John Kirby

Colorado western 019. Údolí Rio Grande

Před pěti lety opustil Jim Averill svůj domov, údolí Rio Grande, protože jeho starší bratr Rip byl silnější. Jenže pak dospěl a chtěl dokázat, že mu nic nezabrání v tom, aby si vybojoval své místo v údolí. A nepřišel sám. Přivedl s sebou stádo o tisíci ovcí a mužstvo drsných Texasanů. Oba bratři se proti sobě postavili jako dva rozezlení býci. Ani jeden nechtěl ustoupit. Oba totiž chtěli ovládnout údolí Rio Grande a získat krásnou Rocky McBannionovou.

Když vlak zpomalil a vjel na nádraží v Alamose, Jim Averill zvolal: „Tak, a jsme tady! Jak se ti ta díra líbí?“

Šedovlasý, mohutný muž, který stál vedle něho na plošině posledního vagonu, se vysmrkal a utřel si ruku do tmavých plátěných kalhot. Na nohou měl obuty kavaleristické holínky. Byl přibližně stejně vysoký jako Jim Averill, ale mnohem mohutnější. Krk měl jako býk. Pod pestrobarevnou vlněnou košilí se mu vzdouvala mohutná hruď. Starý, špinavý šátek a kavaleristický stetson s označením jeho bývalého pluku jen dokreslovaly zpustlý vzhled.

„Dobytkářské městečko jako vyšité, Jime,“ řekl a zakroutil hlavou. „Co do tebe vjelo, že chceš zrovna sem?“

„Nic, Alisi,“ prohodil Averill a položil mu ruku na rameno. „Jednou ale někde začít musím, nemyslíš? Nebo máš strach? To si snad mám myslet, že se Alister McGoohan bojí několika honáků?“

„Ještě uvidíme, až vyložíme ovce,“ odtušil McGoohan. „Jenom počkej, až je poženeme z rampy.“

Jim Averill mlčel. Věděl, že McGoohan má pravdu. Ale i on měl pravdu. Někde začít museli.

Jim Averill byl vysoký, štíhlý, ba až skoro vychrtlý muž. Jeho ostře řezanou tvář zastiňoval stetson, pod nímž se černaly havraní vlasy. Na první pohled i podle řeči se dalo Poznat, že je rodilý Texasan. Měl na sobě tmavý, městský oblek, kalhoty zastrčené v holínkách. Pod sakem se mu rýsovaly pažby dvou těžkých revolverů.

Jim Averill už si se svými ovcemi užil problémů dost a dost a když přijel do Alamosy, věděl, že to ani tady nebude jiné.

Jakmile vlak železnice Topeka & Santa Fé Pacific přijel k překládací rampě, odepnul Jim Averill bezpečnostní řetěz. Pak skočil na špinavé nástupiště, aniž by šel po schodech, sundal si stetson a rukávem saka si utřel pot z čela.

Rozhlédl se kolem sebe.

Alamosa bylo hezké, poměrně klidné městečko, přestože ho Jim nazval dírou.

„Nejlepší by bylo, kdybychom je vyložili hned, Alisi,“ řekl bez toho, že by se otočil.

Stojící lokomotiva funěla jako nějaký odpočívající drak.

McGoohan slezl za ním a poškrábal se na nose.

„Jime,“ prohodil neklidným hlasem. „Cítím trable. Mám na to nos. Jsme tu přímo uprostřed dobytkářské oblasti. Proč mě neposlechneš a nejedeš do Arizony? Odtud by nás přece nikdo nevyhnal.“

„V Arizoně neuživíš ani krysu, natož pak ovci,“ odpověděl Jim Averill. „Ani Navahové tam nedokážou najít dost trávy pro svůj dobytek.“

Pak z vagonu seskočili i další chlapi a shromáždili se kolem Jima

Averilla a McGoohana. Jednalo se o takřka tucet lidí, které Jim Averill velmi pečlivě vybral. Nešlo jenom o to, aby rozuměli ovcím, ale také aby věděli, co s koltem. Mezi muži proběhlo několik velkých, huňatých ovčáckých psů, kteří se pak posadili a poslušně hleděli na své pány.

„Vypustíme ovce,“ řekl Jim. „Vyžeňte je do prázdných ohrad. A pořádně je spočítejte, ať nějaké nezůstanou ve vagonech. Zhruba hodinu tu zůstaneme, pak stádo odeženeme na západ, do San Juan Mountains. Až všechno vyřídíme, postavíme tam stráže a setkáme se v saloonu. Musím s vámi mluvit.“

Muži mlčky přikývli a odešli i se psy. McGoohan, který stál vedle Jima, se za nimi díval.

Náhle prohodil: „Podívej, Jime! Máme návštěvu. Teď to teprve začne!“

Jim Averill se otočil a spatřil asi půl tuctu mužů vycházejících ze saloonu. Chvíli zůstali stát ve stínu baldachýnu. Pěkně se jim při tom protáhly obličeje.

