s revolverem dolů. Padl přitom výstřel a kulka se zaryla do sněhu před Brazosovými nohami.

Třetí muž vykřikl. Pustil revolver a přitiskl si ruce na hruď. Padl na kolena a s hrůzou v očích hleděl na obrysy pěti mužů, které se vynořily ze sněžné bouře.

Starý muž v dlouhém plášti se také skácel k zemi. Nehýbal se. Brazos věděl, že je mrtvý. Tolik střel, které ho zasáhly, nemohl přežít.

Vysoký, ramenatý muž s plnovousem, oblečený do kožichu, přišel k ohni, široce se rozkročil a pohlédl na zraněného muže. Na vousech mu visely malé rampouchy. „Varoval jsem vás, Strafforde,“ prohodil. „Věděli jste, jak jsou tvrdé časy. Na jaře potřebuju každé zvíře, které přežije. Mohli jste odjet někam, kde je tepleji, a tam lovit zvěř. Ale pro vás bylo lehčí zůstat tady a krást. Krást můj dobytek.“

V očích smrtelně raněného muže zableskla nenávist. Pokusil se něco odpovědět, ale nevydal už ani hlásku. Pak jeho pohled vyhasl.

Šedé oči vousatého muže se nyní upřely na mladíka vedle Brazose.

Dřepl si a jeho prsty se přiblížily na několik coulů od Navy Coltu, ležícího na zemi.

„Jenom si ho zkus vzít, hochu,“ řekl vousatý muž. „Víš, co tě čeká.“

Brazos revolver odkopl do sněhu. Pak se otočil a stoupl si mezi chlapce a muže.

„Co s ním chcete udělat?“ zeptal se.

Šedé oči si Brazose chladně prohlížely. Pak vousatý muž opět promluvil.

„Ctíš svou hrdost,“ poznamenal vousatý muž, poté co si prohlédl Brazosovu šedou uniformu. „To není lehké po takové porážce, kterou jsme jim teď uštědřili. Kdyby sis vzal jen kousek masa, byl bys teď mrtvý tak jako oni.“ Kývl přitom na tři muže, kteří leželi v krvi.

„Ptal jsem se, co s tím chlapcem chcete udělat?“ opakoval Brazos nevlídným tónem.

Vysoký muž se usmál a obrátil se na temné postavy za ním.

„Elkine, ptá se, co uděláme s tím malým zlodějem dobytka,“ prohodil a zlověstně se rozesmál.

„Možná to v Texasu ještě nezná, J. R.,“ odpověděl muž řečený Elkin.

„Znám to tu lépe, než si myslíte!“ zvolal Brazos. „Chci vám říct jen jedno: Kdo se toho kluka dotkne, ten pozná chuť olova z mého revolveru!“

„Hej, heeej!“ Elkin, přistoupil k vousáči. „Měl bys být rád, že jsi z toho vyšel bez újmy, i když jsi seděl u ohně s lupiči. Takže si tu teď tak nevyskakuj, rychle nasedni na koně a zmiz!“

Brazos držel ruku blízko koltu. Pomyslel na to, že už má jen několik nábojů, s kterými musí vyjít až do El Pasa. Nechtěl ale přihlížet, jak ti chlapi budou věšet toho kluka.

„Možná tak vypadám, pánové,“ zavrčel, „ale nemluvím do větru! Už jste napáchali dost zla! Měli byste teď odsud odjet!“

Muži za vousáčem se rozesmáli.

„Máme mu prozradit, na čí půdě stojí, J. R.?“ zeptal se Elkin.

Brazos pohlédl na muže s plnovousem.

„Vím, že jste Killeen,“ prohodil, „a pozemky i dobytek patří vám. Ale i tak nejste Bůh, který může rozhodovat o životě a smrti čtyř mužů jenom proto, že mají hlad a vzali si tele, které má vypálený váš cejch!“

J. R. Killeen přimhouřil oči. Sněhové vločky se mu usazovaly na vousu.

„Nevím, co si o tobě mám myslet, chlapče,“ poznamenal. „Odmítl jsi jíst maso z ukradeného dobytka, i když vypadáš, musím říct, dost hladově. A teď riskuješ svůj život jenom proto, abys jednoho lupiče dobytka zachránil před něčím, co mu patří.“

Brazos přikývl.

„Už je to holt tak, pane Killeene. Pěkně ty své gorily pošlete pryč, jestli o ně nemíníte přijít.“

„Ty parchantě!“ vykřikl Elkin. „Já tě…“

J. R. Killeen ho zarazil krátkým pohybem ruky.

„Naposledy, chlapče,“ prohodil. „Běž ke svému koni a odjeď pryč. Tvá hrdost se mi líbí, ale nezkoušej mou trpělivost.“

Pohlédl na Brazose svýma pronikavýma očima, ale ten jeho pohledu neuhnul.

J. R. Killeen sevřel rty.

„Jak chceš, hochu,“ tiše podotkl a ustoupil stranou.

Brazos jen koutkem oka zaregistroval, jak muž jménem Elkin tasil revolver. Udělal to velmi rychle, ale ne dost rychle na to, aby ho mohl překvapit. Ostatní do boje viditelně zasáhnout nechtěli.

Brazosova ruka se pohnula teprve v okamžiku, kdy Elkin zvedal hlaveň. Ve žlutých očích tohoto muže se zablesklo a Brazose napadlo, že mu musí dělat radost zabíjet lidi.

J. R. Killeenovi strnuly rysy ve tváři, když revolvery obou soků třeskly skoro zároveň. Brazos vypálil o zlomek vteřiny dřív. Trefil Elkina do ruky, v níž držel kolt, což způsobilo, že Elkinovi poněkud uhnula hlaveň, takže Brazose nezasáhl.

Když Brazos uviděl, že Elkin padl na kolena a pak se zhroutil, namířil svůj jednočinný armádní kolt na Killeena.

Elkin byl sice zasažen pouze do ruky, přesto nehybně ležel na zemi.

Jeden z mužů k němu přikročil a obrátil ho na záda. Dřepl si k němu a prohlédl ho. Pak s vyděšeným výrazem ve tváři vstal a rozzlobeně pohlédl na Brazose.

„Je mrtvý, pane! Kulka se mu odrazila od loketní kosti a pronikla do hrudního koše!“

Brazos zbledl. To nechtěl!

Tichým, sotva slyšitelným hlasem pak Killeenovi řekl: „Je to vaše vina, pane Killeene. Varoval jsem vás, abyste ty gorily na mě neposílal!“

J. R. Killeen odtrhl svůj pohled od mrtvého a podíval se na Brazose. V jeho šedých očích se jiskřilo. Brazos v nich viděl všechno možné, jen ne smutek nebo lítost.

„Jsi s tou věcí zatraceně dobrý,“ řekl a kývl na jednočinný armádní kolt, jímž na něho Brazos ještě stále mířil.

Brazos zavrtěl hlavou. Zmocnil se ho vztek na tohoto muže.

„Nemám chuť pracovat pro někoho, jako jste vy, pane Killeene,“ zavrčel.

J. R. Killeen pozvedl obočí.

„Měl by sis nejprve vyslechnout podmínky, chlapče,“ poznamenal.

„Ne! Nechte mě na pokoji!“

„Tebe na pokoji nechám, ale toho malého zloděje dobytka ne!“

Brazos hleděl mocnému rančerovi do očí. Pochopil, co Killeen zamýšlí.

Nechá toho kluka běžet, když jeho nabídku přijme. Olízl si rty.

„No, chlapče?“ zeptal se J. R. Killeen.

Brazos věděl, že rančer to myslí vážně a cítil, že to je poslední možnost zachránit tomu vychrtlému mladíkovi, který za ním strnule stál, život.

Přikývl.

„Pod jednou podmínkou,“ prohodil.

J. R. Killeen svraštil čelo.

„Nezdá se mi, že bys byl v situaci, kdy by sis mohl klást podmínky,“ zavrčel.

„Ten mladík dostane džob,“ pevným hlasem řekl Brazos, „aby už nemusel z hladu krást!“

Rančer přivřel oči. Chvíli na Brazose nevěřícně hleděl a pak se rozesmál, až mu po lících tekly slzy a kapaly mu na vousy.

„Dobrá, chlapče!“ zařval. „Dostal jsi starého Killeena! To se za posledních dvacet let nikomu nepodařilo!“

Pak zmlkl tak náhle, jak se rozesmál. Obrátil se a beze slova odkráčel do tmy. Kývl na své tři muže, kteří pochopili, že se musí postarat o mrtvé.

Brazos přistoupil k hubenému mladíkovi, v jehož tmavých očích byl vidět strach ze smrti. Objal ho a odvedl ke koním. Tu se mladík zastavil a shýbl se pro revolver, jehož pažba vyčnívala ze sněhu. Vzal jej a roztřásly se mu ruce. Do očí mu vhrkly slzy.

„Za to ho jednou oddělám!“ zašeptal.

Brazos se obrátil v sedle a mávl k údolí, v němž se v paprscích zapadajícího slunce třpytily vody Leon River.

„Jsme tady, Kide,“ zvolal a povzdechl si. „Colemanova pojízdná kuchyně už je tady.“

Kid Banyon přikývl a přijel se svým hnědákem k Brazosovu pintovi.

„Nevím, proč tě to tak těší,“ zamumlal. „Až tu budeš několik dnů a budeš cítit každou kost, uvidíš to jinak.“

Brazos se na mladíka zazubil.

Kid Banyon za ty dva měsíce, co byli spolu a pracovali pro J. R. Killeena, hodně vyspěl. Už to nebyl ten polovyhladovělý, vychrtlý mladík, jak ho tenkrát Brazos nalezl v křovinách ve vyschlém korytu. Za ty dva měsíce hodně zesílil. Stále měl sice ještě hodně útlé, nechlapské ruce, ale Brazos věděl, jaká síla se v nich skrývá.

Kid Banyon za ty dny a týdny na ranči Warbow zvážněl. S nikým kromě Brazose se nepřátelil a poté, co si ostatní kovbojové všimli, že Brazos často hovořil s Killeenem, nechali Kida Banyona na pokoji.

Jenom jednou došlo ke rvačce, když Billy Lufkin nazval Kida hnusným zlodějem dobytka. Billyho Lufkina od té doby zdobil monokl a nikdo si pak už nedovolil říct na Kidovu adresu křivé slovo.

J. R. Killeen Brazose velmi oceňoval. Nikdo neuměl zacházet s koni tak jako on. Dozvěděl se od něho, že jezdil už od sedmnácti pro Pony Express, a jelikož věděl, jaká nebezpečí tehdy na jezdce na Západě číhala, jeho respekt vůči Brazosovi tím ještě vzrostl.

Bral ho všude s sebou, aby mu ukázal, co všechno musí rančer dělat. Killeenův předák Craig Thompson to neviděl rád, ale věděl, že musí mlčet, pokud se nechce přijít o své místo na ranči. Cítil však, že Brazos je pro něho vážným konkurentem.

Jinak vycházel Brazos na ranči s každým. K těm několika výjimkám však patřila osmnáctiletá rančerova dcera Rose Killeenová, hezká dívka se zelenýma očima a pihami na nose.

Brazos nevěděl, proč ho nemůže vystát. Někdy si říkal, že je to asi proto, že je její otec tak často s ním, místo aby trávil čas s ní. Jenže J. R. Killeen se jen smál, když mu o tom jednou řekl.

„S koňmi zacházet umíš, hochu, a o dobytku toho také brzo budeš vědět dost, ale o ženách se toho ještě budeš muset hodně, hodně učit!“

Brazos jeho slovům nerozuměl, ale neodvážil se ptát dál. Od té doby bral Rose Killeenovou a její nálady jako něco, proti čemu se nedá nic dělat.

Před dvěma dny si J. R. Killeen pozval Brazose k sobě do svého domu. Bylo to poprvé, co do něj vkročil a od ostatních kovbojů věděl, že to bylo jisté vyznamenání, kterého se nedostalo každému.

Na Brazose udělalo dojem zařízení, bylo jistě starší než padesát let. Otec J. R. Killeena dům postavil ještě v době, kdy všude okolo země patřila Komančům.

Když dům opouštěl, odcházel se skloněnou hlavou.

J. R. Killeen ho totiž jmenoval svým zástupcem pro shánění stáda na Leon River. Mělo k němu dojít na ranči Hanka Colemana. Vedle Killeenová psacího stolu stál celý červený Craig Thompson. Brazos věděl, že se ti dva spolu předtím pohádali a Thompson rančerovo rozhodnutí jistě kritizoval.

Ani Brazos s ním nesouhlasil. Na ranči se určitě našli muži, kteří se v kraji vyznali lépe než on. Řekl to Killeenovi, ale ten to smetl ze stolu jedním pohybem ruky.

„Pojedeš k Leon River a basta!“ prohodil. „Klidně si vezmi Kida. Dělej si svou práci, jak ses u mě naučil, a nemáš se čeho bát.“

Pak Brazose propustil. Když to hned vyprávěl Kidovi, ten jen pevně sevřel rty a zamračil se. Brazos se neubránil úsměvu.

Kid Banyon považoval J. R. Killeena za satanáše odpovědného za zlo v celém světě a vždycky, když zjistil, že je to jen tvrdý muž v zásadě stejný jako všichni ostatní se svými zápory, ale i přednostmi, rozčiloval se.

„Za tím bude nějaká lumpárna!“ poznamenal. „Možná vás a Craiga Thompsona chce proti sobě poštvat!“

„Ale co,“ zlehčoval to Brazos. „Craig stejně musí zůstat na shánění na Lampesas River.“

„Jenže jinak k Leon River jezdí Craigův kámoš Jesse Dillon,“ řekl Kid.

Brazos jen pokrčil rameny. Večer, než šel spát, ještě musel vyslechnout několik jedovatých poznámek od Rose Killeenové, která mimo jiné utrousila, že by neměl moc překážet v práci ostatním.

Nemohl však usnout. Myslel na uplynulé dva měsíce. Vzpomněl si i na ty čtyři mrtvé tenkrát v zimě v kotlině. Polil ho přitom studený pot. Pak si však řekl, že měl vlastně štěstí, že potkal J. R. Killeena. Nebýt jeho, možná by teď ležel pod drnem s kulkou v těle někde v Mexiku.

Brazos kývl na Kida a pomalu se vydali i s oběma tažnými koni dolů. Viděli, že tábor už je připraven. Kolem povozu ležely přikrývky kovbojů. Kousek stranou se nacházela lasová ohrada, v níž byli osedlaní koně.

Kovbojové byli někde pryč. Jen hlídač koní a kuchař zůstali v táboře.

Brazos a Kid Banyon přijeli k ohradě a seskočili z koní. Hlídač na ně kývl. Tvářil se udiveně, když poznal cejch ranče Warbow. Na nic se však neptal.

Brazos se na něho usmál, poklepal si na kraj klobouku, vybral si místo na spaní, hodil tam přikrývku a vydal se k povozu.

„Dobrý, pane Jonesi,“ prohodil k malému muži, jenž, jak věděl od J. R. Killeena, měl dřevěnou nohu. Na hlavě měl klobouk typu Kalispell, který asi sehnal při cestě se stádem do Montany. „Jmenuju se Brazos.“

Kuchař si ho prohlížel přivřenýma očima, jako by mu lhal. Když konečně otevřel ústa, Brazos uviděl, že ten muž vůbec nemá zuby.

„Zatlačeně!“ zašišlal. „Ploč mi šem muší požád posílat šamé gleenholny!?“

Obrátil se, odbelhal se do pojízdné kuchyně a začal hartusit nádobím, jako by se přes kuchyni přehnal hurikán.

Brazos se posadil k ohni. Kid, který si vybalil přikrývku, si sedl k němu. Věděl od Brazose, že s chlapy při shánění je lepší mlčet, než se blíž poznají.

Po chvíli kuchař dokulhal zpátky k ohni. Krátce pohlédl na Kida Banyona, jako by chtěl říct: Zase jeden greenhorn! A pak se nevhodným hlasem zeptal: „Chcete něšo k jídlu?“

Brazos odpověděl, jak mu radil Kid: „Jsem sice hladový, pane Jonesi, ale počkám, až bude večeře.“

Kuchař si odplivl.

„Klucinál, nežíkej mi požád pane Jonesi, jestli nechceš dostat pánví pšes palici!“ zašišlal. „Plo tebe jsem Stumpy, jasný?“

Brazos i Kid přikývli. Pak je kuchař zase nechal samotné.

„Vybalím si cejchovací vercajk,“ prohodil Brazos ke Kidovi a zvedl se. Pak se vydal k ohradě, kde hlídač hřebelcoval pinta.

Vypadal jak Kid, když ho uviděl poprvé. Hubený jak chrt, ve flanelové košili, s velkým červeným šátkem kolem krku a mexickým sombrerem na hlavě. Obuté měl vysoké holínky.

Když Brazos přistoupil ke svému tažnému koni, hlídač na něho pohlédl svýma tmavýma očima, v nichž se zračila nevyslovená otázka.

Brazos mlčel. Však ještě bude mít příležitost chlapům vysvětlit, proč tentokrát J. R. Killeen neposlal na shánění dobytka na Leon River jako svého zástupce Jesse Dillona, ale jeho.

Vzal ke své přikrývce dva pytle a vybalil z nich nářadí. Kromě cejchu Warbow J. R. Killeena zastupoval ještě dalších šest rančerů z Lampesas River.

Rád by Stumpymu Jonesovi pomohl při jeho tvrdé práci pro mužstvo, ale neodvážil se mu svou pomoc nabídnout a Stumpy si o ni ani neřekl.

Večer se pod nevysokými topoly u lasové ohrady objevil muž. Nápadně se podobal chlapci, který se Brazosovi a Kidovi postaral o koně.

Jednalo se o nočního hlídače, který měl pečovat o koně vracejících se mužů.

Stumpy se stále rozhlížel. Asi někoho čekal, někoho, kdo by s ním měl jíst. Brazos na něm viděl, že je nervózní, protože už měl opečený chléb a ugrilovanou slaninu. Dneska, první den shánění, k tomu ještě byly steaky.

Teprve když se stmívalo, dorazili k pojízdné kuchyni jezdci. Křičeli, smáli se, žertovali. Předali svá zvířata hlídačům a zamířili k ohni, kde už netrpělivě čekal Stumpy.

Většina z těch dvanácti mužů si Brazose a Kida skoro ani nevšimla. Jeden na ně kývl, ale hned se otočil, ještě dřív, než Brazos stačil pozdrav opětovat.

„Tak pojďte, než to hodím do ohně!“ volal na ně Stumpy. S jejich příjezdem doslova ožil.

Muži si vzali ešusy s noži a vidličkami, plechové hrnky a stoupli si ke kotli. U dalšího dostali černou kávu a pak se posadili kolem ohně.

Brazos a Kid počkali, až budou všichni obslouženi a teprve pak si tam stoupli. Na Stumpyho malých, nedůvěřivých očích poznali, že se mu jejich zdrženlivost líbí.

Jedli mlčky. Teprve nyní Brazos pocítil, jak se na něho všichni dívají. Působili komicky. U něho doma, v Kansasu, by se ho hned vyptávali, co je zač, odkud dojel a tak dál, ale tady všichni mlčeli.

Až po jídle přistoupil k Brazosovi a Kidovi jeden vysoký muž a sedl si k nim.

„Jeff Daggett,“ představil se. „Předák Dvojitého C. Vy jste od Lampesas River? Jaký cejch zastupujete?“

„Warbow, Býčí hlavu, Ohnutý nůž, Diamond A, Triangl, Líné R a Létající Y,“ odvětil Brazos.

Daggett kývl, vstal a vrátil se k ostatním.

Brazos věděl, že Jeffa Daggetta jeho rančer Hank Coleman určil za šéfa této skupiny. Připadalo mu, že ho příliš nezajímá, proč na Leon River nejel Jesse Dillon. Ještě chvíli se bavil s ostatními kovboji, pak všechny muže svolal a dal jim stručné pokyny pro následující den. Popsal krajinu, již měli projet a nakonec prohodil: „Ostatní se k nám z ranče připojí brzy ráno. Přeju vám hodně štěstí a hlavně, abyste přežili Stumpyho jídlo.“

Po těchto slovech se přikrčil, ale ne dost rychle. Kuchař ho totiž neomylně trefil plechovým hrnkem do ramene. Pravděpodobně takovou jedovatou poznámku na adresu svého kuchařského umění čekal.

„Zítla bude klavinec smažený na tvém špeku, Daggette!“ hrozil.

„Kdysi jsi mířil líp!“ provokoval předák.

„To teda ne, já šem tě do ramene tlefit chtěl. Kdybys to dostal do palice, tak by še ten hlnek plomáčknul.“

Muži se rozešli ke svým přikrývkám a lehli si. Někteří z nich spali oblečení, jiní se svlékli do spodního prádla, které většinou mělo zrzavě červenou barvu.

Brazos slyšel tiché hlasy mužů, kteří se bavili. Noční hlídač vyvedl vyhřebelcované koně z ohrady ven na pastvu.

Kid Banyon už spal.

Brazos si dal ruce pod hlavu a hleděl na noční oblohu posetou tisíci hvězd. Cítil jakýsi vnitřní klid, jaký už dlouho nezažil, a naději, že na hrůzy války konečně zapomene.

Stumpy zařval jako býk, kterému přitiskli na kůži rozžhavené železo.

Brazos sebou trhnul. Byl celý ztuhlý. Ještě panovala tma, na východě ani památka po svítání.

„Jak dlouho ještě chcete chlápat, vy zatlačení lotši!“ řval kuchař a mlátil naběračkou o hrnec.

Kid už byl na nohou. Usmíval se na Brazose, který se jen s námahou vyhrabal z dek.

Brazos pohlédl k ohni, u něhož soptil Stumpy jako drak, když se probudí po dlouhém spánku.

„Pospěšte ši, nebo to kafe vyleju do ohně!“ křičel.

Brazos se oblékl, stočil přikrývku a hodil ji k ostatním. Kid ho varoval, ať na to nezapomene, jinak by mu ji tam kuchař nechal ležet a odjel s pojízdnou kuchyní bez ní.

Když vypili kávu a ohřátou slaninu ze včerejška, přišel k Brazosovi jeden drsně vyhlížející muž s jizvou přes čelo.

„Ty jsi Brazos?“ zeptal se.

Brazos přikývl.

„Je to pravda, že jsi v zimě sejmul Boonea Elkina?“

Brazos přivřel oči. Neměl v úmyslu na takovou otázku odpovídat. Jen si toho chlapíka změřil pohledem.

Přistoupil k nim Jeff Daggett. Zdálo se, že otázce rozuměl, ale dělal, že neví, o co se jedná.

„Jesse Dillon je nemocný?“ zeptal se.

Brazos zavrtěl hlavou.

„Letos zůstane s Thompsonem,“ odpověděl.

Daggettovi zazářily oči zvědavostí. Zřejmě ho zajímalo, tak jako toho muže s jizvou, co je vlastně Brazos zač. Jistě o Elkinově smrti i o novém Killeenově muži, který měl nahradit Craiga Thompsona, kolovaly nejdivočejší pověsti.

Daggett kývl na zjizveného muže. „Starej se o své, Pratte.“

Onen muž se otočil, ale přesto ještě na Brazose vrhl pohled, který nebyl zrovna přátelský. Také Daggett odešel.

Kid Banyon počkal, až budou pryč, a zašeptal: „Dávej si na Pratta pozor. Byl to Elkinův kámoš a je to pěkná sketa. Určitě se bude snažit vyprovokovat nějaký spor. Dávej bacha na jeho levačku. Nestřílí, ale zkusí to nožem.“

Brazos přikývl. Viděl Prattovi na očích, že je nebezpečný jak chřestýš.

Neměl čas nad tím dál přemýšlet. Ozval se dusot kopyt. Na východě začalo svítat a viděl, jak noční hlídač zahání koně do ohrady.

Brazos a Kid počkali, až si ostatní vezmou své poníky, a až potom si i oni šli osedlat koně. Brazos hledal hnědáka se silnýma zadníma nohama. Náhle ho přepadl pocit, že se na něho dívají a když se rozhlédl, spatřil zubící se kovboje, kteří ho pozorovali. Pochopil, že udělal chybu, když si vybral právě toto zvíře, ale už nemohl couvnout.

Všichni se zastavili a hleděli na něho. Noční hlídač se škodolibě usmíval, když Brazos vrhl na hnědáka lano.

K překvapení všech zůstal hnědák klidně stát. Začal k němu klidně hovořit, ale při svých zkušenostech se zvířaty poznal, že ho tím nijak neuklidní. Možná začne řádit, až když ucítí na hřbetě sedlo.

Zavedl ho tedy k topolům, pod nimiž ležely jeho deka a sedlo. Obezřetně přivázal laso ke stromu. Bez problémů mu nasadil ohlávku i přikrývku a sedlo.

Takže začne vyvádět, až se posadím do sedla, pomyslel si Brazos.

Odvedl ho kousek stranou a krátce pohlédl na Kida. Ten se jen zubil. Kid předstíral, že mu do toho nic není, ačkoli musel vědět, že ostatní jen čekají na to, co hnědák s Brazosem vyvede.

Brazos se zatím vyšvihl do sedla, což překvapilo okolo stojící muže, ale i hnědáka. Chňapl Brazosovi po noze, ale ten se měl na pozoru.

A poté pony explodoval. Přikrčil se a pak vyskočil všema čtyřma nohama do vzduchu. Brazosův stisk však byl ocelový. Věděl, že toho hnědého ďábla nezkrotí dobrým slovem. Když dopadl na všechny čtyři, uštědřil mu ránu pěstí mezi uši.

Hnědák obrátil hlavu a svýma velkýma, hnědýma očima pohlédl na svého pána. Brazos měl v té chvíli pocit, jako by ten kůň přemýšlel, jestli má cenu odporovat, nebo ne.

Zkusil to ještě jednou, když vyhodil zadníma ve snaze jezdce katapultovat dopředu.

Druhá rána mezi uši mu však připomněla, kdo sedí na jeho hřbetě. Zaržál, ale pak se uklidnil. Brazos mu poklepal na krk na znamení, že to tak zle nemyslel a pak se lehce ostruhami dotkl jeho slabin. A hnědák šel, jako kdyby měl za sebou roky těžké drezúry.

Kovbojové hleděli na Brazose s otevřenými ústy. Nočnímu hlídači málem vypadly oči z důlků. Za pojízdnou kuchyní se chechtal Stumpy.

Kid, jenž mezitím osedlal svého koně a nasedl, poznamenal k ostatním: „Co, chlapi? Začneme shánět dobytek, nebo se ještě budete dívat na Brazose, jako kdybyste nikdy neviděli někoho, kdo trochu umí jezdit?“ To bylo trochu hodně od kluka, který podle mínění ostatních ještě včera cucal mámě mléko z prsu.

Několik kovbojů zaklelo, ale drsný hlas Jeffa Daggetta je zase uklidnil.

Pomalu vyjeli na severovýchod. Pojedou patnáct mil spolu, pak je Daggett rozdělí do dvojic, které se budou vracet k Stumpyho pojízdné kuchyni a budou před sebou hnát všechen dobytek, který uvidí.

Po několika mílích narazili na kovboje z ranče Dvojité C Hanka Colemana. Byly jich víc než dva tucty. Mlčky se k nim připojili.

Když se dostali k předem určenému místu, rozdělil je Daggett do dvojic a řekl jim, odkud se mají vracet k pojízdné kuchyni.

Když vyráželi Kid s Brazosem, zamumlal nedůvěřivý Daggett: „Doufejme, že najdou aspoň kravinec.“

Muž, který jel vedle něho, opáčil: „Nevím, Daggette. Jestli sem Killeen někoho pošle, tak to určitě nebude žádný nekňuba.“

Daggett přikývl a pobodl koně do slabin.

Brazos s Kidem tento dialog už neslyšeli. Jeli k místu, odkud měli shánět dobytek. Brazos od Kida věděl, co je v následujících dvou týdnech čeká. Budou muset být patnáct a někdy i osmnáct hodin v sedle.

Když konečně odložili cejchovací železa, byli se silami u konce. Brazos nevěděl přesně, kolik kusů dobytka do večera ocejchovali, ale měli jich víc než Daggett a jeho partner. A to bylo co říct.

Předák Dvojitého C uznale kývl na Brazose, když se vrátil a také ostatní kovbojové nyní na oba mladé muže z ranče Warbow hleděli jinak.

Kolem pojízdné kuchyně stály hloučky dobytka s nejrůznějšími cejchy. První den bylo obzvlášť těžké udržet dobytek rozdělený do malých stádeček, jelikož krávy nechtěly být dohromady jen s dobytkem stejného cejchu.

Navečer se tyto hloučky zvětšily a skot se uklidnil. Stádo ranče Dvojité C bylo pochopitelně největší, ale překvapivě mnoho kusů sem na Leon River přitáhlo z ranče Warbow. Šlo o důsledek tvrdé zimy.

Stumpy celý zářil, když nesl Brazosovi a Kidovi extra velké porce fazolí. Rozdával úsměvy a oplýval lichotkami.

„To je ten nejklášnější den od doby, kdy muším važit na Dvojitém C plo ty zatlačené honáky,“ šišlal. „Pěkně jste to těm tlučhubům ukázali! Vždycky jsem žíkal, že jste skvělí hoši, ale oni mi nevěžili. Teď vám ti vlci z Walbow ukázali, jak še to má dělat, hihihi.“

Přišel k nim muž s jizvou, položil svou špinavou misku na hromadu a odplivl si. Přitom jen těsně minul Brazosovu nohu.

„Boone Elkin byl můj přítel,“ tiše poznamenal. V jeho hlase však byla taková ostrost, že to nedávalo pochyby o tom, že chce s Brazosem vyvolat boj.

Muži okolo ohně to slyšeli a zvedli hlavy. Brazos si toho koutkem oka všiml a věděl, že musí reagovat, jestli nechce ztratit úctu ostatních, kterou si ten den tak těžce vydobil tvrdou prací.

„Jestli se s ním chceš zase vidět, tak vytáhni revolver, Pratte,“ prohodil.

Muž s jizvou vycenil zuby.

„Pistolník,“ zavrčel. „Chlápek, který si myslí, že všem může vnutit své lži bouchačkou! Ale co kdybys to zkusil pěstmi, hošánku, hm?“

Brazos se zhluboka nadechl. Věděl, že tentokrát už se střetu nevyhne. Pomalu vstal a začal si odepínat revolverový opasek.

Pratt se zazubil. Také si odepnul opasek a nechal ho spadnout na zem. Brazos se marně díval po rukojeti nože. Žádnou neviděl. Kid ho však před Prattovým nožem varoval. To znamenalo, že ho má někde schovaný.

Brazos vyčkal na Prattův útok. Ten přišel bleskově.

Vyrazil proti Brazosovi jak býk, ale ten se mu elegantně vyhnul jako toreador.

Pratt máchl do prázdna a měl co dělat, aby nespadl. Vztekle se otočil a opět zaútočil.

Brazos se pousmál. To ostatní poněkud zmátlo. Zdálo se, že svého soupeře podceňuje. Ve skutečnosti se však plně soustředil, jelikož věděl, že i malá chyba může tento souboj rozhodnout. V Prattových mohutných tlapách vězela obrovská síla a pokud by jen jednou trefil, byl by Brazos vyřízený.

Uhýbal jeho úderům, až se Pratt zastavil a prohodil: „Zatraceně, zůstaň stát a bojuj, zbabělce! Nemůžeš přece přede mnou pořád jenom utíkat!“

Brazos se zasmál.

„Já před tebou neutíkám, Pratte!“ opáčil. „To jenom ty se tady motáš! Měl bys svoje údery trošku rozvážit a teprve pak to zkusit. Například takto.“

Jeho pravačka se mihla a než Pratt stihl zvednout ruce, zasadil mu Brazos ránu přímo do nosu. Okamžitě mu z něj začala téct krev.

Pratt zrudl a s divokým řevem se vrhl kupředu. Pokusil se Brazose svýma opičíma rukama obejmout, ale ten jen šikovně uhnul a v mžiku stál za Prattem.

„Tady jsem, Pratte,“ poznamenal a ještě než se tělnatý hromotluk otočil, udeřil ho do líce.

Brazose to dost zabolelo, Pratt měl tvrdé lícní kosti, a na okamžik přestal dávat pozor. Pratt je zasáhl do ramene a ačkoli ho netrefil naplno, cítil Brazos každou vteřinou, že ho jeho levá ruka odmítá poslouchat.

Elegantně uhýbal jeho dalším útokům, ale zjizvený muž si všiml, že Brazos nemůže zvednout levou ruku, a chtěl rozhodnout.

Brazos se uklidnil. Nechápal, jak je možné, že jeho druhý úder do Prattova obličeje měl tak malý účinek. Jeho protivník ani na vteřinu nezaváhal s protiútokem, jako by tu tvrdou ránu vůbec necítil.

Pratt kolem sebe mlátil, jako by bojoval s celým komančským kmenem. Možná si řekl, že některý z těch úderů vyjde.

Brazos se však vyhnul všem úderům zjizveného kovboje. Když ho pak spatřil vedle sebe, udeřil ho sám, tentokrát do boku a hned zase uhnul.

To však již nebylo nutné.

Brazos užasle hleděl na Pratta, jenž padl na kolena a jemuž do očí vhrkly slzy. Oběma rukama se držel za bok a lapal po dechu jako ryba na suchu.

Brazos se pokusil se zatím uklidnit. Uvědomil si, co se s Prattem děje.

Ten chlápek byl imunní vůči ranám na hlavu. O to citlivěji však reagoval na údery na tělo.

Teprve po chvíli byl schopen vstát. Nejisté tam stál a díval se na Brazose očima podlitýma krví.

Když pak zaútočil, dělal to už mnohem obezřetněji než předtím. Brazos však už věděl, kde je jeho slabina. Trpělivě čekal na svou šanci a pak ji využil.

Pratt se svalil na zem. Měl otevřené oči, ale už nebyl schopný se zvednout.

Brazos k němu přistoupil a pohlédl na něho.

„Chtěl jsi boj, Pratte,“ řekl, „Beru, když chce někdo bojovat za svého zemřelého přítele, ale já jsem Elkina zabít nechtěl. Moje kulka se odrazila od jeho loketní kosti a pronikla mu do hrudi. Byla to náhoda. Nešťastná náhoda.“

„Krom toho Elkin tasil jako první,“ dodal Jeff Daggett. „Nikdo by nemohl Brazosovi nic vyčítat, kdyby mu mířil na srdce.“

Muži, kteří utvořili kolem obou soupeřů kruh, přikyvovali. Brazos v jejich očích viděl uznání. Nevěřili, že by mohl boj s Prattem zvládnout s takovou lehkostí.

Brazos se obrátil a prošel mezi přihlížejícími muži ke své přikrývce. Náhle za sebou uslyšel zasvištění, kdosi vykřikl a pak ho někdo srazil k zemi.

Brazos v posledním momentu poznal Kida. Převalil se a pohlédl na svého mladého přítele, který si držel levé rameno. Po ruce mu tekla krev.

Brazos se obrátil na Pratta. Zjizvený kolohnát hleděl do ústí hlavně Daggettova revolveru.

„Vrhl po tobě nůž!“ procedil Kid mezi zuby.

Brazos vstal a pomohl Kidovi na nohy. Odsunul jeho ruku, kterou si tiskl k ramenu a spatřil hlubokou ránu, již způsobil Prattův nůž.

„Můžeš si vzít koně z ohrady, Pratte,“ řekl chladně Daggett. „Už tě v našem táboře ani na Dvojitém C nechci ani vidět.“

Tím bylo řečeno vše. Ostatní odstoupili, když si šel pro přikrývku a sedlo. Poté se svými věcmi odkráčel do ohrady.

Nikdo se o něho už dál nestaral. Byl vyřízený. V této části Texasu už ho nikdo nezaměstná.

Brazos a Stumpy se mezitím starali o Kidovo zraněné rameno. Rána už nevypadala tak hrozně, když ji Stumpy vymyl. Kid řval jak býk, když mu do ní kuchař nalil trochu whisky, aby ji vydesinfikoval. Kovbojové zase brblali, že na to je tak drahocenného moku škoda.

Poté Daggett zvolal, že si mají jít lehnout. Ráno vstávali ve tři. Museli tedy nabrat hodně sil. Čekala je tvrdá práce. Brazos uvažoval, zda s nimi vůbec Kid se zraněným ramenem bude moct jet.

Ráno však Kid bez problémů skočil na koně a jezdil celý den, jako by měl rameno naprosto v pořádku. Brazos ani neměl čas se o něho starat. Když se pak navečer vrátili, málem usnuli, ještě dřív než si lehli.

Brazos se nikdy v životě nebál práce, ale toho večera si přál, aby to zatracené shánění už konečně skončilo.

Brazos se dmul pýchou, když s Kidem Banyonem vjížděli na velký dvůr ranče Warbow. Odvedli svou práci tak dobře, že to nikdo nečekal. Ani oni sami. Cítil vděčnost J. R. Killeenovi za to, že mu dal takovouto příležitost se osvědčit.

Sehnali s několika kovboji z Dvojitého C od Leon River pro Warbow více než tisíc kusů dobytka. Takové množství bylo velmi výjimečné. Navíc sehnali asi dva tisíce kusů pro další ranče od Lampesas River. Z nich patřilo osm set ranči Býčí hlava plukovníka Bartleyho.

Kid kývl k hlavnímu domu, před nímž stála bryčka, a zamumlal: „ J. 18 R. má návštěvu. Asi jedná o prodeji dobytka.“

Brazose to moc nezajímalo. Přijeli až k ubytovně mužstva, v níž bydleli kovbojové.

Na tuto časnou roční dobu zde bylo velmi živo. Brazos slyšel z ubytovny nějaký hluk. Před stájí stáli Billy Lufkin, komančský míšenec, a světlovlasý Němec Fritz Hartmann. Kývli na ně. Shánění na Lampesas River zřejmě také skončilo.

„Slyšeli jsme o tobě pěkné věci, Brazosi!“ zvolal Billy Lufkin. „Měl jsi prý zmlátit Pratta tak, že se ještě dneska plazí po čtyřech a hledá koně!“

Brazos se usmál. Věděl již, jak rádi kovbojové přehánějí.

Spolu s Kidem seskočili ze sedel. Měli ztuhlé šlachy a těšili se, až se dobrých dvacet hodin v kuse prospí.

Komančský míšenec vzal jejich koně a odvedl je do ohrady u stáje.

„Odsedlám vám je,“ zubil se. Brazos vděčně přikývl.

Tu za sebou uslyšel kroky. Byl to Jesse Dillon. Zachoval kamennou tvář, ale Brazos věděl, jak se ho dotklo, že J. R. vyslal na Leon Rivera jeho a ne Dillona.

„Dobrý den, Brazosi,“ suše prohodil. „Mám ti vyřídit od Craiga, že se máš stavit za J. R., hned jak dojedeš.“ Kývl k hlavnímu domu. „Craig je u bosse. J. R. má návštěvu, nějakého zatraceného Yankeeho.“

Brazos se podíval na Dillona, ale zdálo se, že ten už toho víc neví.

„Uvidíme se potom, chlapci,“ řekl ostatním a vydal se přes dvůr.

Na jeho ztuhlých krocích bylo poznat, že poslední týdny nestrávil jinak než v sedle.

Když vkročil na první schod verandy hlavního domu, všiml si Rose Killeenové, která se opírala o jeden ze sloupů na verandě.