Byli to honáci, o tom nemohlo být pochyb. Měli na sobě prostý oděv kovbojů z Colorada, těžké kožené chrániče nohou s třásněmi a špinavé košile. Poté, co se dost vynadívali, vydali se prašnou ulicí směrem k vlaku. Dva z nich po cestě vytáhli ze sedlových pouzder svých koní přivázaných před saloonem winchestrovky.

Jim Averill pohlédl na McGoohana a zhluboka se nadechl. „Máš pravdu, Alisi,“ řekl a svraštil čelo.

„Teď to začne. Lidé z Alamosy nás nechtějí nechat ty ovce vyložit.“

„Svolám chlapy,“ navrhl McGoohan.

Jim mu však položil ruku na rameno.

„Jenom je nech při jejich práci,“ podotkl. „Stačí trošku ostřejší slůvko a…“

„Co teda uděláš, chlapče?“

„Uvidíš,“ odpověděl Jim Averill. „Běž jim naproti a promluv s nimi.“

McGoohan chtěl pryč, ale Jim Averill ho zarazil.

„Odepni si opasek.“

„Zbláznil ses?“

„Udělej, co ti říkám, Alisi.“

„Já k nim bez revolveru nepůjdu.“

„Je jich šest a ty jsi sám,“ dodal Jim. „Nebuď blázen a odepni si ten opasek!“

McGoohan si váhavě odepnul opasek a hodil ho na plošinu vagonu.

„Dobrá,“ řekl. „Ale jestli se něco stane, pak ať tě ochraňují všichni svatí, hochu!“

Jim se usmál a opět vylezl na plošinu. Vrátil se do vagonu a z haldy zavazadel tam vyhrabal své sedlo, na němž byla připevněná dvě sedlová pouzdra. V jednom z nich měl dlouhohlavňovou winchestrovku model 73, v druhém dvouhlavňovou Parkerovu brokovnici se zkrácenými hlavněmi. To je těžká zbraň velkého kalibru. Jim otevřel komory obou hlavní a přesvědčil se, že jsou nabité.

Poté přistoupil k oknu, otevřel ho a vyskočil na druhou stranu nástupiště. Pak běžel až k lokomotivě, kde se schoval za kotlem.

McGoohan a šest kovbojů zatím stáli stranou od vozu s ovcemi, které po rampě cupitaly do ohrady. Hlídali je dva, tři Averillovi pasáci, kteří velmi nevrle pozorovali kovboje. Měli ruce položené na pažbách koltů, ale žádný z nich se ani nehnul.

Jim Averill se přesvědčil o tom, že těch šest se zabývá McGoohanem. Pak se přikrčil a rozběhl se k věži s vodou, odkud zrovna lokomotiva čerpala vodu. Strčil si brokovnici za opasek, takže mu hlavní skoro drcala do brady. Vylezl po žebříku nahoru, na plošinu kolem nádrže s vodou. Pak brokovnici opět vytáhl.

Slyšel, jak McGoohan pod ním říká: „…uděláme, co považujeme za správné. Toto je volná vládní půda, kde si může pást svá stáda každý, bez rozdílu.“

„Vypadá to, že jsi mě nepochopil, dědku,“ opáčil jezdec, který mluvil za ostatní. „Tady žijí lidé, kteří nesnesou smrad těch ovcí. Rozumíš? Zažeňte je zpátky do vagonů a pokračujte.“

„Vy jste tu vládní půdu koupili, nebo co?“ odpověděl otázkou McGoohan. „Přišli jsme sem, abychom tu pásli svá stáda, a jestli vám nepatří všechna půda mezi San Juan Mountains a Sangre de Cristo Range, tak je tu také pást budeme.“

„Vypadá to, že je nedoslýchavý, Dane,“ poznamenal další z honáků. „Nechce pochopit, že se nám tu daří i bez ovcí.“

„Jo, taky se mi zdá,“ prohodil jiný. „Takže, dědku, řekni tvým lidem, ať ty přežrané potkany zase naloží zpátky.“

McGoohan na něho pohlédl. Cukalo mu ve tváři. Beze slova se otočil a chtěl odejít.

Jim Averill viděl, jak k němu jeden z kovbojů přikročil, chytil ho za ruku, obrátil ho a udeřil pěstí do obličeje.

McGoohan zavrávoral a málem padl na kolena. Z nosu se mu vyřinula krev.

Bezděky přitom sáhl směrem k opasku, ale pak se zarazil, protože si uvědomil, že u sebe vlastně nemá zbraň.

„Ani se nezkoušejte dotknout koltů, ovčáci,“ zařval jeden kovboj a namířil brokovnicí na muže stojící poblíž.

Jim Averill vstal s puškou v rukou.

„Jenom to zase polož!“ řekl výhružně. „První z vás, kdo zvedne hlaveň, to koupí. Jste tak blízko, že se nemůžu minout.“

Zraky všech se upíraly na něho. Muži s winchestrovkami se lehce pohnuli.

„Nezkoušejte to,“ varoval je Jim. „Každopádně jsem rychlejší než vy.“

„A ty jsi kdo, frajere?“ zeptal se muž, který bouchl McGoohana. „Patří k vám?“ zeptal se McGoohana.