„Dobrý den, Brazosi,“ řekla. V jejím hlasu cítil výsměch.

Cítil, jak rudne. To ho štvalo, chtěl to nějak potlačit, ale nevěděl, jak.

„Dobrý den, Rose,“ opáčil.

Chtěl vejít do domu, ale Rose mu zastoupila cestu.

„Takový chladný pozdrav?“ zeptala se vyčítavě. „Byl jsi dva týdny pryč… a já si vždycky myslela, že mě máš aspoň trošičku rád.“

Pohlédl na ni a nevěděl, co má říct. Nenapadlo ho nic jiného, než jí počítat pihy na nose. Věděl, že jich má sedmnáct, ale byla to jediná možnost, jak se mohl zase uklidnit.

V jejích zelených očích se zajiskřilo. Pohybem hlavy si odhodila z čela kadeř zrzavých vlasů.

„Brazosi, ty dubová hlavo!“ řekla. „Ty se nikdy nenaučíš, jak se chovat k dámě!“ Odstoupila a on tak mohl jít dovnitř. „Běž!“ zaječela. „Jen se bav o těch vašich kravách. Stejně ničemu jinému ani nerozumíš!“

Brazos si nedovedl její výlev zlosti vysvětlit. Vzpomněl si na slova, která mu řekl J. R., že se toho o ženách ještě musí hodně učit. Povzdechl si. Asi nikdy v životě ženy nepochopí.

Byl snad jejím chováním sám vinný? Byl k ní příliš málo přátelský? Kdysi mu nějaký muž v Cattlemenis House v Killeenu tvrdil, že ženám člověk nikdy neřekne dost milých věcí, i kdyby měl lhát. Ženy nic tolik neovlivní, jako lichotky.

Brazos polkl. Sebral odvahu, pohlédl jí do očí a řekl: „Nevím, proč jsi ke mně tak zlá, Rose. To jsi nepochopila, že tě miluju?“

Ještě ani nedořekl poslední slovo a už viděl, jak se změnil výraz v její tváři, jak zmizely jiskry v jejích zelených očích. Zaraženě na něho hleděla, jako by po ní chtěl, aby se na místě svlékla.

Nevypadá s těmi otevřenými ústy zrovna inteligentně, pomyslel si, usmál se na ni a vkročil do domu. Po pěti krocích se opatrně ohlédl a koutkem oka si všiml, že tam stále ještě stojí.

Sakra, pomyslel si, to jsem ji teda pěkně vyvedl z rovnováhy.

Brazos se usmál, když přistoupil k velkým vyřezávaným dveřím do Killeenovy pracovny. Tomu člověku, který mi tak dobře poradil o ženách, zaplatím whisky, nebo i dvě, řekl si v duchu.

Náhle z kanceláře uslyšel hlasitý hovor. Nejednalo se o žádnou přátelskou konverzaci. Zastavil se. J. R. řval jak býk a to dělal málokdy, když měl návštěvu. Yankee ho musel pěkně vytočit.

Brazos váhal. J. R. s ním chtěl hovořit hned po jeho příjezdu, ale nevěděl, jestli tam má jít teď, když je uvnitř návštěva.

Zaklepu, pootevřu dveře, strčím tam hlavu a zase zmizím, jestli se mnou nebude chtít mluvit.

Musel několikrát zabušit klepadlem, než se z kanceláře ozval hlas J. R.: „Ano, zatraceně! Kdo je tam!“

Brazos pootevřel dveře.

J. R. seděl za psacím stolem. Byl celý rudý a z očí mu sršely blesky. Tak rozzlobeného ho ještě neviděl.

Chtěl něco zařvat, ale pak Brazose poznal. Rychle se uklidnil. Mávl na něho a řekl: „Pojď dál, Brazosi,“ a opřel se o opěradlo křesla.

Brazos vešel dovnitř. U okna stál Craig Thompson s rukama zkříženýma na prsou. Předák měl pevně sevřené rty. Bylo na něm vidět, že není rád, že rančer Brazose zavolal.

J. R. Killeen ukázal na muže, který seděl před psacím stolem na židli.

„To je pan Gordon Reese,“ řekl. Znělo to jako nadávka. „Pan Reese přijel z Massachusetts a koupil ranč Býčí hlava od plukovníka Bartleye za jeden krajíc chleba a jedno vejce naměkko.“

Yankee se nasupeně zvedl. Brazose si nevšímal. Pohledem propaloval Killeena.

„Už mám těch vašich urážek dost, pane Killeene!“ ohradil se. „Nevím, co proti mně máte. Ranč plukovníka Bartleye byl vydražen, protože Bartley nebyl schopen zaplatit daně. Já jsem měl prostředky pro to, abych ho získal. Nevím, co by na tom mělo být špatného!“

J. R. také vstal. Převyšoval útlého pana Reese o dobré půl hlavy a jelikož měl hodně široká ramena, zdálo se, že je dvakrát tak veliký.

„Ten váš návrh, který jste mi tu učinil, je zavrženíhodný,“ procedil mezi zuby. Obrátil se k Brazosovi, který stál u dveří. „Pan Reese od nás rančerů požaduje, abychom mu náš dobytek prodali za dva dolary za kus. Co na to říkáte, chlapci?“

„Jeff Daggett si myslí, že ceny v Sedalii letos budou okolo dvaceti dolarů za kus,“ řekl klidným hlasem Brazos.

J. R. pohlédl na Reese.

„Vidíte, pane Reesei!“ vyštěkl. „Jste podvodník!“

Hubený Yankee zbledl.

„Zapomínáte, že neponesete žádné riziko, pane Killeene,“ suše opáčil. „Můžete shrábnout dvacet tisíc dolarů bez toho, že byste hnul prstem.“

„A vy shrábnete v Sedalii dvě stě tisíc dolarů, pane Reesei,“ řekl Brazos. „Trochu moc peněz na to, že jenom odeženete stádo do Sedalie. I kdybychom získali jenom půlku, pořád by to bylo o osmdesát tisíc víc, než kdybychom přijali vaši nabídku.“

J. R. Killeen bouchl pěstí do stolu, až na něm zacinkala psací souprava.

„Tak je to, chlapče!“ zvolal. „Znáte teď náš názor, pane Reesei. My to stádo poženeme do Sedalie sami. Jsme připravení na trochu rizika, my Texasané bez rizika ani žít nedokážeme.“ Yankee pevně sevřel rty.

Brazos viděl, jak na krátký okamžik pohlédl na Craiga Thompsona, jenž doposud mlčel. Poté se Yankee opět otočil ke Killeenovi.

„Dobrá, pane Killeene,“ procedil mezi zuby. „Ponesete velké riziko, to vám zaručuji.“

J. R. na něho vrhl ocelový pohled.

„To zní jako výhrůžka, pane Reesei,“ odtušil. „Doufám jenom, že to akorát tak zní, protože jinak byste mě poznal doopravdy. Nechte mě, má stáda a mé muže v klidu, jestli chcete přežít toto léto. Varuju vás. Mějte má slova na paměti, pane Reesei. A teď, prosím, opusťte můj ranč. Pan Thompson vás doprovodí.“

Craig Thompson vykročil ke dveřím. Yankee ještě chvíli stál před psacím stolem, poté se nakvašeně otočil a odešel ke dveřím, které Thompson mezitím otevřel.

Thompson ustoupil a pustil ho. Brazosovi připadalo, že se k němu chová až příliš uctivě.

J. R. ho vyrušil z jeho myšlenek.

„Zavři dveře, chlapče,“ poznamenal, „a povykládej mi, jaké to bylo u Leon River.“

Usmál se a Brazos pochopil, že mu nemusí nic říkat, protože J. R. už jistě všechno ví.

Pokrčil rameny.

„Šlo to úplně normálně,“ prohodili „Na začátku nám s Kidem sice moc nevěřili, protože si mysleli, že jsme greenhorni, ale pak, když viděli, že nejsme horší než oni, nás nechali v klidu. Jeff Daggett je dobrý chlap.“

J. R. se rozesmál. Přitom se plácal po stehnech.

„Ne horší než oni!“ řekl. „Hohó, chtěl bych býval být při tom a vidět, jak se jim protáhly obličeje, když jste přihnali nejvíc dobytka. A toho Pratta jsi zrušil, jako by to nebyl známý rváč a hromotluk.“

Brazos se usmál.

„Měl jsem štěstí, že na mě Kid dával pozor,“ řekl. „Jinak by mě Pratt dostal.“

J. R. zaklel. „Toho zákeřného ksindla měl Daggett vypráskat!“

„Pratt byl kámoš Boonea Elkina,“ dodal Brazos, „a toho jsi zaměstnával, J.R, a to měl být ještě větší parchant než Pratt, jestli je pravda, co říkají lidé.“

J. R. Killeen si změřil Brazose pohledem a sklonil hlavu.

Zavládlo ticho.

Uplynuly minuty, než Killeen zamumlal: „Něco takového mi ještě nikdo neřekl. Craig Thompson a další se ptají, co s tebou vlastně mám. I já se sám sebe ptám. Víš, připomínáš mi mě samotného, když jsem byl ve tvém věku. Byl jsem stejně hrdý a nezlomný jako ty. Už jsem si myslel, že mám život za sebou, když jsi mi znovu vrátil síly. Ano, vrátil jsi mi mládí, Brazosi. Nedokážeš si představit, jak divoký budu na hnaní dobytka, které nás čeká. Za nic na světě bych se ho nevzdal, i kdyby mi ten Yankee nabízel třicet dolarů za kus. My jim ještě ukážeme! Ty a já, jako bys byl…“ Odmlčel se a uhnul pohledem. Ztěžklými kroky odešel k oknu a vyhlédl na dvůr.

Brazos viděl jeho široká záda. Věděl, co chtěl J. R. říct. Možná byl tak tvrdý proto, že neměl syna, který by ho jednoho dne nahradil a ranč zdědil po něm. Brazos však také věděl, že právě synové takových otců často díky jejich tvrdosti neuspějí.

Čekal, až se J. R. znovu obrátí. Rančer se na něho usmál. Brazos cítil jeho rozpaky. Možná si myslel, že už toho řekl příliš a že by si Brazos mohl jeho slova vyložit jako slabost.

Brazos k tomuto muži pocítil náklonnost. J. R. by se mu rád svěřil se svým přáním mít syna.

Neřekl však ani slovo.

„Běž spát, chlapče,“ poznamenal J. R. „Máš za sebou dva těžké týdny a to, co tě čeká, bude ještě těžší, to ti můžu slíbit.“

Přistoupil k Brazosovi, položil mu ruku na rameno a vřele ho sevřel.

„Běž spát, chlapče,“ opakoval. A jeho hlas byl tak měkký, jak ho Brazos ještě neslyšel.

Následující týdny měl Brazos plné ruce práce. J. R. Killeen ho měl neustále u sebe. Chtěl ho mít vždy po ruce. Brazos byl přítomen i tomu, když J. R. hovořil s ostatními rančery o nové situaci, která nastala příchodem toho Yankeeho na Býčí hlavu.

Clint Drury ze Zahnutého nože, John Warner z Trianglu a Pete Morrow z Letícího Y na Yankeeho návrh, že od nich koupí dobytek po dvou dolarech za kus, přistoupili. Neměli jinou možnost, protože je tlačil termín placení daní a oni nemohli včas přihnat stáda do Sedalie. Nabídli svůj dobytek za stejnou cenu i ostatním rančerům, ale ani J. R. Killeen - a ten z nich měl peněz nejvíc - nebyl schopen ten dobytek koupit.

„Kdybych ty peníze měl, nekoupil bych ten dobytek, ale půjčil bych vám, abyste mohli zaplatit ty svinské daně,“ odpověděl jim. „Já považuju Reese za podvodníka.“

Ostatní byli stejného mínění, ale s tím, že neměli ani vindru, nemohli nic dělat.

Jim Horne z Diamond A a Carl Rickert z Líného R se rozhodli hnát stáda do Sedalie společně. Měli celkem šest tisíc kusů dobytka a mínili vyrazit o týden dřív, než J. R.. S jejich mužstvy se jim to mohlo povést, aniž by najímali další honáky jenom pro tuto příležitost. J. R. naproti tomu potřeboval ještě nejméně dva tucty mužů pro své stádo čítající deset tisíc kusů.

Popřáli Jimu Horneovi a Carlu Rickertovi hodně štěstí a slíbili si, že na sebe v Sedalii počkají, aby se mohli domů vrátit spolu.

J. R. vyjel, s Brazosem samozřejmě, do městečka na Lampesas River, které neslo jeho jméno.

„Neměl by být u toho Craig, když budeš najímat lidi?“ zeptal se Brazos po cestě.

J. R. se usmál.

„Vím, co chceš říct, chlapče,“ odtušil. „Bojíš se, že Craig se bude cítit odstrčený, protože pořád s sebou při důležitých věcech mám tebe. Ale na to si holt musí zvyknout. Až se vrátíme ze Sedalie, budete si muset rozdělit úkoly. Craig se bude starat o pastviny a ty o ranč.“

Brazos mlčel. To, co mu právě J. R. řekl, ho ani nepřekvapovalo. V mužstvu se o tom už mluvilo a i Craig Thompson o tom zřejmě věděl. Už několik dnů s Brazosem neprohodil ani slovo.

„Šéfem při hnaní stáda budu já,“ oznámil mu Killeen. „To si tentokrát vzít nenechám. Pro tebe to bude nová zkušenost, Brazosi, a proto budeš mít zodpovědnost za koně.“

Brazos přikývl. Vyhovovalo mu to. I když se toho při shánění dozvěděl o dobytku dost, stále se mnohem lépe vyznal v koních. Kromě toho to nebude tak zavdávat příčinu ke sporům s Craigem Thompsonem.

Do Killeenu dorazili zvečera. Všude po městě bylo vidět přípravy na hnaní dobytka na sever. Sezona končila, nyní již zbývalo jen její vyvrcholení. Mluvilo se o tom, že jistý muž jménem Joseph G. McCoy postavil uprostřed Kansasu město, kam má vést Kansaská pacifická železnice, ale většina mužů tomu nevěřila. I sám J. R. na Brazosovu otázku jenom mávl rukou.

„Pojedeme do Sedalie,“ řekl.

Ubytovali se v hotelu Cattlemen’s House. J. R. však v hale uviděl Gordona Reese a rozhodl se, že pod jednou střechou s takovým darebákem bydlet nebude. Svou zlost si vylil na hoteliérovi, který se ho marně snažil uklidnit.

Dokázal to až Brazos.

„Prostě si ho nevšímej,“ radil J. R. „Dělej, jako bys ho neviděl. Když se budeš rozčilovat, jenom si bude mnout ruce.“

J. R. musel připustit, že Brazos má pravdu, ale to mu náladu nezlepšilo. Najedli se v hotelové restauraci a pak odešli do saloonu. Tam se mezitím už shromáždili kovbojové, kteří hledali práci, protože J. R. nechal vyhlásit, že potřebuje honáky.

Když vstoupili do sálu, pod jehož stropem se převalovala hustá mračna tabákového kouře, J. R. přivřel oči. Kromě několika místních se v saloonu nacházely pouze asi dva tucty lidí a Brazos i J. R. okamžitě poznali, že většina z nich jsou od pohledu darebáci a bandité.

Brazos pohlédl na štíhlého, pěkně oblečeného muže u baru, který se bavil s barmanem.

„Na moment mě omluv, J.R.,“ prohodil. „Potkal jsem jednoho známého, kterému cosi dlužím.“

J. R., který byl právě duchem nepřítomen, přikývl a pokynul ke stolu na konci místnosti, jež si pro sebe nechal rezervovat.

Brazos si stoupl vedle onoho dobře oblečeného muže a řekl: „Dobrý den. Mohl bych vás pozvat na skleničku?“

Muž si ho změřil pohledem.

„Možná si vzpomínáte,“ usmál se Brazos. „Potkali jsme se tu před šesti týdny. Dal jste mi tehdy radu, jak jednat s ženami.“

Muži se zablesklo v očích a rozesmál se.

„Měl jsem pravdu?“ zeptal se.

„A jak, pane,“ odvětil Brazos. „Řekl jsem jí, že ji miluju, a to na ni účinkovalo tak, jako bych ji udeřil pažbou revolveru.“ Štíhlý muž se napil whisky, kterou mu Brazos objednal, a podotkl: „Doufám, že mi to jednou nebudete mít za zlé.“

Brazos se zasmál.

„To také doufám,“ prohodil, kývl na něho a odešel za J. R., který si položil na stůl seznam mužů pro cestu do Sedalie. Právě hovořil s jedním chlápkem, který pak pokrčil rameny a zmizel v zadním vchodu.

J. R. byl celý červený. Brazos cítil, jak kypí vzteky. Posadil se vedle něho a tiše se zeptal: „Co se děje?“

„Ten hnusný parchant!“ vykřikl.

„Reese?“ zeptal se Brazos.

J. R. přikývl. „Najal si většinu mužů za odměnu, která je dvakrát tak vysoká než normálně. Může si to, sakra, dovolit, když koupí dobytek za dva dolary a prodá ho za dvacet!“

Brazos pokrčil rameny.

„Co chceš od Yankeeů?“ opáčil. „Jsou to chladnokrevní kšeftaři, kteří by klidně prodali i vlastní babičku, kdyby se jim to rentovalo.“

J. R. přikývl a krátce se rozhlédl po mužích, kteří se shromáždili kolem jeho stolu.

To mu na klidu nijak nepřidalo.

Brazos mu položil ruku na rameno.

„Potřebujeme je, J. R.,“ zašeptal.

Chvíli trvalo, než se Killeen zase uklidnil. Pak svým pevným hlasem promluvil k okolo stojícím mužům.

„Znáte mě, chlapi,“ začal. „Nikdo z vás ještě pro mě nepracoval, ale měli byste vědět, že držím slovo a že totéž očekávám i od každého z vás. Kdo se mi zaváže, ať ví, že se mnou bude muset vytrvat až do konce. Skončit dřív nebude možné.“

„A kdyby to někdo zkusil, tak ho pověsíš, že J. R.?“ ozval se kdosi.

Brazos se trošku vyděsil, když spatřil, jak divoký měl v tu chvíli J. R. výraz v očích.

„Ano!“ zvolal. „Nechci žádné zrádce! Kdo pojede se mnou, ten si vydělá slušné peníze, ale musí mu být jasné, že bude viset, jestli nechá mužstvo ve štychu.“

To byla drsná slova a Brazos viděl, jak se několik chlapíků obrátilo a s nadávkami odešlo.

J. R. se o to nestaral.

„Pět dolarů na den a koně zadarmo,“ řekl.

„Pan Reese platí deset dolarů,“ namítl kdosi.

„Ale tebe nevzal!“ zpražil ho J. R. „Takže se spokoj s pěti dolary. Kromě toho mužstvu vyplatím jako prémii deset procent ceny, za kterou stádo prodám. To by mohlo být takových tři sta, čtyři sta dolarů, jestli se dostaneme do Sedalie bez větších ztrát.“

Muži mlčeli.

Brazos viděl, že mnoho možností nemají. Reese tu nechal jen odpad. Asi předpokládal, že s těmito chlapy do Sedalie nikdy nedojede. Nevěděl však, že J. R. Killeen je muž, který dokáže svým příkladem vybičovat k neuvěřitelným výkonům i ty, od kterých by to nikdo nečekal.

J. R. na shromážděné pohlédl a začal si zapisovat jména těch, které chtěl vzít. Poté je nechal podepsat prohlášení, že s ním pojedou až do konce, a to za jakýchkoli okolností.

Muži, které odmítl, jadrně nadávali. Byli to ale většinou opilci a pobudové, na nichž bylo vidět, že by víc než dva dny tvrdé práce nevydrželi.