„Ano, patřím k nim,“ odpověděl místo McGoohana Jim. „A teď pěkně odhoďte zbraně a odepněte si opasky. Rychle!“

Po krátkém váhání muži udělali přesně to, co chtěl.

„Tak se mi to líbí,“ řekl Jim. „A teď zase zmizte, pánové.“

„Jestli si myslíte, že se nám tu budete roztahovat, tak to se sakra mýlíte,“ zvolal jeden kovboj. „My pošleme ty vaše ovce i vás k čertu.“

Jim si ho změřil pohledem. „Za jaký ranč jezdíte? Kdo je váš šéf?“ zeptal se.

„Do toho ti nic není, ovčáku,“ zavrčel kovboj. „Ale to jméno ti řeknu, ať si ho dobře zapamatuješ. Jezdíme za ranč Maltézský kříž. A náš rančer se jmenuje Rip Averill. Ten vás klidně požene přes půl Colorada, když na to přijde.“

Jim Averill sklonil hlaveň své parkerovky.

„Tak dobrá, jeďte teď k vašemu rančerovi a vyřiďte mu, že přijel Jim! Jenom to, víc nic, on už bude vědět, o co jde. Jestli ode mne něco bude chtít, ať přijde do San Juan Mountains. Stačí, jenom když půjde po stopách našeho stáda, pak nás nemůže minout.“

„Okamžik,“ ozval se McGoohan. „Než ty chlapy pustíš, Jíme, tak bych si rád něco vyřídil.“

„Prosím, posluž si. Ale nemáme času nazbyt.“

„Bude to jen chvilka,“ řekl McGoohan. „Nemám pravdu, kámo?“

Poté se rozpřáhl a udeřil ho, ale tak, že by tím musel porazit i býka. V této ráně byla soustředěna veškerá zlost poníženého člověka. Kovboj odletěl několik sáhů a s roztaženýma rukama padl na záda.

McGoohan k němu přistoupil, promasíroval si pravou pěst a pohlédl na něho. Poté se obrátil na pět ostatních honáků a řekl: „Už dlouho mě pálila pěst. Všude, kam jsme přišli, byli takoví idioti jako vy. Člověk si nejdřív musí trošku protáhnout kosti, než narazí na normální lidi. Vypadněte!“

Jim Averill viděl, jak těch pět kovbojů vzalo svého omráčeného druha ze země a odnesli ho ke svým koním u saloonu. Poté na ně nasedli a mlčky odjeli z města.

Jim slezl z věže a zajistil parkerovku.

„Tak, teď máme dost času na to, abychom to stádo vyložili,“ poznamenal’. Obrátil se k ostatním pasákům a dodal: „Pokračujte. Dneska musíme opustit město.“

McGoohan doprovodil Jima k osobnímu vagonu a za chůze si zapnul opasek. „Jak bude reagovat brácha, Jime?“

„To uvidíme ještě dneska večer. Vlastně jsem ho chtěl na Maltézském kříži navštívit, ale to už teď asi nepůjde.“

„Myslíš, že přijde?“

„Ano.“

„Jak je to mezi vámi?“

„Považujou mě za černou ovci Averillů. Když se dozví, že se ze mne stal chovatel ovcí, jenom se v tom utvrdí.“

„Zrovna jsem ti chtěl říct, abys ty peníze, co jsi vydělal v pokeru, dal do pozemků a nakoupil dobytek, ne ovce.“

„Ty ovce ještě pořád můžeme prodat na Jihozápadě,“ odpověděl Jim. „Krom toho se na dobytkářství nehodím. Mám na to příliš neklidnou krev, víš.“

„Říkám ti, že ti ty chundelaté mrchy jednou zlomí vaz, chlapče. Někdy se mi zdá, že jsi ty ovce koupil jenom proto, abys Ripa naštval.“

„To jsi potom pravdě blíž, než si myslíš,“ podotkl Jim.

Saloon Cattlemen, který stál hned vedle alamoského nádraží, byl saloonem rančerů a kovbojů.

Jim Averill to poznal okamžitě, když tam vstoupil. Za mosazí ozdobeným pultem viselo křišťálové zrcadlo a nad ním hlava texaského dlouhorohého býka. Na druhé straně, nad piánem, se na zdi skvěla další vycpaná býčí hlava.

V tuto denní dobu byli Jim s McGoohanem v saloonu jedinými návštěvníky. Pomalu přicházeli k pultu.

„Láhev whisky,“ prohodil Jim, ještě než tam přišli. „Ale kvalitní, staré whisky, ne takové, co je v sudu čtrnáct dní.“

Barman ho ignoroval a pokračoval v leštění sklenic. Jim si sundal klobouk a položil jej na pult.

„To jediné, co v tomto krásném městě nechci, je humbuk,“ řekl klidným hlasem. „A to jediné, co chci, je jedna láhev whisky. Aspoň zatím,“ dodal. „Venku vykládá tucet chlapů ovce a to je zatraceně těžká dřina. Za půl hodiny přijdou sem a budou chtít whisky. Už pět dnů nevypili ani kapku alkoholu. Můžeš si velice snadno spočítat, co ti tu nadělají, když nedostanou, co budou chtít. No, takže myslím, že se budeme moct rozumně domluvit. Ne?“

Rukávem utřel zaprášenou etiketu jedné láhve stojící na barovém pultu, zuby ji odšpuntoval a nalil dvě sklenice, které mu přisunul McGoohan.

Poté se napil. Cítil, jak se mu v útrobách rozlévá teplo. Do očí mu vhrkly slzy.

„To mi chybělo,“ poznamenal.

McGoohan mu nalil znovu.

„Kam chceš v San Juan Mountains?“ otázal se. „Znáš hory? Kdo ví, jak budou ovce reagovat na horský luft?“

„Dobře,“ řekl Jim. „Znám hory po obou stranách Rio Grande jako své boty. S Ripem jsme tudy dřív častokrát jezdívali. Když je tam nahoře necháme jenom měsíc, získají hodně na váze. Kromě toho vrhnou jehňátka. Za čtvrt roku bude mít stádo třikrát větší hodnotu než teď, Alisi.“

„Když nás do té doby nevyženou,“ podotkl McGoohan. „Nerad bych, kdyby se zase střílelo. Víš, Jime, jsem starší než ty a možná se na to všechno dívám jinak. Ale když si vzpomenu, jak Curlyho a Simona zastřelili v Albuquerque, pak se musím ptát, jestli to, co děláme, je správné. Proč si nezaložíme ranč někde v Coloradu nebo Oregonu? Bylo by to přece lehčí.“

„Později možná,“ prohodil Jim. „Možná to jednou uděláme, Alisi! Ale nejdřív chci vidět, jak se bude tvářit Rip!“

„Neznám ho,“ řekl McGoohan, „ale jednoho Averilla znám a to mi stačí. Jestli je Rip stejný jako ty, pak přitáhne s celým svým mužstvem do San Juan a rozdupe nás i s naším stádem. Přesně tak bys totiž reagoval ty.“

„Rip byl vždycky jiný než já,“ zamumlal Jim. „Neviděl jsem ho pět let.“

Nedopověděl to, protože do saloonu se s velkým povykem nahrnulo deset mužů.

„Kdo hlídá?“ zeptal se McGoohan.

„Wes a Kirby jsou u ohrad.“

„Hej, podívejte se, jak se kysele tváří,“ zvolal jeden z mužů a ukázal na barmana. „Co je s tebou? To ses napil octa, nebo co?“

„Nemá nás rád,“ prohodil jiný. „Hej, moc ti nevoníme, co? Co kdybychom ti tak rozbili to zrcadlo? Možná ti to rozváže jazyk.“

„Nechejte ho v klidu a pijte whisky,“ řekl McGoohan, zatímco sledoval, jak Jim Averill prstem namočeným ve whisky kreslí po desce barového pultu jakousi mapu.

„Toto je cesta, kterou musíme urazit,“ oznámil mu. „Několik mil odtud začíná stará bizoní stezka. Po ní pojedeme dvacet mil a pak zahneme ostře na západ a vydáme se do hor. Když se nám tam podaří zůstat měsíc nebo dva, vyplatí se to. Pak se horami a po řece dáme na jih a zamíříme do Los Alamos v Novém Mexiku.“

McGoohan zadumaně potřásl hlavou.

„Ale chtěl jsi přece na západ, do Trinidadu, ne Jime?“

„Přemýšlel jsem o tom ve vlaku. Nedostali bychom se přes řeku. Dobytek se přebrodí, ale ovce ne. Nasákla by jim vlna a z tisíce zvířat by se na druhou stranu nedostala ani tři.“

„A co, když na cestě na jih narazíme na hordu Apačů nebo Komančů? Jestli stádo splaší, pak ho nezastavíme. Harvey Sloane ztratil pět tisíc ovcí, když mu Apačové kmene Jicarilla při přepadení splašili stádo.“

„Mám takový plán, ale to nejdřív musíme na jih,“ řekl Jim. „Do té doby budeme mít několik týdnů času. Víš, Alisi, když stádo poženeme do Los Alamos pomalu a budeme mít štěstí, budou ovce tak tlusté, že se sotva udrží na nohou.“

McGoohan se chtěl napít whisky, ale zarazil se.

„Chlapče,“ zvolal. „Snad to stádo nechceš pro…?“

Nedořekl, neboť náhle třeskl výstřel a po něm další.

McGoohan se otočil tak rychle, že mu vystříkla whisky ze sklenky.

„Zatraceně!“ vykřikl. „Vždycky jsem to věděl. Ti zatracení…“

Víc Jim nerozuměl, protože přiběhl k létacím dveřím, rozrazil je a ocitl se na ulici.

Opět padly výstřely v blízkosti ohrad, v nichž se tísnily ovce. Jim běžel přes ulici, podél nádraží až k ohradám. V běhu vytáhl oba své revolvery. Rozhlédl se, ale žádné hlídače, kteří tu měli být, neviděl.

Náhle se za vlakem objevil jeden muž, podplazil se pod vagonem, narovnal se a utíkal k němu. Šlo o Kirbyho Slaglea, vysokého, světlovlasého Texasana s propadlými tvářemi a tvrdýma, šedýma očima. Jako ostatní, i on měl na sobě prostý oděv kovboje.