„Hej, Brazosi!“

Brazos se okamžitě otočil. Ten vzteklý, alkoholem zničený hlas mu byl nějaký povědomý. U barového pultu stál zpustlý, neoholený muž. V levé ruce držel sklenku s whisky. Chvíli mu trvalo, než v tom špinavém obličeji poznal, o koho se jedná.

Byl to Pratt.

Brazos přivřel oči. Chtěl na něho zaútočit? Tomu moc nevěřil, protože v ruce nedržel nůž, ale skleničku s whisky. A s revolverem neměl proti Brazosovi šanci. Ani když byl fit, natož, když byl opilý.

Brazos se vydal směrem k němu a zastavil se na dva yardy od něho.

„Ahoj, Pratte,“ řekl. „Nevypadáš moc dobře.“

Prattova zjizvená tvář se zkřivila.

„A ty se divíš?“ zavrčel. „Jsem vyřízený. Rozumíš? Proč mě nezastřelíš? Slyšíš, Brazosi? Oddělej mě, ať už to mám za sebou.“

Brazos na něho zaraženě hleděl. Ten muž byl vskutku vyřízený, o tom nebylo pochyb. Měl se sbalit a odjet z Texasu, ale zřejmě byl s touto zemí příliš spjat a jinde by byl cizincem, outsiderem a dopadl by velmi špatně.

Brazos kývl hlavou ke stolu, u kterého seděl J. R., a pozoroval je.

V saloonu zavládlo ticho. Vypadalo to, že všichni vědí, co se tenkrát mezi Brazosem a Prattem na Leon River stalo.

„J. R. hledá muže, honáky dobytka do Sedalie,“ řekl. „Vím, že dobytku rozumíš. Proč se ho nezeptáš, jestli pro tebe nemá práci?“

Pratt se tvářil, jako by mu nerozuměl. Přivřel oči a zasyčel: „To už bych si to mohl hned někde hodit!“ Položil ruku na pažbu revolveru, ale Brazos k němu bleskurychle přiskočil a kolt mu vzal.

„Myslím to vážně, Pratte,“ podotkl tichým hlasem. „Já umím zapomínat. Nechceš jet s námi? Rozhodni se. Jestli budeš chtít, tak se za tebe u J. R. přimluvím.“

Pratt mlčel. Nakonec přikývl. V jeho očích, zmožených alkoholem, se objevil záblesk naděje. Snad opravdu najde nový smysl svého života.

Brazos se k němu otočil zády a vrátil se ke stolu.

J. R. na něho pohlédl a prohodil: „Ty ses musel zbláznit, chlapče! Měl jsi udělat to, o co tě žádal! Oddělat ho, aby ti už nikdy nemohl vrazit dýku do zad. Nezapomeň, že už to jednou zkusil.“

Brazos potřásl hlavou.

„Ještě nikdy jsem tě o nic nepoprosil, J. R.,“ řekl. „Tentokrát to udělám. Nevěřím, že Pratt je tak zlý, jak si většina lidí myslí. Zkusím to. Nechci, aby se kvůli mně zničil. Chci mu dát aspoň šanci.“

„Bude to na tvou zodpovědnost!“ zavrčel J. R. „Jestli se něco přihodí, tak po tobě budu chtít, abys ho potrestal. Rozumíš mi? Abys ho potrestal ty!“

Brazos mlčky přikývl. Pak se otočil a kývl na Pratta.

Tělnatý chlapík šel váhavě k nim. Když stál s kloboukem v rukou před J. R., řekl Killeen: „Nevzal bych tě, Pratte. Ale Brazos tě chce. Takže, podepiš. Platí pro tebe to, co jsem řekl ostatním. A platí to pro tebe dvakrát! Budeš vstávat jako první a uléhat jako poslední. Rozumíš?“

Pratt přikývl. „Děkuji, pane Killeene,“ zamumlal.

„Poděkuj Brazosovi,“ opáčil J. R.

Když Brazos a Kid sjeli z kopce, objevilo se za nimi víc než stohlavé stádo koní.

Pod kopci se na širé rovině klikatila Lampesas River.

A hlavně, hlavně zde bylo deset tisíc kusů skotu.

Brazos ještě nikdy neviděl tolik dobytka.

Dole J. R. s Craigem Thompsonem přidělovali mužům práci. J. R. zvedl klobouk a zamával.

Tímto znamením vše spustil.

Jezdci vyrazili, křičeli, práskali biči a snažili se dát stádo do pohybu. Několik býků, které vybrali za vůdčí, honáci přihnali do čela stáda. Celá masa skotu se pomalu vydala směrem na sever.

Brazos věděl od Kida, že takové stádo se roztáhne až na víc než dvě míle. Dumal nad tím, jestli je vůbec možné, aby tolik dobytka mohli bez větších ztrát přihnat do Sedalie.

„Měli bychom vyrazit, Brazosi,“ vyrušil ho z přemýšlení Kid a obrátil se se svým koněm ke stádu, hlídanému dvěma kovboji.

Brazos přikývl.

„Vyjedeme. Jen se na to ještě chvilku budu dívat. Jen chviličku,“ zamumlal.

Kid na něho udiveně hleděl. Pak ale pobodl koně do slabin a přijel ke koním.

Brazos se díval na řeku. Tam někde za kopci ležel ranč Warbow, který se mu v uplynulých měsících stal domovem. Nechtělo se mu odsud odjíždět, i když jenom na tři nebo čtyři měsíce.

Představil si zrzavou Rose Killeenovou a s úsměvem si vzpomněl na polibek, který mu dala včera večer ve stínu stáje.

Dlouho se objímali a mlčky hleděli na hvězdy. Slíbili si, že každý večer, když vzhlédnou k obloze a spatří Polárku, na sebe budou myslet. Měli si toho tolik co říct. Rose, která si myslela, že ji Brazos nesnáší, protože je tak často pryč, mu zašeptala do ucha, že ho milovala od prvního okamžiku, co ho v zimě, když ho J. R. přivedl, spatřila.

Brazos to považoval za přehánění, ale slyšel to rád, to připouštěl. Možná, pomyslel si, muži nereagují na lichotky jinak než ženy.

Tiskli se k sobě, když se ozval J. R.. Sháněl se po Rose. Ještě jednou se políbili a pak se Rose vrátila do domu. Na očích svého otce poznala, že J. R. zatraceně dobře ví, co tam dělala.

Brazosovi vůbec nevadilo, že leží na tvrdé zemi, a i když věděl, že bude muset brzo vstávat, moc toho nenaspal. Na rtech cítil Rosein polibek.

Připadalo mu, že spal teprve poslední půlhodinu, když ho vzbudil Kid. Oblékl se a zabrblal něco o tom, že by bylo lepší, kdyby se stádo prodalo Reeseovi. Potom by aspoň nemusel nechat Rose samotnou.

Nevěděl, jestli Kid už něco ví. Každopádně se tvářil, že ne. Nedíval se také, když se na východní straně domu otevřelo okno a v záři petrolejové lampy se v něm zjevila Rose a hodila něco Brazosovi, který tam přijel na koni.

Brazos se probral ze sladkých vzpomínek, když uslyšel Kida. Rozhlédl se a uviděl, že stádo kluše na sever. Obrátil svého ponyho a pobodl ho do slabin.

Prvních sto padesát mil urazili za patnáct dnů. Rychlost deset mil na den nebyla na tak velké stádo špatná, navíc když měl J. R. dost problémů s muži najatými v saloonu Cattlemen’s House. Skoro každého z nich už musel zmlátit, některé dokonce víckrát. Tak pomalu chápali, že to nebude žádná projížďka, ale dřina, dřina a zase jenom dřina. Pokud někdo zaspal při hlídání stáda, mohl si být jistý, že příští den vyfasuje tu nejtěžší práci.

Jedinou výjimkou byl Pratt. Zjizvený obr, jehož se ostatní kovbojové stále stranili, makal jak otrok. Každého rána byl první na nohou a pomáhal kuchaři Zacku Binghamovi nachystat snídani. Večer si zase nenechal rozmluvit, aby nepomáhal hlídačům koní postarat se o poníky kovbojů.

Brazos byl jediný, kdo s ním vyměnil přátelské slovo. Cítil, jak trpí tím, že se mu ostatní vyhýbají.

Když dorazili k Red River a k večeru brodili stádo, řekl mu: „Promluvím s ostatními, Pratte. Bude ještě dlouho trvat, než poznají, že ses opravdu změnil. Každý někdy udělá chybu, ale ti, co nedokážou odpustit, jsou mnohem horší.“

Kolohnát měl slzy v očích.

„Nikdy nezapomenu na to, co jsi pro mě udělal, Brazosi,“ zašeptal. „Ať se stane, co se stane, vždycky budu stát při tobě.“

Brazos přikývl a vstal, aby se rozhlédl po ostatních, když zaregistroval pohyb u koní, které měli Kid a noční hlídači odehnat na pastvu.

„Hej!“ zvolal. „Co je?“

Ticho v táboře přerušil výstřel. Na okamžik všichni strnuli. Muži jako na povel pohlédli na odpočívající dobytek, jenž zneklidněl. Naštěstí byl po brodění příliš vyčerpaný na to, aby se zvedl.

Brazos se rozběhl ke koním, kteří se splašili. Ale než tam dorazil, část z nich odběhla. Vyskočil na jednoho poníka a chytil se ho kolem krku. Poník ho chvíli smýkal, až se konečně zastavil.

Objevil se Kid.

„Banditi!“ vykřikl. „Chtěli nám ukrást koně! Zastřelili Petea!“

Přiběhl k nim Pratt.

„Za mnou!“ zvolal Brazos. Vyšvihl se na hřbet neosedlaného poníka a vyrazil za koňmi mizejícími v noci. Po chvíli se ohlédl a uviděl, že Kid s Prattem jsou těsně za ním.

„Musí být určitě aspoň čtyři!“ vykřikl Kid.

Brazose polil studený pot. Byl zodpovědný za koně a pokud by se mu nepodařilo poníky přivést zpátky, selhal by. Byla by tím totiž ohrožena celá cesta do Sedalie, protože by neměli dost koní na výměnu. Kromě toho věděl, že J. R. nemá peníze na koupi nových koní.

Před ním se ozvaly výstřely a zableskly výšlehy z hlavní. Lupiči koní hnali poníky, seč mohli, ale Brazos, Kid a Pratt je přesto doháněli.

Tak narazili na muže, který spadl z koně a marně se snažil se zvednout.

Brazos zvolal na Kida: „Kide, zůstaň u něho!“ a pokračoval s Prattem za ostatními bandity.

Poníci před nimi byli stále pomalejší. Když se k nim blížili na dostřel, rozprchli se jezdci do tří stran.

Brazos tiše zaklel. Kdyby chtěl bandity pronásledovat, musel by tu koně nechat. A to nemohl. Poníci byli důležitější.

Zavolal na Pratta, který se vydal za jedním z lupičů, aby toho nechal. Poté sehnal koně, což nebylo nijak těžké, protože ostrý cval je značně vyčerpal. Pak se vydali zpátky, na místo, kde čekal Kid se zajatcem.

Bandita se sotva udržel na nohou. Kidova kulka ho zasáhla do stehna. Ve svitu hvězd se jeho nohavice leskla krví.

Naložili ho na koně a Brazos se s ním vydal do tábora. Kid s Prattem se postarali o koně.

V táboře je už všichni nedočkavě vyhlíželi. Brazos přijel k ohni, kolem něhož muži stáli, a shodil banditu na zem.

Muž vzhlédl ze země na kovboje. V očích se mu zračil děs. Zdálo se, že velice dobře ví, co ho čeká, a když si Billy Lufkin začal pohrávat s lasem, zbledl a celý se roztřásl hrůzou.

Přistoupil k němu J. R. Prohlédl si ho, odplivl si a mezi zuby procedil: „Krysa!“ Pak kývl na Lufkina, který se s lasem v ruce pomalým krokem vydal k zajatci.

„Ne!“ zavzlykal lupič. „Nemůžete mě přece…“

J. R. Killeen se nasupeně otočil.

„A co bys chtěl, bandito?“ poznamenal ledovým hlasem. „Věděl jsi přece, co tě čeká, když tě chytíme. Chtěl jsi nám ukrást všechny koně. To je sto dobrých důvodů pro to, abychom tě pověsili!“

Zloděj dobytka sklonil hlavu a roztřásl se.

J. R. se chtěl otočit, když uviděl, že Brazos přistoupil k Billu Lufkinovi a položil mu ruku na rameno.

„Ještě ne, Billy,“ řekl. Věděl, že se na něho dívá J. R. svýma tvrdýma, šedýma očima, ale nestaral se o to. Postavil se před svého zajatce a řekl: „Máš ještě šanci neskončit na šibenici. Pověz nám, kdo vás poslal, abys nám ukradl koně?“

Muži na sebe pohlédli a také J. R. Brazosova slova zarazila.

Brazosovi se však od začátku zdálo, že nejde o obyčejné zloděje dobytka. Jinak by ti čtyři byli mnohem opatrnější a vystačili by si s pár kusy.

Zajatec zavrtěl hlavou.

„Přece mě nepověsíte,“ zamumlal. „Trevor neměl střílet, ale takhle….“

Brazos pomyslel na nočního hlídače, kterého lupiči zabili. Pete byl klidný, dvacetiletý hoch, měl celý život před sebou. Vypadalo to však, že tento muž ho nezabil.

„Tys Petea nezabil, ne?“

Zajatec energicky zavrtěl hlavou.

„Kdybych věděl, že Trevor bude střílet, nejel bych s nimi,“ hlesl.

„Sakra, Brazosi!“ zvolal Billy Lufkin. „Ten chlap tě jenom vodí za nos! To, jestli to udělal, nebo ne, už nikdy nezjistíme?’

„To ne,“ podotkl Brazos.

Billy Lufkin pohlédl na J. R., ale ten mlčel a nespouštěl z Brazose oči.

„Kdo vás sem poslal?“ otázal se Brazos.

Bandita se třásl strachem.

„Nepověsíte mě, když to řeknu?“

Jeho slova vyvolala mezi shromážděnými muži vzrušení. Že by měl Brazos pravdu? Že by skutečně nešlo o normální zloděje koní?

„Nebudeš viset, když nám prozradíš jména,“ odpověděl Brazos. „Každopádně ne dnes a ne tady. Přivezu tě zpátky do Denisonu k maršálovi a obžaluju tě z loupeže koní. O tom, co se s tebou stane, rozhodne soudce.“

Muž byl celý zpocený. Chytil se za poraněnou nohu a pak, po chvíli napjatého ticha, zvolal: „Slim Fergusson!“

Brazos se k němu sklonil.

„Kdo je Slim Fergusson?“

Billy Lufkin zaklel.

„To je šéf honáků Gordona Reese, toho zatraceného Yankeeho!“ prohodil.

J. R. Killeen přistoupil k Brazosovi.

„Věděl jsem to!“ zamumlal. „Ten had se nám bude všemi prostředky snažit zabránit v tom, abychom se dostali do Sedalie. Ale my mu ještě ukážeme! Jenom ať vidí, co ho čeká, jestli to ještě jednou zkusí! Pověste toho ksindla! Nemůžu se na něho dívat!“

Zajatec propukl v pláč. Pokusil se vstát, ale to už k němu přišel Billy Lufkin a srazil ho zase k zemi.

„Ne!“

Brazosův hlas přehlušil hovor shromážděných mužů.

J. R. Killeen se zarazil a přivřel oči. Brazos v jeho pohledu vycítil hrozbu, ale vydržel.

„To jsi zapomněl, že já jsem tady šéf?“ zeptal se tiše J. R. „Mé slovo je zákon!“

„Nezjistili bychom Reeseovo jméno, kdybychom mu neslíbili život,“ opáčil Brazos. Musel se hodně přemáhat, aby zůstal klidný. Poprvé od událostí v zimě stáli s J. R. proti sobě a přítomní muži cítili, že ani jeden z nich nemíní ustoupit.

„Je to zloděj koní,“ zavrčel J. R. „Nemůže čekat nic jiného. Je to zloděj.“

„Každý, komu dám slovo, může počítat s tím, že ho dodržím, J. R.,“ poznamenal Brazos. „I zloděj.“

Rančer zrudl. Ve tváři se mu objevili tmavé skvrny. Svraštil čelo. Muži odstoupili. Znali J. R. Killeena a věděli, že každou chvíli může vybuchnout.

Brazos nehnul ani brvou. Řekl všechno, co chtěl, a stál si za tím. Nechtěl porušit své slovo.

Ozval se dusot kopyt. Kid Banyon a Pratt přihnali zpět koně.

„Měl by ses jít postarat o koně, Brazosi,“ sykl J. R.

Brazos zavrtěl hlavou.

„To zvládnou Kid s Charliem sami,“ řekl. „Zítra ráno odvezu toho muže do Denisonu maršálovi.“

„Bez mého dovolení stádo neopustíš!“ zabručel J. R.

Brazos opět zavrtěl hlavou.

„To jsem ani nechtěl udělat,“ odpověděl klidným hlasem. „Právě jsem tě chtěl požádat o dovolení.“

J. R. nemohl popadnout dech. Už měl co do činění s mladíky, kteří si o sobě mysleli, že jsou ve všem nejlepší, ale tohle překonávalo všechno. Chtěl vybuchnout, ale tu ho zarazil výraz Brazosových modrých očí. Cítil, že by mezi nimi došlo k roztržce, kdyby neustoupil.

Pomyslel na hrdost tohoto muže, který ani přes svůj hlad, neochutnal z kradeného telete, které si čtyři tuláci opékali na ohni. Opět se ho zmocnila zlost, ale pak si vzpomněl, že jako mladý by nejednal jinak.

„O.K., vezmi ho s sebou, chlapče,“ procedil mezi zuby. „Zítra ve tři tě chci vidět zase u koní!“

Nečekal na Brazosovu odpověď, otočil se a zmizel v temnotě.

Muži kolem ohně jen pokyvovali hlavami a zadumaně hleděli do plamenů. Nemohli uvěřit tomu, co právě slyšeli. Teprve když uslyšeli dusot kopyt koně, na němž odjel J. R. ke stádu, probrali se do reality.

Craig Thompson přistoupil k ohni a plivl na lupiče ležícího na zemi.

„Zloději koní jsou ti nejhorší parchanti!“ zavrčel. „Ale ještě horší jsou zrádci!“

„Nech ho být, Craigu,“ řekl Brazos. „Ten muž patří mně a jenom já určím, co se s ním stane, rozumíš?“

Craig Thompson přivřel oči.

„Nějak moc ti narostl hřebínek, Brazosi,“ zavrčel. „Myslíš si, že J. R. si tě bude pěstovat jako svého přítelíčka, co? Ale já jsem tě prohlédl, ty bastarde, a ostatní také. Jednou šlápneš vedle!“

Jesse Dillon přistoupil ke Craigu Thompsonovi a prohodil: „Neměl bys ho podceňovat, Craigu. Jde na to pěkně od podlahy. Vůbec bych se nedivil, kdyby s ním už Rose čekala dítě.“

Brazos cítil, jak se mu hrne krev do hlavy a jak nad sebou ztrácí kontrolu. Než Dillon stačil něco udělat, uštědřil mu ránu do obličeje.

Dillon vykřikl a upadl na zem. Přitom sáhl po revolveru.

Craig Thompson k němu rychle přikročil a šlápl mu na zápěstí. Dillon bolestí revolver pustil. Poté vzhlédl a spatřil černé ústí hlavně Brazosova koltu. Pochopil, že kdyby Thompson nezasáhl, vítal by se teď se svatým Petrem.

„Už nikdy neber jméno Rose do té své špinavé huby, Dillone!“ zavrčel Brazos. Hlas mu přeskakoval rozčilením. „Jestli ještě jednou uslyším, že ji haníš, tak tě pověsím za žebro na nejbližší strom!“

Sklonil se a zvedl zajatce ze země. Muž se už sice dokázal udržet na nohou, ale Brazos ho musel podpírat, když šli ke koním. Tam mu pomohl do sedla koně, jehož přivedl Kid.