V ruce držel winchestrovku. Kývl na Jima Averilla a běžel kolem ohrady. Jim ho následoval. Dorazili ke studni, kde ležel jeden muž a lehce se pohyboval. Byl to Wes Kelsey, druhý z hlídačů.

Když Kirby Slagle uslyšel Jimovy kroky, obrátil se a řekl: „Ti psi postřelili Wese, pane Averille. Podívejte se na to!“

Jim schoval oba revolvery a klekl si k hlídači.

Jeden pohled na jeho potem zalitou, bolestí zkřivenou tvář mu stačil. Muž si tiskl pravou ruku k levému rameni.

„Sundej tu ruku, Wesi,“ prohodil. „Podívám se na to. Co se stalo?“

„Myslím, že to je čistý průstřel,“ zasténal Kelsey. „Není to tak zlé, pane Averille. Au, sakra!“

Jim mu strhl košili z poraněného ramene, roztrhl Kelseyův šátek a očistil mu okolí rány od krve.

„Uslyšel jsem dva výstřely a viděl jsem muže mizet za vlakem,“ řekl Slagle. „Určitě byli od chlápků, které jsme předtím poslali domů. Pronásledoval jsem je, ale měli své koně za vlakem a než jsem se tam podplazil, byli už příliš daleko. Nemyslím, že jsem někoho z nich trefil.“

McGoohan, který mezitím přichvátal s ostatními, odsunul Jima Averilla stranou a prohlédl si Kelseyovo zranění. Byl bledý a kroutil hlavou.

„Věděl jsem, že to přijde,“ podotkl. „Jime, varoval jsem tě, ale ty jsi mě nechtěl poslechnout.“ Podíval se na Kelseye a řekl: „Proč jste stříleli, Wesi?“

Kelsey se se Slagleovou pomocí posadil a zhluboka se nadechl. „Ti špinaví kraváci přišli k ohradě,“ zamumlal. „Překvapil jsem je, ale jeden z nich střílel okamžitě, jak jsem na ně zavolal. Viděl jsem jen, jak se otočil, a potom jsem to dostal.“

„Musíme ho vzít k doktorovi,“ poznamenal McGoohan a pohlédl na Jima. „Je to sice čistý průstřel, ale nemá cenu riskovat, aby dostal ranovou horečku.“

Jim Averill přikývl. „Dokážeš jít, Wesi?“ zeptal se. „Nebo tě mají dva chlapi odnést?“

Kelsey zavrtěl hlavou. „Půjdu sám, jenom když mi někdo pomůže na nohy.“

Lékařův dům stál na opačném konci Hlavní ulice. Wes Kelsey už se sotva udržel na nohou, když tam konečně dorazili. Jim Averill a Slagle ho museli podpírat.

Averill zazvonil. Ozvaly se kroky a pak se otevřely dveře, v nichž stála štíhlá dívka se zrzavými vlasy a zelenýma očima.

„Z cesty!“ zvolal Jim a odstrčil ji stranou.

Kelseye už museli táhnout. Ztratil vědomí.

„Kde je doktor?“ zeptal se Jim. Rozhlížel se. Pomalu si přivykal na tmu vevnitř. „Potřebujeme doktora a rychle!“

„Co ode mne chcete?“ ozval se čísi drsný hlas. Objevil se malý, kulaťoučký muž, který za sebou práskl dveřmi. „To už si člověk nemůže ani po obědě pospat? Jestli mi sem vedete nějakého ožralu, tak vás vypráskám z domu. To s tím chlastem nemůžete počkat aspoň do neděle, vy prasata?“

„Šetřte si ty nadávky pro jiné, doktore,“ prohodil Jim. „Ten muž má prostřelené rameno a krvácí.“

Doktor McBannion otevřel jedny dveře a řekl: „Přiveďte ho dovnitř a položte ho na stůl. Rocky, ohřej vodu a přines obvazy.“

Rozřízl Wesu Kelseyovi košili a vatou mu očistil ránu.

„Krvácí jak svině,“ prohodil. „Doufám, že není poraněná žádná tepna. Jak se to vlastně stalo? Zase se střílelo, že? Z kterého ranče vlastně jste? Vůbec vás neznám, nikdy jsem vás neviděl.“

Sklonil se na raněným a prohlédl si prostřelené rameno.

„Nepatříme k žádnému ranči,“ řekl Jim. „Přijeli jsme do Alamosy dneska, doktore, a přivezli jsme s sebou tisíc ovcí.“

McBannion svraštil čelo a zvedl hlavu. „Ovcí? Vy jste ovčáci?“

„Proč? To pracujete jen pro kovboje a rančery?“ zeptal se Jim.

McBannion opět sklonil hlavu. Kelsey začal v bezvědomí sténat.

„Buďte opatrný,“ řekl Slagle a přistoupil ke stolu.

„Běžte mi ze světla,“ zvolal McBannion bez toho, že by odtrhl oči od rány. „Stíníte mi! Jen počkejte, až si to s vámi vyřídí rančeři! Pak si tolik vyskakovat nebudete!“

Pohlédl přitom na Jima Averilla. A to nijak přátelsky.

Jak se jmenujete, pane?“ zeptal se.

„Averill!“

McBannion na něho vrhl dlouhý, zkoumavý pohled, načež odložil vatu a podotkl: „Jim Averill, že ano? Černá ovce Averillovy rodiny. Mám pravdu?“

Jim Averill pomalu přikývl. Všiml si že doktorův pohled sklouzl k těžkému, stříbrem pobitému revolverovému opasku, v jehož pouzdrech se houpaly dva těžké revolvery Bisbee ráže 45 se slonovinou vykládanými pažbami.

Na chvíli se doktorovi objevili v očích zvláštní jiskry, ale hned zmizely.

„Jim Averill,“ brumlal si. Jeho tvář se stáhla v jakési kyselé grimase, nesvědčící zrovna o nějakém velkém uspokojení.

„Jo,“ prohodil, „myslel jsem si, že se jednoho dne vrátíte, Jime. A nikdy jsem nepochyboval, že pak v alamoském okrese poteče krev. Asi jste toho zažil příliš mnoho na to, abyste mohl zapomenout, že? Už to ví Rip, Jime? Ví, že jste se vrátil?“

Jim Averill pokrčil rameny. „Jestli ne, tak se to brzo doví.“ McBannion uhnul jeho pohledu a přikývl.

„Ano, ano,“ řekl. „Jenže… Za poslední roky se… Jak dlouho jste byl pryč, Jime? Za těch pět let se toho hodně změnilo. Maltézský kříž ovládl kraj. Rip je nekorunovaným králem Alamosy. Myslím, že ho to, že jste se tu objevil, příliš nepotěší.“

„Nechci s ním mít žádný problém,“ odpověděl Jim klidným hlasem. „Pořád jsme přece bratři. Chci po něm jenom to, aby mi tu v začátcích pomohl. Potřebuju pro své ovce zem, doktore. Musím pro ně mít pastvu a vodu.“

McBannion zvedl obočí.

„Chtěl bych vám něco říct, Jime,“ spustil. „Rip vám nepomůže.“

„To mě furt tolik nenávidí?“

„Ne, to nemyslím. Měl dost času, aby nad tím přemýšlel. Ale… Nemůže vám pomoct. Ohrozil by tím svou vládu nad krajem. Všichni malí rančeři by se postavili proti němu, kdyby se dal do kupy s chovateli ovcí. Mohl bych vám dát jednu dobrou radu? Vykašlete se na Alamosu. Proč netáhnete do Oregonu? Nebo Wyomingu? Nebo do Montany?“

„Protože jsem si vybral Colorado.“

„Ale Colorado je velké. Na severu je spousta volné půdy, Jime.“

„Ne, doktore, musím zůstat v Alamose.“

„Jste blázen a paličák a…“

Otevřely se dveře a objevilo se v nich děvče s porcelánovou mísou s horkou vodou a balíčkem obvazů podpaží.

„Přines tu vodu sem, Rocky,“ pokynul jí McBannion.

Jim Averill ji sledoval. Byla útlá a dobře rostlá, jen hlavu měla možná trošku malou. Zrzavé vlasy měla svázané do ohonu. Byla oblečená do hedvábných šatů, které dobře pasovaly k jejím zrzavým vlasům a zeleným očím.

McBannion ukázal rukou na Jima a řekl: „To je Jim Averill, Rocky Možná už si na něho nevzpomínáš. Je to Ripův bratr!“

Pohlédla na něho a začervenala se.

„Jime!“ řekla jen.

Jim smekl klobouk.

„Ahoj, Rocky,“ pozdravil. „Už jsme se dlouho neviděli, co? Naposledy, co jsem tě viděl, jsi byla malá holka se zrzavým copem.“

„Teď už to ale žádná malá holka není,“ poznamenal McBannion, „už je jí skoro dvacet. Když jste odjel, Jime, bylo jí sotva čtrnáct. Zasnoubili se s Ripem. Na její dvacáté narozeniny se vezmou.“

Jim Averill přikývl. „Je to pravda, Rocky?“ prohodil.

„Ano, Jime.“

„Pak vám přeju hodně štěstí.“

„Děkuju. Zůstaneš tady?“

„No, myslím, že ne, Rocky.“

Díval se na ni a tak ho ten pohled vyvedl z míry, že se musel podívat jinam.

„Musím už jít, doktore,“ obrátil list. „Musíme to stádo vyhnat do hor dřív, než se setmí. Nechám Kelseye u vás. Mám za něho zaplatit předem?“

„Ne,“ odpověděl McBannion. „Ale přijďte si pro něho, hned jak budete moct. Chovatele ovcí tu nenávidí a já nechci, aby se v mém domě něco stalo.“

„Vyprovodím tě,“ řekla Rocky a vzala Jima za ruku. „Nedělej si p svého přítele starosti. Táta ho zas postaví na nohy.“

Před domem zůstali stát, zatímco Slagle vyšel na ulici a rozhlédl se tam.

Jim Averill chvíli váhal, ale pak pohladil Rocky po tváři.