Pratt přivedl dalšího ponyho a když předával uzdu Brazosovi, tiše poznamenal: „Dillon měl štěstí, že mu Craig šlápl na ruku. Mířil jsem mu henryovkou na hlavu.“

Brazos sesedl a kývl na něho.

„Díky, Pratte,“ řekl a vzal si uzdu druhého koně, kterou mu podal Kid. Vyrazili.

Ostrým cvalem vyjeli na jih k brodu na Pecos River, za níž se nacházelo město Denison.

Dva dny po přebrodění Red River začali pro J. R. Killeena problémy. Průtrže mračen nadělaly z prérie bahenní lázně a ztěžovaly další postup. Kovbojové dokázali jen s vynaložením všech sil udržet stádo pohromadě.

J. R. skoro neslézal z koně. Jako šéf musel mít oči všude. Velel mužům, kteří čtyřikrát místo třikrát denně měnili koně, ukazoval cestu předním jezdcům, aby stádo vedli po svazích, kde půda nebyla tak měkká.

Navečer nalezl protáhlou dolinu, přímo ideální na to, aby si zde dobytek mohl odpočinout.

Brazos, Kid a Charlie se sotva drželi na nohou, když k nim do lasové ohrady přivedli poslední muži své poníky.

Lilo jako z konve. Přestože všichni nosili naolejované kabáty, byli promočení do poslední nitky. Yodera Crawforda, jednoho z mužů, které J. R. najal v Cattlemen’s House, se toho večera zmocnil záchvat kašle. Bez ustání kašlal a Killeen mu přikázal, aby si ustlal někde dál od stáda.

Crawford přikývl. Věděl, že to od J. R. není žádná šikana. Stádo bylo nervózní kvůli počasí. Stačil malý podnět a mohla propuknout panika.

Muži už spali, když se J. R. vrátil ke stádu a sedl si k ohni vedle Craiga Thompsona. Z krempy klobouku mu kapalo jak z děravé rýny.

„Dobytek je neklidný, Craigu,“ zamumlal. „Vezmi si pár hochů a jeď ke stádu. Dávej pozor na Old Concha. Ten zatracený býk poslední hodiny pěkně blázní. Mohl by splašit celé stádo.“

Craig Thompson mlčel. Přikývl a vstal. Chtěl jít za ostatními. Přitom vrhl na J. R., který k němu byl otočený zády, pohrdavý pohled.

Vzbudil Jesse Dillona a tři další muže. Nechali si přivést od Brazose a Kida koně, o kterých věděli, že jsou klidní a jistí. To bylo velmi důležité, protože ve tmě museli koně kráčet poslepu.

Když zmizeli, prohodil Kid: „Craig se mi nelíbí, Brazosi. Je nějak moc klidný. Skoro se mi zdá, jako by měl něco za lubem.“

Brazos zavrtěl hlavou.

„Co tím myslíš?“ zeptal se. „Asi se ještě nesmířil s tím, že šéfem je tu J.R.“

Kid pokrčil rameny a vydal se k nocležišti kovbojů, kde stáli jejich koně. Měli je tam pro případ, že by se splašilo stádo.

Nocí se ozývalo Crawfordovo kašlání. Brazosovi kvůli tomu přibyly vrásky na čele. Možná má zápal plic nebo něco podobného.

Zavrtěl hlavou. Nad něčím takovým teď nemůže přemýšlet. Teď, když byli u koní jen tři, musel vždycky jeden z nich dělat práci za Petea. Mladý hlídač se daleko od Red River nedostal. Na jeho hrobě vztyčil Kid kříž s nápisem: Pete Strong.

Bylo mu jen devatenáct a zavraždili ho bandité Gordona Reese.

Brazos se probral, když se zablesklo, a pak zaduněla rána, po níž se otřásla země.

Přestože byli kovbojové velmi unavení, vylezli z dek a vzali do rukou uzdy svých koní. Pohlédli ke stádu, které sice v temnotě nebylo vidět, ale zato ho až příliš dobře slyšeli. Ozývalo se bučení. A pak se začala chvět země.

„Splašili se!“ zařval kdosi.

J. R. Killeen už seděl na svém koni a uděloval rozkazy.

Zack Bingham se přihnal k nocležišti a shromáždil ospalé muže. Brazos si pospíšil a pomohl mu. Nevěděl, kam stádo vyrazí a bylo lepší se na to připravit.

„Vyjeďte na kopec!“ radil Brazos.

Zack Bingham přikývl a vrátil se k pojízdné kuchyni. Koně ve voze byli zapražení. Vylezl na kozlík, odbrzdil vůz a s divokým řevem vyrazil.

Těžký vůz se dal do pohybu. Poté zmizel v šeru.

Kid volal něco od koní.

Brazos pádil zpátky. Skočil do sedla ponyho, kterého mu přichystal Kid. Charlie objel stádo koní a jakmile mu dal Brazos znamení, navedl zvířata do určeného směru.

Blýskalo se stále častěji. Dobytek sice přestal bučet, ale zato země duněla pod jeho kopyty.

Brazos viděl pojízdnou kuchyni, již Zack Bingham odvážel do kopců, a zařval na Kida a Charlieho, ať jedou za ní.

Poté obrátil svého ponyho a ujížděl ke stádu.

Opět se zablesklo.

Brazos se zhrozil, když na okamžik spatřil těsně před sebou splašený dobytek. Jeden jezdec cválal vedle stáda a cosi řval, Brazos ho však nepoznal.

S vytřeštěnýma očima hleděl na místo, kde ještě před několika minutami leželi. Oba topoly, pod nimiž většina kovbojů hledala ochranu před deštěm, ležely vyvrácené na zemi, zpola zadupané do bláta. Polil ho studený pot. Z vyprávění kamarádů už toho o splašeném dobytku slyšel hodně, ale něco takového by si nikdy nedokázal představit.

Ujížděl za jezdci, kteří před ním mizeli ve tmě. Vzduch byl prosycený zvířeným prachem a dýmem z výstřelů. Přední jezdci se pokoušeli revolvery zastavit vůdčí býky a tak přimět stádo k uklidnění.

Brazos s hrůzou pomyslel na ráno. Kolik dobytka už ztratili? Už teď viděl mnoho rozdupaných kusů.

A náhle byli vedle něho. Děsivě rychle se k němu blížil les rohů narážejících na sebe. Občas se dokonce zajiskřilo.

Brazos k nim zamířil. Od vyděšených očí zpanikařených zvířat ho dělilo jen několik yardů. Stále se ohlížel a pak konečně spatřil Old Concha s bílým flekem na čele.

Kde byli přední jezdci?

Sáhl si za opasek, vytáhl jednočinný armádní kolt a přibrzdil, až se ocitl vedle starého býka. Několikrát mu vystřelil pod nohy a býk se skutečně otočil do požadovaného směru.

Jel s ním dál. Modlil se, aby jeho poník někde nezakopl. To by z něho nezůstalo nic. Jen tmavý flek na písčité půdě, jinak nic. Tu si všiml, že Old Concho zpomaluje. Objevili se před ním jezdci. Poznal J. R. a Juana Hermosu, jednoho z předních jezdců. V záři blesku spatřil ve tváři J. R. divoký výraz. Křičel něco na Brazose, ale ten mu nerozuměl. Skoro čtvrt hodiny pak pádili před Old Conchem, než ho unavili. A tak se zpomalilo i stádo. Dobytek se už pohyboval jen krokem, až se nakonec první řady zastavily. Jeden po druhém si tuři lehali na zem.

Bylo po všem.

Brazos neměl představu, kolik času mohlo uplynout od chvíle, kdy uslyšeli první blesk. Cítil bolest všude, i tam, kde by to nikdy nečekal, a když se jeho ponymu podlomila kolena, pocítil teprve, jak je unavený.

Slezl z něj a pak zvedl zvíře, jež se třáslo a mělo pěnu u huby i po bocích. Brazos ho uklidnil a pak ho vodil tak dlouho dokola, až se přestalo třást.

J. R. Killeen se náhle objevil vedle něho. Byl celý rudý od námahy, ale oči mu zářily, tak jak to u něho Brazos ještě nikdy neviděl.

„Dobrá práce, chlapci!“ chválil je. „Nebýt vás, asi bychom to nezvládli.“

Brazos pokrčil rameny. I tento pohyb mu působil bolest.

„Prostě jsem jel ke stádu,“ prohodil. „Naráz jsem uviděl Old Concha a věděl jsem, že ho musím předjet a donutit ho, aby změnil směr.“

J. R. přikývl, jako by od Brazose ani žádné jiné vysvětlení nečekal.

„Víš, kam jel Zack s vozem?“ zeptal se.

Brazos mávl směrem ke kopcům. Tam měli být i koně.

„Zítra nás čeká spousta práce, chlapci,“ řekl rančer. „Tipuju, že jsme ztratili tak tisíc kusů.“

Brazos mlčel. Spolu s J. R. se vydal ke kopcům. Šli krokem, protože zvířata byla unavená.

Brazos věřil, že J. R. ztráta dobytka těžce zasáhla, ale Killeen vypadal velmi tvrdě a nepřístupně.

Na kopci se mezitím shromáždilo několik mužů. J. R. a Brazos seskočili ze sedel a předali poníky Charliemu. Jesse Dillon stál u ohně, jež přes silný déšť rozdělal Zack Bingham. Zarazil kolem něho do země čtyři tyče a natáhl na ně plachtu. Na trojnožce se vařila káva. I J. R. a Brazos si nabrali do hrnků.

J. R. srkal kávu a pozoroval Jesse Dillona. „Kde je Craig?“ zeptal se.

„Dole u stáda,“odpověděl Dillon. „Rozděluje noční hlídky. Tvrdil, že bude lepší, když pár lidí zůstane u stáda.“

„Ztráty?“ zeptal se J. R.

„Mužů nebo dobytka?“ reagoval Dillon.

J. R. ho zpražil pohledem.

„Dobytek sečteme zítra,“ prohodil. „Kolik chybí lidí?“

Dillon pokrčil rameny.

„To zatím nevíme, J. R.,“ odpověděl. „Já jsem jenom viděl, jak Howardův pony zakopl a oba pak převálcovalo stádo.“

J. R. sevřel rty a pak podotkl: „Jeď za Craigem, Jessei. Dobytek už tuto noc bude klidný. Ať se všichni sjedou u kuchyně. Chci vědět, jak to vypadá.“

Jesse Dillon přikývl a šel ke koním. Charlie mu osedlal čerstvého poníka. Dillon na něho nasedl a zmizel ve tmě.

Ostatní přistoupili k ohni a rozvykládali se o tom, co všechno zažili.

Z jejich vyprávění bylo jasné, že kromě Howarda i Gene Stoddard a Gary Miller už nejsou naživu.

Byli to muži, které J. R. najmul v Cattlemen’s House v Killeena. Přesto se ho jejich smrt dotkla, tak jako by se jednalo o jeho vlastní lidi.

Po nějaké době k ohni přijeli i Craig Thompson a Jesse Dillon. J. R. je nechal v klidu vypít kávu a pak na ně tázavě pohlédl.

Objevili se další muži. Thompson řekl: „Yoder Crawford, Matt Shelby a Ove Anderson chybí.“

J. R. na něho nedůvěřivě hleděl. Na Thompsonově hlase se mu něco nelíbilo.

Zeptal se: „Jsou mrtví?“

Craig Thompson pokrčil rameny.

„Lufkin ještě viděl Shelbyho, potom co se stádo uklidnilo,“ prohodil nezúčastněným tónem.

„A Crawford a Anderson?“ J. R. se rozhlížel po shromážděných mužích. Všichni vrtěli hlavami. Nikdo zřejmě v tom zmatku ty dva neviděl.

Obličej J. R. se podobal kamenné masce.

„Kde jsi viděl Shelbyho naposledy?“ zeptal se Billyho Lufkina. Z jeho pohledu vyzařovala nelítostná tvrdost.

„Na konci koryta,“ opáčil Billy. Tak jako ostatní pochopil, na co J. R. naráží.

„Brazosi, osedlej mi pinta!“ zvolal J. R., vychrstl zbytek kávy do ohně a zlostně mrštil hrnkem o zem.

Brazos beze slova odešel. Přivedl pinta a když ho chtěl osedlat, objevil se vedle něho Kid.

„Pojede za nimi a přivede je zpátky, že?“ zašeptal mladík.

Brazos neodpověděl. Jen lehce přikývl.

„A pak je před našima očima pověsí!“

Brazos viděl, jak se Kid chvěje. Už dlouho to u něho neviděl. V prvních týdnech na Warbow to přicházelo častěji. Brazos si myslel, že Kid má noční můry. Stále musel myslet na přestřelku pod převislým břehem a na to, jak jen o chlup unikl oprátce, protože se za něho postavil Brazos.

Brazos mu položil ruku na rameno.

„Věděli to, Kide,“ řekl. „Podepsali to a museli s tím počítat.“

„A co když už nemohli?“ vykřikl náhle Kid. Muži u ohně se otočili. „Podívej na Crawforda! Vždyť je nemocný, a jak! Vydrží tak tři dny a pak zhebne! Musí k doktorovi!“

„Nic neřekl,“ opáčil Brazos.

Kid si vztekle odplivl.

„A proč asi nic neřekl?“ zeptal se. „Protože věděl, že J. R. by ho zastřelil jako nemocného býka!“

Brazos zavrtěl hlavou a uhnul Kidovu pronikavému pohledu. Slyšel, jak J. R. dává Craigu Thompsonovi příkazy, jak má následujícího dne vést stádo dál a také sbírat zaběhnutý dobytek.

„Převezmeš velení, dokud se nevrátím, Craigu,“ řekl. „Nečekej na mě. Brazos pojede se mnou. Za něho bude u koní pomáhat Pratt.“

Otočil se a odkráčel.

Muži stojící u ohně ho sledovali.

Brazos jeho slova slyšel a šel si vybrat ze stáda hnědáka, na kterém jezdil nejraději. Kid mu přinesl sedlo a pomohl mu koně osedlat.

J. R. již seděl na svém pintoví. Když Brazos vylezl na hnědáka, otočil se a vyjel.

Brazos se několikrát rozhlédl, než vyrazil. Viděl Kidovy tmavé, jiskřící oči, v nichž se zračil strach z toho, že jestli s J. R. přivedou Crawforda, Shelbyho a Andersona, ztratí přítele.

Ty tři dostali odpoledne následujícího dne. Yoder Crawford, Matt Shelby a Nor Ove Anderson mířili na jih, k Red River. Přesně tak, jak J. R. předpokládal.

Brazos by byl radši, kdyby se bývali rozdělili, protože pak by je J. R. nemohl všechny pronásledovat.

Ti tři muži věděli, co je čeká a nemínili svou kůži prodat lacino. Krajina byla plochá jako deska a nemohli se nikde skrýt.

Když zjistili, že J. R. a Brazosovi neujedou, rozhodli se bojovat.

Jako na povel si jejich koně lehli a muži se za nimi kryli.

J. R. na ně mohl střílet už delší dobu, ale jednak nechtěl podstoupit riziko, že by zasáhl koně, jednak je chtěl chytit živé, aby je mohl potrestat pro výstrahu ostatním.

O tom ovšem Brazosovi neřekl, protože věděl, že by se zase dostali do sporu.

Když tedy Crawford, Anderson a Shelby zalehli, jel klidně dál, jako by se ho nebezpečí netýkalo.

První rána, která zasáhla Brazosova hnědáka, ho však přinutila k opatrnosti. Seskočil ze sedla, schoval se za svého pinta a pohlédl na Brazose, který se zrovna sbíral ze země. Půda pod jeho koněm se barvila krví do ruda. Zvíře kolem sebe kopalo, takže Brazos mu raději dal ze svého jednočinného armádního koltu ránu z milosti.

„Všechno O.K., hochu?“ zeptal se J. R.

Brazos přisvědčil a zůstal ležet za mrtvým hnědákem. Vytáhl si přitom ze sedlového pouzdra Sharpsovu karabinu.

J. R. dal levou nohu znovu do třmenu, podíval se na Brazose a prohodil: „Drž je pod palbou, chlapče, dokud nebudu u nich.“

Brazos chtěl odvětit něco o tom, že je to šílené, nebo něco takového, ale to již rančer cválal ke svým zběhnutým honákům. V jedné ruce měl revolver, v druhé winchestrovku a uzdu držel v zubech. Zvíře uhánělo jak s větrem o závod.

Brazos začal pálit. Po každém výstřelu musel znovu nabít. Za války mu tento pohyb tak přešel do krve, že to stíhal za tři vteřiny.

Muži na koních se skoro neodvážili vystrčit hlavy.

Brazos se snažil netrefit ani koně, ani muže. Přesto však zasáhl poníka Matta Shelbyho, který zaržál, vyskočil na všechny čtyři a odklusal pryč.

Brazos sevřel rty, když viděl, že Shelby zvedl pušku. Pak ho však srazil J. R. kulkou z winchestrovky.

Pak vyskočil Nor. Vypadalo to, jako by mu bylo jedno, jestli ho Brazos trefí nebo ne. Nor vystřelil z obou revolverů. Brazosovi se zdálo, jako by sebou J. R. trhl. Pak však Killeen ještě zrychlil.

A potom dostal i Andersona. Rozhodil rukama a padl na zem. To už se k nim přiřítil J. R. a vše zmizelo v oblaku prachu.

Brazos jenom viděl, jak se rančer vrhá ze sedla na Crawforda. Padl výstřel a rozhostilo se ticho.

Brazos vstal a rozběhl se k J. R. Viděl, jak se rančer zvedl a namířil na Yodera Crawforda, ležícího na zemi. Slyšel, jak Crawford kašle, a vzpomněl si na Kidova slova, že je nemocný. Měl Kid pravdu?

J. R. tam nehybně stál jak socha, dokud k němu nedoběhl Brazos. Poté ustoupil a kývl na mrtvé Matta Shelbyho a Ove Andersona.

„Škoda, že je nebudu moct oběsit,“ zabručel. „Ale Crawford, doufám, bude pro ostatní varováním.“

Brazos nic neříkal. Jen se díval na propadlý, bledý obličej Yodera Crawforda, který se chvěl v záchvatech kašle.

Otočil se, odtáhl mrtvého Ole Andersona z jeho koně, načež zvíře vstalo. Vyšvihl se do jeho sedla a odjel k vraníkovi Matta Shelbyho, který stál asi sto yardů dál a lízal si krvácející ránu na pleci.

Brazos k němu musel hovořit klidným hlasem, kůň měl totiž velký strach. Pak se však nechal vzít za uzdu a Brazos jej přivedl k J. R.

J. R. Killeen mezitím Crawforda přinutil, aby postavil svého koně na nohy. Počkal, až k němu Brazos přijede.

„Můžeš tu pohřbít oba mrtvé,“ řekl. „Já pojedu s Crawfordem zpátky.“ Nečekal na Brazosovu odpověď, jako by ji ani slyšet nechtěl, pobodl koně do slabin a se zajatým Crawfordem odjel.

Brazos na ně hleděl. Uvědomil si, proč jel J. R. s Crawfordem do tábora sám.

Pomyslel na Kida. Zmocnila se ho panika. Přemýšlel, jestli by tu ty mrtvé neměl nechat. Pak zavrtěl hlavou. Tentokrát J. R. neustoupí.

Brazos vytáhl ze Shelbyho vaku skládací lopatku a začal hloubit pro oba muže hrob. Během cesty neměl příležitost je blíž poznat. Ukázalo se, že nebyli dostatečně připravení na takové drsné podmínky.

Brazosovi nebylo dobře. Věděl, že J. R. nikdy neodhadne. Možná, že Shelby, Anderson a Crawford prostě tehdy, když v Cattlemen’s House podepisovali papíry, přecenili své síly. Ale jen ďábel dává smlouvy, jejichž nesplnění se trestá smrtí.