„Asi by bylo lepší, kdybych se nikdy nevrátil,“ zamumlal. „Takže ty si chceš vzít Ripa? Miluješ ho, Rocky?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla. „Vážím si ho, Jime. A to je něco, co můžu říct jen o velmi málo lidech. Vážím si ho a důvěřuju mu. Je to výborný člověk.“

Jim viděl, že se jí zaleskly oči a přikývl.

„Ano, to asi je, Rocky. A já jsem všechno, jenom ne výborný. Holt, to je život.“

„To jsem nechtěla říct, Jime,“ odpověděla. „Ale víš, tys byl tak dlouho pryč a Rip byl jediný muž, který byl ke mně milý, bez toho, že by za to něco chtěl.“ Sklopila oči a tichým, sotva slyšitelným hlasem, dodala: „Byl jsi příliš dlouho pryč, Jime. Podívej, to, co bylo mezi námi, byla jen dětská láska. Víš, já…“

„Já vím, co chceš říct,“ přerušil ji. „Rozumím ti. Žil jsem dlouhou dobu jako tulák. Na Ripa byl vždycky větší spoleh než na mě. A řekl bych, že bude lepší manžel než já.“

„Ale ty nám na svatbu nepřijdeš, že?“ špitla po chvíli a sklopila zrak.

„Asi ne,“ přitakal Jim. „Snad už v té době budu na zpáteční cestě na jih. Každopádně vám ale přeju hodně štěstí, Rocky. S Ripem se k sobě hodíte.“

Natáhl paži, jako by ji chtěl uchopit za ruku, ale pak ji nechal klesnout. Otočil se a pomalu odešel k brance, aby pak zmizel na ulici.

Rocky McBannionová stála před domem a dívala se za ním. Uvědomila si, že za těch pět let se změnil. Zmužněl, měl ošlehaný obličej a jeho pohled byl pevnější a jistější. Sledovala ho od branky, jak kráčí po ulici s cinkáním ostruh a jak se mu u pasu houpou dva revolvery. V celém alamoském okrese kromě něho nikdo dva revolvery nenosil.

Jim Averill se zkrátka stal mužem, drsným, sebevědomým mužem, který už v sobě neměl nic z toho divokého, nespoutaného mladíka, který byl kdysi postrachem města.

Bezděky ho začala srovnávat s Ripem.

„Hej, ovčáci!“

Jim Averill se pomalu otočil, když uslyšel zvolání, a položil dlaně na pažby svých revolverů. Spatřil dva jezdce, kteří od saloonu mířili k němu a Slagleovi. Vysoký Texasan po jeho boku na něho varovně kývl a zcela nezakrytě sáhl na pažbu koltu.

Oba jezdci byU od pohledu rančeři nebo kovbojové. Měli na sobě těžké kožené kalhoty a kožená saka. Oba byli ozbrojení. Pomalu jeli blíž. Jeden z nich, ten, který seděl v sedle vysokého pinta, se předklonil a opřel se oběma rukama o hrušku svého sedla typu McClellan, v jehož pouzdře trčela pažba winchestrovky.

Jim Averill se díval do úzkého, podobaného obličeje, do očí, které byly od sebe značně vzdálené a upoutaly ho svou šedozelenou barvou i znepokojujícím chladem. Jim Averill takové oči vídal u pistolníků na jihu.

„Jo, co je, kraváci?“ odrazil jejich drzost.

Jezdec se na něho zašklebil. „Nechejte ty bouchačky v klidu, nic vám neuděláme. Patříte k těm chlápkům, kteří dneska přijeli s ovcemi, co?“

„Jo. Máte něco proti?“

Jezdec pomalu zavrtěl hlavou.

„Chápu vás, že jste po takovém přijetí poněkud, hm, řekněme, rozladění, přátelé. My ale proti vám nic nemáme. Já se jmenuju Bascomb. Harley Bascomb!“

Podal ze sedla Jimovi ruku. Jim toto gesto přijal, podanou ruku stiskl a potřásl mu jí.

„Patří mi ranč B dole na řece,“ prohodil jezdec. „Vy mně nevadíte, ani v nejmenším. Jestli chcete, můžou vaše ovce klidně pít vodu z mého potoka. Máme tu dost místa Ostatní rančeři se asi pokusí vás vyhnat, ale my proti vám nic nemáme. Jen si dávejte pozor na Ripa Averilla. Má pod kontrolou celé údolí, protože všichni rančeři jsou u něho zadlužení. S jednou výjimkou. Když vás bude Averill chtít vyhnat, tak se mu to asi podaří. Ale jestli budete potřebovat pomoc, tak klidně přijeďte na ranč B.“

Jim Averill na něho zkoumavě pohlédl. Něco se mu na Bascombovi nelíbilo, ale nevěděl co. Jeho instinkt ho před tímto mužem varoval, ačkoli neměl důvod, proč jeho ujištěním nevěřit.