Byl J. R. Killeen ďábel?

Brazos nevěděl, co si o něm má myslet. Cítil se zmatený.

Když oba nebožtíky pohřbil, posadil se a zapálil si doutník. Zapálil si vůbec poprvé od té doby, co přijeli na ranč Warbow. Věděl, že mu ten doutník nebude chutnat, ale dým ho uklidňoval.

Jen zpola vykouřený doutník zahodil a zvedl se.

Teprve teď si všiml, že přestalo pršet. Slunce, jež bylo nízko nad obzorem, prokouklo mezi trhajícími se mraky.

Vydal se k poníkům Shelbyho a Andersona. Vyšvihl se do sedla jednoho z nich a zamířil ke svému mrtvému hnědáku.

Pomalu mu odepnul podbřišník a odsedlal jej. Když skončil, sedl si, tak jako předtím.

Nevěděl, co má dělat, nevěděl, co si má myslet.

Bál se.

Zmocnila se ho zlá předtucha, že se něco stalo. Něco, co nedokáže zastavit. Něco, co zničí všechno, co mu v posledních měsících vrátilo radost ze života.

Pocítil ostrou bolest, když si vzpomněl na Rose Killeenovou. Zastyděl se sám před sebou, že na ni za poslední noci vůbec nepomyslel. Pak si ale s úsměvem řekl, že za hvězdy poslední noci také neviděl Rose.

Cítil, že se ocitl v ďábelské pasti. Ztratit ji, to by nepřežil. Láska k ní byla pro něho tím nejdražším, co měl.

Musel se přinutit, aby vstal a položil své sedlo na Andersonova koně. Poté se vyšvihl na Shelbyho vraníka a zamířil na sever. Nejdřív jel pomalu, po nějaké době zrychlil.

Cítil, jak divoce mu bije srdce.

Před očima měl výjevy, které ho děsily. Viděl muže visícího na oprátce. Dva další, kteří byli zastřeleni. Jejich tváře byly jaksi podivně nejasné, zamlžené.

Polekal se, když uslyšel vlastní výkřik: „Ne!“

Vraník zaržál, jak ho bodl ostruhami do slabin.

Jako šíp pak letěl krajinou pošlapanou J. R. Killeenem a jeho dobytkem. A to doslova a do písmene.

Stádo tam nebylo. Brazos zastavil oba poníky a pohlédl na podlouhlé údolí, v němž se předminulou noc stádo splašilo. Přivřel oči, když spatřil mezi křovím na jednom hřebeni na levé straně malý houf dobytka. Jednalo se nanejvýš o sto kusů. To bylo všechno.

Nejprve tam chtěl zamířit. Potom však spatřil pojízdnou kuchyni, jež stála na tom samém místě, kam ji během paniky zavezl Zack Bingham.

Brazos měl pocit, jako by mu na srdce sáhla ledová ruka. Nevěděl, co se stalo, ale tušil, že došlo k ještě horší katastrofě než předminulou noc, když se splašilo stádo.

Otočil vraníka a vyrazil tryskem ke kopci na pravé straně údolí. Byl bledý jak stěna. Jeho nejčernější obavy se naplnily. Kolem kuchyně leželo mnoho mužů. V lasové ohradě se nacházelo pouze dvacet poníků, víc ne. Jen několik mužů stálo na nohou a pohybovalo se mezi ležícími.

Obrátili se a pohlédli na něho, když k nim přichvátal s vraníkem a Andersonovým poníkem a prudce zastavil až u ohrady.

Seskočil ze sedla a běžel ke kuchyni.

Zack Bingham, kuchař, Billy Lufkin a hlídač koní Charlie Haskell na něho mlčky hleděli. Pozorovali ho, jak se vyděšeně dívá na ležící muže ovázané zakrvácenými obvazy.

Dlouho, předlouho nedokázal odtrhnout oči od tohoto děsivého obrazu. Pak vzhlédl k vozu, na němž ležela postava přikrytá plachtou.

Pohlédl na Zacka Binghama, mávl k vozu a zašeptal: „ Crawford?“

Kuchař přikývl. Do očí mu vhrkly slzy. Slzy zlosti.

Pak zanaříkal: „Jen se podívej, Brazosi! Postříleli nás jak králíky!“

Brazos byl zmatený. Pokoušel se uklidnit a uvažovat, ale stále se mu vtírala do mysli jediná otázka.

„Kde je J. R.?“ zašeptal.

Zack Bingham sklonil hlavu. Když odpovídal, ani se na Brazose nepodíval.

„Někdo ho střelil do zad, Brazosi. Nepřežije to. Pojď, zavedu tě k němu. Chtěl tě vidět, hned jak přijedeš.“

Obrátil se a těžkými kroky se vydal za vůz, v jehož stínu ležel rančer J. R. Killeen. Zack Killeen ho přikryl dekou, protože mu byla zima.

Brazos k němu poklekl.

Když rančer poznal, že to je on, otevřel oči.

Brazos se zhrozil. Ty šedé oči už nebyly jasné, ale horečnaté. Brazos věděl, že J. R. nepřežije tento den.

„J. R.,“ zašeptal.

Rančer vysunul pravou ruku zpod deky a natáhl ji po Brazosovi. Ten ji uchopil. Ta ruka byla chladná jako kus ledu.

„Je - je dobře, že jsi tu,“ zamumlal J. R. „Řekl jsem Zackovi, že převezmeš vedení po mně, hochu. Přivedeš stádo zpátky! Nenech Yankeeho uniknout! Pošli ho za mnou, ať mně v pekle čistí boty! Slibuješ mi to?“

Brazos sevřel umírajícímu ruku a přikývl. Cítil, jak do něho přechází Killeenův chlad. Myslel, že se rozpláče, ale žádné slzy už v zásobě neměl. Zažil toho již příliš mnoho.

„Přivez Rose peníze za stádo, ať se ranč udrží,“ zašeptal J. R. „Brazosi, já… já…“ Selhal mu hlas, ještě jednou se vzepjal a pak v Brazosových rukou usnul.

Brazos neměl ponětí o tom, jak dlouho ho držel v náručí. Položil ho a zakryl mu tvář přikrývkou. Poté vstal, ztěžka, jako by měl na svých bedrech nějakou velkou tíhu.

Rozhlédl se po ležení. Ano, spíš než o táboře zde bylo na místě hovořit o ležení. Pak se vydal k mrtvým a raněným. Dlouze mezi nimi chodil, prohlížel si mrtvé a kýval na raněné. Poté se otočil a pohlédl na muže, kteří boj, ke kterému tady došlo, přežili bez újmy.

Všichni byli shromážděni u kuchyně.

Brazos viděl míšence Billy Lufkina, předního jezdce Juana Hermosu, Němce Fritze Hartmanna, hlídače koní Charlieho Haskella a dva kovboje Eda Morenciho a Jima Coolidge.

Přišel Zack Bingham. V jeho očích se zračila nejistota, kterou si Brazos nedokázal vysvětlit. Souviselo to snad s Kidem Banyonem a Prattem, které Brazos neviděl ani mezi mrtvými, ani mezi zraněnými?

Přistoupil k těm mužům. Myslel na rančerova slova. Jak mohl s těmi pár muži dobýt zpátky tak obrovské stádo dobytka ukradené Gordonem Reesem a jeho muži?

Rozezleným hlasem se zeptal: „Zacku, viděl někdo z vás, kdo zastřelil J. R.?“

Brazos přivřel oči, když Zack i ostatní sklonili hlavy. Chtěl zaklít, když kuchař tiše zamumlal: „Šéf už to dostal, když začal útok Yankeeů, Brazosi.“

Rozhostilo se ticho. Dokonce i sténání raněných ustalo.

Brazos hleděl na shromážděné muže. Polil ho studený pot. Chtěl se jich ptát, ale selhal mu hlas.

„Šéf chtěl pověsit Crawforda na vytažené oji,“ prohodil po chvíli Zack Bingham. „Kid ho zapřísahal, ať ho nechá jet, že je nemocný a musí k doktorovi. Ale J. R. rozhodl a nemínil to rozhodnutí změnit. Sám ho pověsil. Když se Crawford nehýbal, vytáhl Kid revolver a střelil ho do zad. Než jsme se z toho vzpamatovali, doběhl Kid ke koním, sedl na jednoho osedlaného poníka a odjel. Chtěli jsme za ním, ale v tom okamžiku zaútočili na stádo.“

Odmlčel se a pohlédl na Brazose. Ten byl bledý jak stěna.

„Kde je Pratt?“ zeptal se Brazos, když své myšlenky odtrhl od Kida Banyona.

Zack Bingham pokrčil rameny.

„Zmizel hned po boji,“ odpověděl. „Možná si myslel, že když jsi odjel, nemá tu co dělat.“

Brazos tam stál a díval se na shromážděné muže. Všichni mlčeli. Tušili, jak mu teď je, protože věděli, jak se přátelil s Kidem Banyonem, i co pro něho znamenal J. R.

„Osedlej mi dva nejlepší poníky,“ prohodil a pohlédl na Charlieho Haskella. Poté se obrátil na Zacka. „Naložíš raněné na vůz a vrátíš se zpátky do Denisonu. Ed Morenci pojede s tebou. Ostatní tu na mě počkají, dokud se nevrátím, i kdyby to mělo trvat týden. A pořádně jim vař, Zacku!“

Zack Bingham přikývl a řekl: „Většina chlapů, které šéf najal v Killeenu.“

Brazos mávl rukou.

„To mě nezajímá,“ zavrčel. „Nepřekvapilo mě, že přeběhli k Reeseovi. A ještě něco. Mezi mrtvými jsem neviděl Craiga Thompsona a Jesse Dillona. Ti jsou teď u něho také, co?“

Zack přikývl. Ozval se Billy Lufkin: „Ten prašivý kojot nám střílel do zad! Sám jsem viděl, jak odkrouhl Sama Greenea a Jacka Ormsbyho!“

Brazos cítil, jak se ho zmocňuje vztek.

Za to ještě zaplatíš, Thompsone! pomyslel si. Za to budeš i s Gordonem Reesem pykat. Budeš se smažit v pekle. A já tě tam dostanu, i kdybych měl jet až na kraj světa!

Charlie Haskell přivedl dva osedlané poníky. Na hnědáka dal Brazosovo sedlo, na pinta mrtvého J. R. sedlo rančerovo.

Brazos se mlčky vyšvihl na hnědáka a vzal si od Charlieho uzdu pinta J. R.

Zack, poté co uviděl jeho tázavý pohled, ukázal na západ.

Bez toho, že by prohodil jediné slovo, Brazos obrátil koně a vydal se do údolí. Půda byla rozrytá kopyty dobytka. Tady se rozhodně stopovat nedalo, ale až se dostane na protilehlý kopec, už by Kidovy stopy nalézt mohl. A hlavně měl.

Brazos nevěděl, co s ním udělá. Jednu chvíli na něho chtěl zapomenout, ale pak si vzpomněl na to, že střelil J. R. do zad. Ne, to mu nemůže odpustit.

Proč, Kide? Proč? Poté ho přepadly výčitky, že se tak zdržel s pohřbíváním Matta Shelbyho a Oveho Andersona.

Za všechno můžu já! říkal si. Věděl jsem, co se, stane a kvůli vlastní zbabělosti jsem nad tím zavřel oči! Já jsem to zavinil!

Pobodl hnědáka do slabin, až kůň zaržál bolestí. Cvalem přejeli údolí a zastavili se, teprve když studený vítr zpocené koně ochladil.

Až večer narazil na stopy osamělého jezdce mířícího na západ. Nezeptal se Charlieho Haskella, jakého koně si Kid vzal. Zřejmě to ani nikdo neviděl.

Brazos si však přesto byl jist, že to jsou Kidovy stopy, a hnal se proto po nich. Neměl tušení, co s Kidem udělá, až ho dostihne.

Stále před sebou viděl tvář toho chlapce. Jeho přítelem byl od té doby, co ho zachránil před J. R. Killeenem, který ho chtěl pověsit.

Kid Banyon nebyl špatný člověk, ale nenávist ke Killeenovi ho otrávila. Nikdy nezapomněl, jak se cítil tehdy, když Killeenovi kovbojové nemilosrdně postříleli jeho přátele.

Brazos mnohokrát slyšel, jak ve spánku křičí, jak šeptá jména svých kamarádů, které tehdy J. R. Killeen sprovodil ze světa.

A vzpomněl si na slova, která ten mladík vyřkl, když se tehdy J. R. Killeen objevil u toho převislého břehu.

„Za to ho jednoho dne oddělám!“

Nyní svou hrozbu splnil. Nemohl nečinně přihlížet, jak J. R. vlastnoručně popravuje muže, jak sám rozhoduje o životě a smrti jako Bůh.

Brazos jel dlouho do noci. Obloha byla bez mráčku a ve svitu měsíce mohl bez větších problémů sledovat stopy. Teprve když si všiml, že oběma zvířatům, která bez ustání měnil, docházejí síly, zastavil. Přivázal je ke stromu a lehl si.

Trýznily ho noční můry. Když se za svítání probudil, cítil se, jako by celou noc utíkal trním. Byl celý zpocený. Nejradši by se vykoupal ve studené vodě a smyl ze sebe špínu, která se na něm za poslední dny usadila.

Sbalil deky a přivázal je pevně za sedlo. Pak vylezl na koně a pomalu pokračoval dál.

Značně se oteplilo. Byl to první hezký den po hodně dlouhé době. Kolem poledne si dokonce musel svléct svetr, protože byl úplně zpocený.

Okolo šesté večer si před sebou všiml obláčku prachu. Zastavil poníka a s přivřenýma očima pohlédl oním směrem. Oblak prachu byl značně úzký a Brazos dospěl k přesvědčení, že musí pocházet od jediného jezdce.

Polkl a kývl. Jestli se jednalo o Kida, dostihne ho ještě tuto noc. Jeho kůň musel být na konci se silami.

Brazos už dál nespěchal. Jel krokem a dával si pozor, aby se vyhnul písčitým místům, neboť se nechtěl prozradit zvířeným prachem.

Před soumrakem však ten obláček před sebou ztratil. Zdálo se, jako by se jezdec propadl do země.

Že by Kid odpočíval? Co s ním bylo?

Brazos jel pomalu dál. Tu uslyšel nějaký šramot. Zaznělo to, jako by někdo hodil kamínek na kousek plechu.

Výstřel?

Brazos přitáhl koně a pohlédl do dáli. Věřil, že na obzoru vidí malý, tmavý bod, ale nebyl si jistý.

Znervózněl.

Věděl, jak zoufalý teď Kid musí být. Nebyl to totiž žádný chladnokrevný vrah. To, že zabil J. R. Killeena, ho muselo značně rozrušit a Brazose by ani příliš nepřekvapilo, kdyby sám ukončil svůj život.

Zrychlil.

Onen tmavý bod v dáli se zvětšoval a začal nabývat jasných obrysů. A pak poznal, o co jde. Byl to Kidův kůň, jenž ležel na zemi.

Padl výstřel.

Brazos zabrzdil hnědáka a pohlédl na koně před sebou. Viděl, jak bije kopyty kolem sebe, ale pak přestal. Zabil ho snad Kid? Kde se skrýval? Brazos se rozhlížel. Neviděl však nic. Chlapec se musel někde schovat, jenže kde? Pravděpodobně přímo za mršinou koně. Snad na něho teď dokonce nemíří!?

Brazos neměl strach. Po tom všem už se přestal bát smrti.

Pobodl hnědáka do slabin a pomalu jel dál. Přitom se stále díval na mrtvého ponyho. Čekal, že zahlédne lesknoucí se hlaveň pušky. Nic však neviděl.

Padesát yardů před mrtvým koněm však chlapce spatřil.

Ležel na boku za mršinou. Jeho tělo bylo zkroucené nějakou strašnou bolestí. Nehýbal se, jen se mu třásly rty. Nebýt toho výstřelu, Brazos by si myslel, že je mrtvý.

Deset yardů od mršiny zastavil, seskočil a dál šel pěšky. Přitom vůbec nepomyslel na to, že by měl tasit kolt. Nebál se, že na něho Kid bude střílet.

Pomalu mrtvého poníka obešel. Viděl, že Kid má rozšířené zorničky. Pravou rukou si sáhl někam pod sebe.

A pak ji vytáhl a držel v ní Navy Colt ráže 36. Přestože mu cukalo v jeho potem zalité tváři, ruka s revolverem zůstala klidná. Mířil Brazosovi na hlavu.

Dívali se na sebe a mlčeli.

Pak Brazos spatřil díru, do které musel Kidův poník šlápnout. Vedle ní ležel stočený chřestýš. Měl prostřelenou hlavu.

Brazos otevřel ústa. Uvědomil si, proč je Kid tolik zpocený. Chtěl k němu přikročit, ale Kid trhl revolverem proti němu a sykl: „Zůstaň, kde jsi, Brazosi!“

„Kide!“ vykřikl Brazos a kývl na chřestýše. „Dostal tě?“

Kid pomalu přikývl. Pokusil se o úsměv.

„J. R. mi ho poslal z pekla,“ zamumlal. Leskly se mu oči, a vypadalo to, že není zcela při smyslech.

„Zatraceně, pusť mě, ať se podívám! “ zvolal Brazos.

Kid vypálil a kulka hvízdla Brazosovi jen těsně kolem ramene. Dokonce mu roztrhla košili.

Brazos viděl chlapci na očích, že je připraven ho zabít, když k němu přikročí blíž. Poklesla mu ramena. Tři yardy od Kida si pomalu klekl.

„Proč, Kide?“ zašeptal. „Proč do zad?“

Chlapcovým tělem projela křeč, ale pak se zase ovládl. Tiše as častými přestávkami začal vyprávět, jak se J. R. vrátil s Crawfordem k pojízdné kuchyni.

„Crawford byl úplně hotový,“ zašeptal. „Pořád kašlal, bez ustání, prostě furt. Byl zpocený a každý na něm viděl, že má silnou horečku. Křičel jsem na J. R., aby ho s někým poslal do Denisonu k doktorovi. Jenže J. R. neposlouchal. Ten člověk neměl srdce, jenom kus skály nebo ledu. Řekl, že Crawford se tak zpotil strachy.“

Kid na chvíli zavřel oči a zavzlykal. V koutcích úst měl pěnu. Brazos se nehýbal. Když jezdil u Pony Expressu, jednou viděl zemřít člověka na uštknutí chřestýšem. Věděl, že Kidu Banyonovi již nikdo nepomůže.

„Crawford věděl, že J. R. ho…“ začal Brazos, ale chlapec ho přerušil.

„Ano, ano!“ zařval. „Všichni věděli, že J. R. je chladnokrevný zabiják, který jde za svým cílem přes mrtvoly! Nemůžu zapomenout, jak nechal oddělat Strafforda, Gingera a Willowa jenom proto, že porazili jedno jeho tele! Jenom pro jedno tele! Stále mám před očima ten jeho ďábelský škleb! Když pověsil Crawforda na vytáhnutou oj vozu, vykřikl můj vnitřní hlas: Zabij ho! Nenech ho zamordovat další nevinné lidi!“

Zhroutil se. Ruka s koltem značky Navy mu klesla a jeho tělem trhala křeč.

Brazos k němu přiskočil a uchopil jeho hlavu do náručí. Pevně svého přítele, kterého opouštěly síly držel.

„Brazosi!“ zašeptal Kid tichým, sotva slyšitelným hlasem.

„Ano, Kide?“

„Já - já jsem tě miloval jako bratra! Nikdy jsem neměl domov. Moji rodiče zemřeli, když mi bylo dvanáct. Stále jsem žil mezi cizími, kteří se mnou nejednali jako se synem, ale jako s dobytkem. A pak jsi přišel ty a zachránil mě před Killeenem.“ Další křeč strhla jeho slova ze rtů.

„Klid, Kide, klid,“ řekl tiše Brazos. „Víš, že ani já jsem nikdy neměl takového přítele, jako jsi ty? Nejel jsem sem, abych tě zabil. Chtěl jsem s tebou jet dál. Někam na Západ, kde bychom mohli začít nový život.“

Lhal, ale zároveň cítil, že v jeho slovech je zrnko pravdy a upřímnosti. Opravdu by byl schopen toho chlapce zabít? Jenom proto, že zavraždil J. R. Killeena? Ne, tomu nevěřil.

„Díky, bratře,“ zašeptal Kid. Rukama sevřel Brazosovi rameno, pak sebou trhl a… ochabl.

Brazos nevěděl, jak dlouho držel Kida v náručí. Díval se na nebe. Mělo světle šedou barvu. Podruhé za čtyřiadvacet hodin držel v rukou umírajícího člověka, jenž pro něho znamenal víc než všichni ostatní.

Po tvářích mu tekly slzy, když Kidovi kopal hrob. Na hřbetě pinta ho přivezl na malou vyvýšeninu, kde rostly topoly.

Když hodil do hrobu poslední lopatu hlíny, už ani nemohl plakat.

Vzal klobouk do dlaní a pomodlil se. Mlčel, ale v srdci toho měl mnoho, co mohl o svém příteli, který mu byl bratrem, říct.

Celou noc pak stál nad jeho hrobem. Únavu necítil. Když se rozednilo a slunce zalilo krajinu svými paprsky, vůbec se mu nechtělo spát.

Osedlal oba koně a poté, co naposledy pohlédl na hrob pod topoly, vyrazil zpátky na východ.

Měl pevně sevřené rty.

Byl před ním ještě jeden úkol, který měl splnit.

Krátce pomyslel na Rose Killeenovou. Věděl, že už ji nikdy neuvidí. Smrt Kida a J. R. Killeena jeho cit vůči Rose zchladila. Nemohl a nechtěl žít s těmito vzpomínkami.

Pratt se vrátil. Brazos ho uviděl, hned jak vyjel na kopec. Muži u ohně vstali. Dívali se na něho. Podle jejich pohledů poznal, že si myslí, že Kida nedohnal. Nebo že ho nechal běžet.

Brazos věděl, že Kid mezi muži z Warbow mnoho přátel neměl. Pro ně nebyl nikým jiným než vrahem a jako vraha ho také chtěli potrestat.

Když Brazos u lasové ohrady seskočil ze sedla a podal Charliemu Haskellovi uzdu, spatřil Jima Hornea, majitele Diamond A. Stál zde s jedním mužem, kterého Brazos nikdy neviděl.

Brazos se vyděsil. Co tu Horne dělá? Že by i jemu ukradl dobytek Gordon Reese?

Vydal se k němu. Sevřel rty, když si v dáli všiml mnoha křížů. Tam leželi jeho mrtví kamarádi.

Přistoupil k němu Billy Lufkin.

„Ahoj, Brazosi,“ řekl a dodal: „Zack vzal šéfa na Warbow, aby tam mohl být pohřbený vedle své ženy.“

Brazos přikývl. Podal Jimu Horneovi ruku. „Reese?“ zeptal se. Rančer přikývl.

„To samé jako vy,“ poznamenal. „Jenom jsme utrpěli ještě větší ztráty. Rickert je mrtvý. Poslal jsem jeho lidi domů. Ti tři, kteří z jeho mužstva přežili, odjeli s několika zraněnými do Fort Smith.“

Brazos kývl na muže vedle Jima Hornea. Zdálo se, že se jedná o pořádného drsňáka. Hluboko na pravém stehně se mu houpal revolver.

„To je Link Shaw,“ řekl Horne, „můj šéf stáda.“

„A co teď vlastně máte v plánu, Horne?“

Rančer pokrčil rameny. Vypadal velmi rezignovaně.

„Jsme s Shawem sami,“ odvětil. „Co můžeme podniknout proti Reeseovi, když má víc než sto mužů?“

„I kdyby jich měl dvě sta,“ zvolal Brazos. „Dobytek J. R. mu nenechám.“ Jim Horne přikývl. „Slyšel jsem od vašich mužů, že jste J. R. slíbil, že Reese za jeho zločin potrestáte,“ podotkl. „Myslím, že se nezastavíte před ničím, Brazosi. Nezávidím vám. Ten muž je příliš mocný. Toho už asi nikdo nedokáže zastavit.“

„Chcete mu nechat svůj ranč?“ procedil Brazos mezi zuby.

Jim Horne na něho pohlédl se svraštělým čelem.

„O tom jsem neuvažoval,“ prohodil. „Jak jste na to přišel?“

„Nedělejte si iluze, Horne,“ opáčil Brazos. „Představujete si, že prostě jen odepíšete dobytek a vrátíte se na Lampesas River a začnete se chystat na další shánění, možná už na podzim. Přitom dobře víte, že váš ranč je ztracen, když se Reese vrátí z Missouri. Pak zabere jeden ranč po druhém. Nejprve Rickertovo Líné R, pak váš Diamond A a potom Warbow J. R. Reese může nasadit sto mužů. Budete proti němu bojovat?“

Jim Horne sklonil hlavu. V modrých očích šéfa jeho stáda se však zablesklo.

„To jsem už panu Horneovi říkal,“ poznamenal. „Byl jsem zodpovědný za stáda Diamond A a Líné R a šel bych klidně do pekla, kdybych se mohl Reeseovi pomstít!“

„Nemůžeme do Sedalie táhnout s několika lidmi,“ utrousil rezignovaným hlasem Horne.

„Můžeme si nadjet a počkat, až tam přijede Reese,“ reagoval Brazos, „a pak udeřit.“

Jim Horne na něho pohlédl. Chvíli mu trvalo, než se otřepal.

Pak se jeho tvář rozjasnila a řekl: „Kolikrát jsem si říkal, Brazosi, co na vás ten J. R. vidí. Teď už mi to začíná docházet. O.K., jestli pojedete do Sedalie, tak to vám s Línkem Shawem budeme dělat společnost.“

Brazos viděl, že vedle Billyho Lufkina přišel Pratt, jako by chtěl říct něco důležitého.

„Ahoj, Pratte,“ kývl na něho. „Kde jsi byl, když jsem se předevčírem vrátil?“

Pratt cítil nedůvěru, která vyzařovala z ostatních.

„Sledoval jsem stádo,“ prohodil. „Když se setmělo, připlížil jsem se ke kuchyni. Slyšel jsem, jak si vykládají. Reese nemíří do Sedalie.“

Muži na sebe zmateně pohlédli. Začali hovořit jeden přes druhého, až Brazos zvedl ruku a zarazil je.

„Řekni nám, co jsi slyšel, Pratte,“ vybídl ho.

„Reese mluvil o městě v kansaské prérii, které se jmenuje Abilene. Má tam vést železnice. Chce táhnout po Canadian River na západ a přes brod na jih od Fort Rena překročit řeku. Odtud se chce vydat na sever po stezce Jesse Chisholma.“

Muži mlčky hleděli na Pratta, jako by jim vykládal nějakou pohádku.

Jim Horne tiše zaklel.

„Měli bychom někoho poslat napřed do Kansasu,“ řekl. „Sakra, já to tam znám, je tam indiánské teritorium. Ty řeky může dobytek lehce překonat i bez brodů. A je tam dost vody. Sakra, Brazosi, jestli je pravda, co tvrdí Pratt, pak příští rok budeme moct hnát dobytek na sever zatraceně lehčeji!“

Brazos pokrčil rameny. Budoucnost ho teď zrovna příliš nezajímala. Byl rád, že věděl, kam má Reese namířeno.

S koni budou mnohem rychlejší a když se Reese objeví v Abilene, bude ho tam Brazos čekat s koltem v ruce.

Po cestě zahlédli tři velká stáda. Táhla na západ. Brazos svým mužům zakázal se ke stádům přiblížit. Chtěl tak zabránit, aby se Gordon Reese a Craig Thompson dozvěděli, že je někdo sleduje.

Poté, co stáda přebrodila Arkansas River v blízkosti zapadákova, jenž se jmenoval Wichita, Brazos a Jim Horne skutečně uvěřili, že jejich cílem bude Abilene.

Jim Horne a jeho šéf stáda Link Shaw přesto zůstali nedůvěřiví. Teprve, když jednoho večera přijel do jejich tábora jeden muž a posadil se k ohni, uvěřili, že to nejsou fámy.

„Čekáme jenom na první stádo,“ řekl muž, který se představil jako William Sugg. „Pojedu teď padesát mil na jih a budu hledat stáda, která postupují přes indiánské teritorium. Pak je přivedu do Abilene. Můžeme naložit třicet tisíc kusů dobytka denně, hoši! A Joseph McCoy postavil hotel, jaký jste v Texasu nikde neviděli!“

Líčil Abilene, jako by to byl pupek světa.

Billy Lufkin a ostatní kovbojové ho poslouchali s otevřenými ústy.

Fritz Hartmann, světlevlasý Němec, však zasakroval: „Hergot, co si myslíte, že tam bude k mání pro kovboje, kteří si nechali ukrást dobytek? My se tam moc bavit nebudem.“

Brazos na něho varovně pohlédl. Hartmann sklopil zrak.

Ten cizinec nemusel vědět, co se jim přihodilo. Brazos ho poslal tam, kudy táhla tři velká Reeseova stáda. Následujícího rána cizinec vyrazil.

Brazos jel se svými muži po Smoky Hill River. Po dvou dnech stanuli na dohled Abilene.

Po Suggově vyprávění měli hlavy plné nejroztodivnějších představ, ale skutečnost předčila i ta nejfantastičtější očekávání. Projížděli kolem obrovských mříží nádražních ohrad. Jejich poníci se báli kouřících lokomotiv. Když zahnuli od kolejí a přijeli k prvním domům, spatřili i Suggem vychvalovaný hotel.

„Drover’s Cottage,“ stálo nad jeho pompézním vchodem.

„No, jako chata to zrovna nevypadá,“ zamumlal Juan Hermosa. (Pozn. překladatele: cottage znamená anglicky chata.)

Billy Lufkin i ostatní by nejradši šli dovnitř a všechno si tam prohlédli. Brazos je však zadržel. Nechtěl se tam zdržovat.

Jeli dál po Buckeye Street na Texas Street, ta pak zatáčela směrem k Mud Creeku.

Texas street projeli celkem dvakrát.

Pokaždé je sledovaly stovky očí. Možná se místní zarazili nad tím, že se tu objevili texaští kovbojové bez dobytka.

Tam, kde Texas Street zatáčela, stál saloon Alamo. Před ním Brazos slezl ze sedla a přivázal svého pinta k zábradlí. Usmál se, když viděl, jak muži žíznivě hledí do oken, a prohodil: „Zvu vás na drink, pánové.“

V saloonu Alamo v té době nebylo příliš mnoho návštěvníků. Barman je pozoroval s neskrývanou zvědavostí a jeho první otázka zněla: „Jeli jste před stádem?“

Brazos přikývl.

„Bude tu za tři dny,“ odvětil.

Ještě neměli dopitu whisky, když se rozletěly létací dveře a dovnitř vběhl muž se zčervenalým obličejem.

Zastavil se před kovboji a chvíli se vydýchával. Měl krátké, prošedivělé vlasy a šedivý knír. Pohledem těkal z jednoho kovboje na druhého.

„Kdo je šéf?“ otázal se po chvíli.

Brazos k němu přistoupil.

„Já, pane. Jmenuju se Brazos. Zastupuju ranč Warbow z Killeenu v Texasu. A kdo jste vy?“

„Mé jméno je Joseph G. McCoy, pánové,“ představil se spěšně. „Přihnali jste i vy do Abilene dobytek?“

Brazos pozvedl obočí.

„Řekl jste i vy, pane McCoyi,“ zamumlal. „To už sem někdo stádo přihnal?“

Muž se usmál.

„To víte, že ano, pane Brazosi. A doufám, že vy a pan Dillon nebudete jediní, kdo sem přižene dobytek.“

Mužům ztuhly rysy ve tváři.

Brazos udělal jeden krok k hoteliérovi a McCoy si všiml, že něco není v pořádku.

„Jesse Dillon?“ zeptal se Brazos naléhavým hlasem.

Muž přikývl.

„Ano,“ odpověděl. Bylo na něm poznat, že je poněkud zmatený. „Přijel sem ve službách pana Gordona Reese a má asi patnáct tisíc kusů dobytka. Kromě toho by měl pan Reese přihnat do Abilene ještě dalších deset tisíc kusů. Jedná se snad o váš dobytek, pane Brazosi?“

Brazos neodpověděl.

„Víte, kde se pan Dillon zrovna nachází?“ zeptal se tichým hlasem.

Josephu McCoyovi výhružný podtón v Brazosově hlasu neunikl. Svraštil čelo a naklonil hlavu na bok.

„Něco není s panem Dillonem v pořádku?“ otázal se poplašeně.

„O tom si promluvím s panem Dillonem sám, pane McCoyi,“ procedil Brazos mezi zuby. „Takže, kde ho můžu najít?“ Šedovlasý muž se jen váhavě rozhoupal k odpovědi.

„Myslím, že se ubytoval v hotelu Mechant’s.“

Brazos si vzpomněl na velký dům, jež viděli na Texas Street. Na ex vypil whisky a postavil skleničku na pult tak, aby to zapraštělo.

„Počkejte tu na mě,“ prohodil k ostatním, kteří jej pozorovali s přivřenýma očima. Přikročil k němu Jim Horne. „Půjdu s vámi, Brazosi,“ řekl. „Vždyť se jedná i o můj dobytek.“ Brazos však zavrtěl hlavou. „Dillon je můj, pane Horne,“ odsekl. Otočil se a kolem zaraženého Josepha McCoye odešel pryč.

Na dřevěném chodníku jeho kroky duněly, ale na to nedbal. Srdce mu divoce bušilo. Cítil, jak se ho zmocňuje vztek, a pokoušel se uklidnit.

Jesse Dillon byl zrádce, ale on za drátky netahal. On nevymyslel ten zločin, který tak těžce postihl muže táhnoucí do Sedalie.

Tu k němu kdosi zezadu přiběhl. Joseph McCoy.

„Pane Brazosi!“ zvolal. „Jestli chcete řešit nějaký problém s panem Dillonem, tak se radši obraťte na městského maršála!“

Brazos se zastavil a pohlédl na McCoye.

„Pane,“ chladně zamumlal, „jestli chcete dělat obchody s Texasany, tak je nejdřív budete muset poznat. Takové záležitosti řešíme jenom mezi sebou, jako muži. K tomu nepotřebuju žádného maršála!“

Joseph McCoy neměl slov. Díval se za Brazosem, který odcházel. Hoteliér tam stál jak solný sloup.

Brazos spatřil baldachýn hotelu Merchant’s. Rozletěly se dveře a ven vystoupil muž.

Dillon.

Oba se uviděli ve stejný okamžik.

Joseph McCoy něco vykřikl, ale Brazos mu nerozuměl. Viděl, jak se Jesse Dillon zhoupl v bocích a sáhl po revolveru. Nikdy ho tasit neviděl a překvapilo ho, že je tak rychlý.

Neměl čas na nějaké přemýšlení. Bleskově vytáhl svůj jednočinný armádní kolt. Ocitl se v jeho ruce tak rychle, jakoby ho v ní snad pořád držel. Vypálil ještě, než Dillon stačil zmáčknout spoušť.

Kulka kovboje odhodila do dveří hotelu. S třeskotem se rozbilo okno.

Brazos mířil koltem na mrtvého Dillona, který ještě stále držel kouřící kolt v ruce.

Pomalu kráčel k hotelu Merchant’s. Slyšel, jak McCoy vzrušeně křičí: „Proč hned vytáhl zbraň, když vás uviděl, pane Brazosi? Měl přece počkat, co od něho budete chtít!“

„To dobře věděl, pane McCoyi!“ prohlásil Brazos. „Pomáhal vraždit moje mužstvo a uloupit mé stádo. Je to ale jen spolupachatel. Ten hlavní viník tu ještě není! Toho ještě poženu k odpovědnosti!“

Obrátil se. K hotelu běžel jeden muž s hvězdou na hrudi. Před saloonem Alamo stáli Billy Lufkin, Pratt, Jim Horne a jeho šéf stáda Link Shaw a hleděli na maršála.

Brazos počkal, až k němu doběhne. Maršál na něho vrhl zkoumavý pohled a pak se obrátil na McCoye.

„Co se to tu dělo, pane McCoyi?“

„Pan Brazos jednal v sebeobraně,“ odpověděl Joseph McCoy. „Ten chlap na něho vytasil revolver, hned jak ho viděl.“

Maršál pohlédl na Brazose.

„Proč?“ zeptal se.

„To bylo jenom mezi námi dvěma, maršále,“ řekl Brazos. Otočil se a vydal se zpátky k saloonu Alamo.

Nad ohradou Great Western, v níž se po tisících tísnil longhornský dobytek čekající na naložení a transport po Kansaské Pacifické železnici, se vznášela mračna prachu.

Výkřiky kovbojů se mísily s bučením dobytka a pískáním lokomotivy, která tam posunovala vagóny.

Brazos, Billy Lufkin, Jim Horne a Link Shaw se opírali o zeď Drover’s Cottage a dívali se na pět jezdců, kteří odjížděli od ohrady k Buckeye street.

Brazos a ostatní stáli ve stínu baldachýnu, takže jezdci je nemohli poznat.

Gordon Reese ve svém černém redingotu a s cylindrem na hlavě vypadal jak cirkusová opice. Hlasitě se smál. Jeho společníci mu přizvukovali.

Billy Lufkin ukázal na muže jedoucího vedle Reese a sykl: „To je Slim Fergusson. Mějte se před ním na pozoru. Je s koltem po čertech rychlý.“

Brazos přikývl. Díval se upřeně na ty jezdce. Zklamalo ho, když zjistil, že mezi nimi není Craig Thompson. Poloviční Komanč, jenž špehoval u mříží, zjistil, že mezi Reeseovým dobytkem z Býčí hlavy jsou kusy z Diamond A Jima Hornea a Líného R mrtvého Carla Rickerta, ale žádné z Warbow.

Možná zůstal Thompson o něco pozadu. Možná, že to druhé stádo, bylo právě Killeenovo.

Brazos vystoupil ze stínu, když se Gordon Reese a ostatní jezdci dostali na jeho úroveň.

Reese ho okamžitě poznal. Zbledl a prudce zastavil koně. Ostatní také zastavili a pohlédli na čtyři muže, kteří vyšli ze stínu.

„Zdravím vás, Reesei,“ řekl Brazos klidným hlasem. „Pan Horne by vám chtěl poděkovat za to, že jste mu ušetřil všechnu tu námahu a přihnal dobytek až do Abilene. Pan Rickert ovšem bohužel zahynul při vašem přepadení jeho stáda. Dal však panu Horneovi plné moci na to, aby prodával jeho jménem. Jednalo se o šest tisíc kusů. Jak jsem se dozvěděl od pana McCoye, činí cena dobytka dvaadvacet dolarů za kus. To znamená, že dlužíte panu Horneovi a dceři pana Rickerta stodvaatřicet tisíc dolarů, Reesei.“

Yankee střídavě červenal a bledl. Polkl. Nenacházel slov. Vůbec nedokázal reagovat. Naopak Slim Ferguson zachoval klid. Klidně sem skočil ze sedla a široce rozkročen se postavil před Reeseova koně.

„Už jsem o tobě něco slyšel,“ prohodil podivně vysokým hlasem. „Jenom jsem nevěděl, že jsi takový tlučhuba. Oddělat Elkina Boonea nebylo žádné umění, držel revolver jak prase kost. Ale co teď? Nechtěl bys to zkusit se mnou?“

„Žádné střílení!“ zahřměl na Texas Street čísi hlas. Byl to městský maršál, který k nim běžel. Držel v rukou brokovnici s uřezanými hlavněmi a mířil jí střídavě na obě skupiny.

Slim Fergusson se k němu otočil a zavrčel: „Drž se zpátky, ty frajere, nebo tě provrtám! Toto je záležitost mezi Texasany a do té vám Yankeeům nic není!“

Link Shaw si odplivl a nechybělo mnoho, aby se trefil Fergussonovi na botu.

„Obrať se Fergussone!“ vykřikl „A podívej se na ksicht svého šéfa! Pořádně! To je Yankee jak poleno a ten úplně nejhorší, kterého znám. Texasan, který se zaplete s takovým ksindlem pro mě není nic, než svině!“ Slim Fergusson přivřel oči. Znal Shawa a věděl, že tento drsňák věděl, co to je souboj, a uměl s revolverem skvěle zacházet.

„Ty ještě také přijdeš na řadu, Shawe!“ zasyčel. „Ale nejdřív to budu muset vyřídit s tím holobrádkem.“

Městský maršál tam chvíli čaroval s brokovnicí, pak pokrčil rameny a rezignovaně se otočil.

„Kde je stádo z Warbow, Reesei?“ zeptal se Brazos.

Yankee se pomalu vzpamatoval. Zásah jeho zástupce mu nalil odvahy do žil.

„Zeptejte se pana Thompsona,“ odpověděl nenávistným tónem. „Co je mi do dobytka z Warbow? Nic! Teď ještě nic. Slyšel jsem, že J. R. Killeen je mrtvý. Asi nebudu mít moc problémů, když si pohovořím s jeho dcerou o prodeji ranče Warbow, co myslíte?“ Billy Lufkin se rozesmál. „Ten Yankee je ale optimista!“ zvolal. „Ten si vážně myslí, že ještě bude moct zpátky do Texasu!“

Reese zbledl. Rozhodnost ve tváři Texasana ho vyděsila. „Fergussone!“ sykl. Vysoký Texasan okamžitě zareagoval. Byl rychlý.

Brazos viděl, jak se zablesklo a pak pocítil náraz do žeber. Pak sám zmáčkl spoušť.

Abilenem se ozvaly výstřely z revolverů i pušek. Nad místem souboje se vznášel dým, díky němuž se Brazos rozkašlal.

Udělaly se mu červené kruhy před očima. Cítil, jak se mu podlamují kolena. Toho, že se zhroutil, už si nevšiml. Bok jej bolel, jakoby jej někdo bodl nožem.

Oblaka dýmu se rozplynula a Brazos uviděl Fergussona ležet v prachu cesty. Nehýbal se. Vedle něj dřepěl Gordon Reese, jenž vyděšeně hleděl na své ruce, které měl od krve. Před ním ležel na zemi malý revolver, který vytáhl z pouzdra na rameni. Z něj vyšla kulka, kterou zabil Linka Shawa. Jim Horne si klekl vedle svého šéfa stáda a zatlačil mu oči.

Billy Lufkin vrávoravě stál vedle Brazose. Mířil koltem na Gordona Reese a byl rozhodnut vystřelit, jakmile ten padouch sáhne po revolveru.

Tři ostatní Yankeeovi průvodci byli mrtví. Vytáhli kolty společně s Fergussonem, ale proti Texasanům neměli šanci. Jen jednomu se podařilo trefit svého protivníka. Billy Lufkin to dostal do levého ramene.

Ze všech stran se k Drover’s Cottage sbíhali lidé. Z Texas Street kovbojové z Warbow, z ohrad lidé z Býčí hlavy, jež pracovali pro Gordona Reese.

Stáli proti sobě a nebylo pochyb o tom, že stačí jiskra a tento sud střelného prachu vybuchne.

Brazos se ohlédl, když mezi obě znepřátelené skupiny vkročil Joseph McCoy. Muži, který postavil Abilene v kansaské prérii, se zastavil před Gordonem Reesem a zvolal: „Přecenil jste se, pane Reesei! Slyšel jsem o vašich zločinech, kterých jste se dopustil na indiánském teritoriu. Bohužel zatím není podnět k žalobě, ale postarám se o to, aby pan Horne a dědicové pana Rickerta dostali peníze za svůj dobytek.“

Zadýchaný Yankee vstal. Na saku se mu černala vlhká skvrna. Pomalu otevřel ústa, jako by chtěl něco říct. Pak se však zhroutil na zem. Vytřeštěnýma očima hleděl na oblohu nad Abilene.

Brazos se zvedl. Bolesti v boku neustávaly. Billy Lufkin jej podepřel, hned přiskočili i další. Komančský míšenec Juan Hermosa, Charlie Haskell, Pratt, Fritz Hartmann a Jim Coolidge.

Mířili na kovboje z Býčí hlavy, kteří sklonili hlavy a vydali se zpátky k ohradám, kde bučel dobytek.

Poté, co zemřel jejich šéf Gordon Reese, neměli důvod vyvolávat potyčky s lidmi z Warbow.

Brazos a Billy Lufkin byli přivedeni k doktorovi. Dva dny po příjezdu do Abilene však byli všichni kovbojové z ranče Warbow opět na nohou.

Brazos zvedl ruku a dal tak znamení jezdcům za sebou, aby zastavili. Díval se na budovy ranče Warbow. Ještě před třemi týdny ani nepomyslel na to, že je ještě někdy uvidí. Sevřel rty, když si vzpomněl na Abilene a na den, kdy byl dobytek z Warbow přihnán do ohrad cizími kovboji.

Craig Thompson tam s nimi nebyl.

Tři Yankeeové, kteří se představili jako Smith, McCord a Chandler, mu ukázali papír, podle něhož jim na Cimarron River muž jménem Craig Thompson prodal dobytek z ranče J. R. Killeena za 18 dolarů za kus.

Brazos a ostatní s tím nemohli nic dělat. Získali 8 600 kusů dobytka z Killeenova stáda. 150 tisíc dolarů měl teď v kapse Craig Thompson.

Brazos se domníval, že s nimi bude chtít zmizet a to co nejdál. Billy Lufkin však vyslovil podezření, že Thompson pouze jednal za Gordona Reese a určitě se vrátí do Killeenu, aby tam vše připravil na Reeseův návrat.

Ještě v tu samou hodinu vyrazili a po zhruba dvanácti dnech dospěli do Waca. Zde se v jednom saloonu potkali s Zackem Binghamem. Kuchař, který byl úplně namol, jim mohl něco říci teprve, když do něho nalili konev kávy.

Takže, podle jeho vyprávění se Craig Thompson stal novým pánem Warbow. Propustil všechny staré kovboje a pomocníky, kteří na ranči zůstali. Také Zack Bingham a Ed Morenci byli z ranče vypráskáni bičem, když tam přivezli raněné.

„Jsou to všechno Reeseovi lidi!“ vykřikl Zack. „Yankee přes Thompsona úplně ovládl ranč!“

„A Rose Killeenova?“ otázal se tiše Brazos.

Zack sklonil hlavu. Brazos se musel ještě jednou zeptat, než obdržel odpověď.

„Je v Killeenu,“ prohodil.

Brazos se dál neptal. Cítil, že něco není v pořádku, ale nechtěl po tom za této situace dál pátrat. Však se to dozví, až si zrádce Craiga Thompsona podá.

Brazos se otočil. Se Zackem Binghamem jich nyní bylo osm. Billy Lufkin, míšenec, hlídač Charlie Haskell, který chtěl pomstít svého kámoše Petea Stronga a světlovlasý Němec Fritz Hartmann. Vedle Juana Hermosy seděl Jim Coolidge na svém vraníkovi a vzadu se držel Pratt, který ještě stále nebyl ostatními uznáván a který jezdil v mužstvu mrtvého J. R. Killeena jenom proto, že je vedl Brazos.

„Myslím, že máme dost mužů na to, abychom se s Thompsonovou čeládkou vypořádali,“ poznamenal zamyšlený Brazos. „Má sto padesát tisíc dolarů, které patří Rose Killeenové. Nepředpokládám, že by si je uložil u Texaské Státní Banky v Killeenu. Bude čekat, než se vrátí Reese, aby mu pak ty peníze dal. Jenže už mu je nedá, už se Reese nedočká!“

Muži přikývli. Jejich zaryté výrazy svědčily o odhodlání postavit se zradě.

Brazos dal znamení a poté pokračovali v jízdě k ranči.

Kopyta jejich koní rozviřovala prach přestože nejeli rychle. Juan Hermosa mínil, že sucho tento rok zlomí mnoha texaským rančerům vaz. Seveřané, kteří mají plné kapse peněz, pak přijdou a tyto ranče odkoupí za babku. Tak si budou moct vybudovat prérijní impéria, opravdové říše na pastvinách.

Brazos těchto temných myšlenek zanechal. Texas už nebyl jeho zemí. Na několik měsíců si myslel, že zde našel domov, ale se smrtí J. R. Killeena a Kida Banyona tento sen skončil.

Nad Warbow se vznášely obláčky prachu.

Přivřenýma očima Brazos viděl, jak muži vyšli s puškama v rukou z ubytovny a rozmístili se po dvoře.

„Dávejte pozor na to, kam se rozmístili!“ zvolal na ostatní. „Střílejte, když bude Craig Thompson příliš zbabělý na to, aby sám bojoval! “

Ze sedlových pouzder vytáhli karabiny a pušky.

Pratt předjel ostatní a dostal se k Brazosovi. Ten na něj s úsměvem kývl a když uviděl škleb na tváři Billyho Lufkina, rozčileně zvolal: „Sakra, Billy! Už si konečně sáhněte do svědomí a přiznejte si, že Pratt je skvělý chlap, který si zaslouží vaše přátelství! Myslím, že to po cestě i v Abilene mnohokrát dokázal!“

Billy Lufkin se zatvářil kysele.

„Vybral si sám, kdy ti chtěl hodit nůž do zad!“ zavrčel.

Brazos přijel až těsně k němu.

„To je minulost, Billy,“ opáčil mrazivým hlasem. „Pratt je můj přítel a chci, aby sis to laskavě uvědomil. Rozumíš?“

Billy Lufkin pohlédl na Pratta.

„Co na to říkáš, Ebenezere?“ prohodil a nasadil další provokativní grimasu.

Pratt polkl a zrudl. Pak zvedl pušku a namířil ji na Lufkina.

„Který čubčí syn ti prozradil mé křestní jméno?“ procedil mezi zuby.

„Jack Ormsby se ti hrabal ve věcech, když jsi byl jednou na hlídce,“ odpověděl Billy s posměšným výrazem ve tváři. „A našel tam dopis od tvé matky. Stálo tam: Můj milý Ebenezere…“

Rozzuřený Pratt se rozhlédl po ostatních. Dobře věděl, že Billy Lufkin to na mrtvého Jacka Ormsbyho svedl, protože se nemohl bránit.

„O.K., Pratte,“ dodal stále se usmívající Billy Lufkin, „když ti budeme moct říkat Ebenezere, tak na všechno zapomenem.“

Pratt vypadal, jako by měl každou chvíli Lufkina sestřelit ze sedla. Pak však pušku sklonil a kolem nedůvěřivého Lufkinova poníka přijel k Brazosovi.

Poté nejistým hlasem zvolal: „Můžete mi říkat, jak chcete, Billy, jenom když budu moct zase být jedním z vás.“

Chvíli bylo slyšet jen vrzání sedel, odfrkávání zvířat a dusot kopyt. Brazos se pousmál. Věděl, co to pro Pratta znamená být přijat do jejich společenství.

„O.K., Pratte!“ souhlasil Billy Lufkin. Obrátil se k ostatním a prohodil: „Chlapci, já mám ale špatnou paměť! Úplně jsem to jeho křestní jméno zapomněl! Víte někdo, jak se jmenuje?“ S úsměvem zavrtěli hlavami. Prattovi skoro vhrkly slzy do očí, když viděl, jak se na něj ostatní tentokrát už ne zlomyslně, ale přátelsky, usmívají. Vděčně kývl na Brazose a tiše, aby to mohl slyšet jenom on, poznamenal: „Štěstí, že neví, že moje druhé křestní jméno je Habakuk!“

Brazos se zasmál.

Po chvilce dorazili k vysoké bráně ranče Warbow a projeli jí na dvůr obestavěný budovami.

Všude stáli kovbojové s puškami v rukou. Několik z nich Brazos znal z Killeenu. Z mužů, které J. R. najal v Cattlemen’s House, zde však nebyl nikdo.

Craig Thompson čekal na verandě hlavního domu, jakoby mu ranč patřil. Jednu ruku měl volně svěšenou, ale Brazosovi neuniklo, že se špičkami prstů téměř dotýká pažby revolveru.

Jezdci zastavili v oblacích prachu.

Brazos jel kousek dál, až k verandě.

Ostatní utvořili kruh a mířili na kovboje, kteří byli rozmístění po budovách kolem dvora.

„Co tu chceš, ty malý bastarde!“ vykřikl Craig Thompson.

Zack Bingham přijel k Brazosovi.

„Tys už tam nebyl, Thompsone,“ prohodil, „když J. R. předal Brazosovi zodpovědnost za stádo. Spojil ses s bandity Gordona Reese, s vrahy našich kluků! My dobře víme, že tys zabil Jacka Ormsbyho a Sama Greenea! Ty tu nemáš co pohledávat, Thompsone! Dej sem ty prachy za stádo a zmiz, jestli se nechceš houpat na nejbližším stromě!“

Craig Thompson se zašklebil. Upřeně hleděl na Brazose a z očí mu čišela nenávist k mladíkovi, který ho připravil o přízeň rančera.

„To za tebe mluví ten starý osel?“ zavrčel. „Nebo i ty máš co říct, bastarde?“

Brazos zavrtěl hlavou.

„Tady už není co říct, Thompsone,“ procedil mezi zuby. „J. R. nesnášel zrádce, to dobře víš. A já mu dlužím ještě jednu maličkost.“

Craig Thompson přivřel oči.

„Nemáš právo si tady tak vyskakovat, ty bastarde!“ sykl. „Warbow patří Rose Killeenové a jedině ona rozhodne o jeho budoucnosti!“

Brazos si všiml, že Thompson mrkl na své muže, a rychle se otočil.

„Odložte zbraně, chlapi!“ zvolal. „To je záležitost jen mezi mnou a Thompsonem!“ Obrátil se na Craiga Thompsona a prohodil: „Jesse Dillon byl stejný zrádce, jako ty, Thompsone, ale aspoň v sobě našel dost odvahy a bojoval!“ Na dvoře zavládlo ticho. Nikdo ani nedutal.

„Co tím chceš dosáhnout?“ otázal se Craig Thompson s potměšilým úsměvem. „Jestli počítáš s Rose Killeenovou, tak to se zatraceně mýlíš. Rozhodla se ranč prodat Gordonu Reeseovi.“

Brazos cítil, jak jej ochromuje hluboké zklamání. Lže! Zoufale vykřikl jeho vnitřní hlas. Přitom však tušil, že Craig Thompson mluví pravdu.

Musel se ovládnout, jinak by se na předáka Warbow vrhl.

„Rose to možná prodá,“ zvolal. „Ale ne Gordonu Reeseovi. Pan Reese se rozhodl zůstat v Abilene. Kdybys ho chtěl navštívit Thompsone, tak adresa je: Krchov, jedna, dva.“

Tentokrát zbledl Craig Thompson. To, že Gordon Reese již není mezi živými, ho muselo hodně zasáhnout. Vsadil na tohoto muže. Bez něj byl v tomto kraji vyřízený. Zradil totiž svého rančera - J. R. Killeena - a to se v Texasu neodpouští ani po stu let.

„Ty svinský bastarde!“ zasyčel.

Brazos mu viděl na očích, že chce bojovat. Dával na jeho oči dobrý pozor. A pak se v nich zalesklo.

Tasili současně. Brazos instinktivně uhnul doleva. Jednočinný armádní kolt mu do ruky skočil sám. Cítil zpětný ráz. V tentýž okamžik sebou Craig Thompson trhl a oči mu strnuly hrůzou.

Klečel na kolenou a díval se na svůj revolver, který držel v pravé ruce, a nechápal, jak to, že jej už nemůže zvednout.

S hrůzou a úžasem v očích pak padl obličejem na zem. Brazos se pomalu otočil. Tvůj druhý čistič bot, J. R., řekl si v duchu.

Slyšel nějaký hluk, ale nedokázal si ho nijak zařadit. Viděl, jak Billy Lufkin a Zack Bingham mizí v hlavním domě. Po několika minutách se vrátili.

Billy Lufkin držel dva svazky bankovek a kýval jimi na Brazose.

Ozval se dusot kopyt. Brazos se otočil. Muži, které Craig Thompson rozmístil na dvoře, jej opouštěli. Věděli, že tu už nemají co pohledávat.

Někdo položil Brazosovi ruku na rameno.

Byl to Pratt. Muž s jizvou na čele na něj kývl a tiše řekl: „Thompson byl zrádce, Brazosi, a určitě i lhář.“ Brazos se na něho usmál. Zřejmě se Pratt od Kida dozvěděl, co je mezi ním a Rose.

„Měl to všechno v psacím stole J. R.!“ zvolal Billy Lufkin a podal Brazosovi svazky peněz.

Brazos zavrtěl hlavou.

„Nechej si to, Billy,“ prohodil, „a přivez je do Killeenu.“

Billy Lufkin překvapením otevřel ústa. Také Zack Bingham na něho udiveně hleděl.

„Ty už s ní nechceš mluvit?“ otázal se kuchař přidušeným hlasem. „Thompson byl odporný.“

Brazos zavrtěl hlavou.

„To ne kvůli tomu,“ zamumlal lhostejným tónem. „Musím pořád myslet na J. R. a na Kida. Nemůžu tu zůstat, Zacku. Nesnesl bych to.“

Nikdo neřekl ani slovo. Všichni jen zádumčivé pozorovali Brazose. Možná mu nerozuměli, ale jeho rozhodnutí akceptovali.

Pomalu se vydal ke svému pintovi. Měl ztěžklé nohy, jakoby byly z olova. Stáhlo se mu hrdlo, když pohlédl na poslední muže z Warbow. Rád by s nimi ještě prohodil pár slov, ale už to nedokázal.

Popustil pintovi uzdu a vyrazil k bráně.

Když jí projížděl, vzhlédl ke starému napjatému komančskému luku, k jehož tětivě byl přiložen šíp. Znamení J. R. Killeena, které mělo v Texasu zářit na věky.

Teď však všechno bylo jinak. Smrt to změnila.

Smrt? Ne, pomyslel si Brazos. Ne, ve skutečnosti za to mohla nedostatečnost lidí, jejichž zapálení pro věc skončilo s Killeenovou smrtí. Snad mu doopravdy chyběl syn.

Na pahorku za rančem zastat a shlédl dolů.

Muži ještě pořád stáli na dvoře.

Ebenezer Habakuk Pratt vyhodil svůj klobouk do vzduchu a vykřikl: „Třikrát hurá pro nejlepšího chlapa, co kdy jezdil za Warbow

Brazos slyšel jejich řev. Naposledy na ně kývl. Pak pobodl pinta do slabin a vyrazil dál.

Teprve mnohem později zjistil, že podvědomě mířil jedním zcela určitým směrem.

Dorazil k vyschlému korytu a pohlédl na převislý břeh, pod nímž tenkrát v zimě všechno začalo. Při vzpomínce na Kida ho píchlo u srdce.

Chvíli tam mlčky stál, pak zvedl hlavu a obrátil se na sever. Nechtěl, aby ho jeho minulost připravil o chuť do života. Vždyť ho měl ještě celý před sebou.

Pomyslel na Josepha McCoye, muže, který z ničeho postavil v prérii město - Abilene. Od něho se dozvěděl o plánu vybudovat přes celý kontinent železnici.

To byla ohromná věc a Brazos se už nemohl dočkat, až to uvidí na vlastní oči.