„A proč nám chcete pomoct, pane Bascombe?“ zeptal se. „Nebojíte se, že by se proti vám postavili ostatní rančeři?“

„V tomto okrese je pouze jeden muž, který může být doopravdy nebezpečný,“ řekl Bascomb. „A to je Averill. Nemáme se nijak zvlášť rádi. Kam chcete hnát své stádo, přátelé?“

„Do hor San Juan,“ odpověděl Jim. „Jinak děkujeme za nabídku, ale nemyslím, že bychom vaši pomoc potřebovali. Dokážeme se ochránit sami.“

Bascomb pokrčil rameny. „Je to vaše věc,“ podotkl.

Jezdec si poklepal na okraj klobouku a obrátil koně. Jim se za ním i za jeho průvodcem díval, jak odjíždí po ulici, dokud nezmizeli za městem.

„Co na to říkáš, Kirby?“ zeptal se.

Slagle zavrtěl hlavou a přivřenýma očima pohlédl směrem, kam oba jezdci odjeli.

„Ten druhý muž, který po celou dobu mlčel, mi připadal nějak povědomý,“ zamumlal. „V San Antoniu v Texasu zastřelil před třemi roky zezadu nějaký Jess Willard městského marshalla. Ten chlápek se na něho zatraceně podobá. Možná to není on, ale jeho tvář jsem pořád viděl na zatykačích v Texasu, Vypsali na něho odměnu tisíc dolarů a pod jeho tváří byl nápis: Mrtvého nebo živého. Nemůžu si pomoct, pane Averille, ale myslím, že jsme se dostali do pěkného hadího hnízda.“

Noc.

Jim pohlédl přes oheň na McGoohana, který vypadal značně vyčerpaně. Hnali stádo mnoho mil až do tmy, dokud se nedostali k předhůří San Juan. Nejprve postupovali po široké bizoní stezce, potom po jedné úzké pěšině, na které se stádo roztáhlo na dvě míle. Nyní se utábořili a odpočívali. Ráno chtěli se stádem pokračovat do hor.

Averill si nalil do plechového hrnku kávu a prohodil: „Zítra budeme muset stádo hnát s osmi muži, Alisi. My dva, Slagle a tři další budou muset jet vzadu. Je možné, že nás před horami zdrží. Musíme ovce hnát po úzké pěšině. Dvacet, třicet jich asi ztratíme, ale musíme se prostě dostat dál.“

„Co je to za cesta, pane Averille?“ otázal se Slagle.

„Pěšina, Kirby,“ opáčil Jim. „Klidně ji můžou zablokovat dva muži. Jinudy se ale na pastviny nedostaneme. Na této straně jsou hory příliš strmé. Ale ta stezka je vážně hrozná. Na jedné straně strmá skála, na druhé dvě stě stop hluboká propast.“

„Není to pro ovce příliš nebezpečné? Jestli vznikne panika, můžeme ztratit celé stádo.“

„Musíme to zkusit, Kirby,“ trval na svém Jim. „Vybereme mezi našimi lidmi ty nejlepší střelce, kteří budou jistit cestu. Prostě se stádo splašit nesmí.“

„Jako by se tomu dalo zabránit,“ nedůvěřivě poznamenal McGoohan. „Stačí jen pár výstřelů někde poblíž a hned zpanikaří.“

„Půjdeme po té stezce,“ nedal se oblomit Jim. „Kdybychom to chtěli obejít, trvalo by to deset dnů. Navíc, v horách číhá kdejaké nebezpečí. Je možné, že tudy táhnou zbytky komančských hord rozprášených po McKenzieho posledním polním tažení. Když jsem byl mladý, táhli tudy Komančové kmene Nayequi každé léto na sever, loupili, kradli koně a přepadali samoty. Nenechali si ujít jedinou příležitost k přepadení. Tato stezka, kam vás vedu, je naprosto bezpečná, Alisi.“

„Chtěl bych už být nahoře,“ prohodil McGoohan a vzhlédl k zamračené noční obloze.

Někde v dáli se tyčily vrcholy San Juan Mountains.

Slagle, jenž seděl vedle Jima, mu náhle poklepal na rameno a kývl do tmy.

„Tam je jedna naše hlídka,“ prohodil.

Jim se obrátil a viděl, jak se ve tmě rýsuje silueta jednoho jezdce.

Byl to hlídač, který neustále objížděl stádo, aby odplašil vlky. Měl na sobě kožešinou podšitý kabát, aby neprochladl. Teď přijel k ohni a naklonil se ze sedla.

„Dole se blíží nějací jezdci, šéfe,“ poznamenal. „Mají v rukou pochodně. Vypadá to, jako by chtěli sem.“

Jim pohlédl na McGoohana. „To je Rip.“

„A co když ne?“

„Je to on! Vsaď boty, Alisi!“ řekl Jim. „Vezměte si pušky a zmizte za stromy. A nehýbejte se, dokud nezavolám.“

„Neměl bych zůstat s tebou, chlapče?“ zeptal se McGoohan a zahákl se palci o opasek.

„Ne, běž s ostatními,“ zavrtěl hlavou Jim. „Kdyby to byl Rip, nepotřeboval bych pomoc, kdyby ne, bylo by lepší, kdybys někde dával pozor se zbraní v ruce. Takže, vezmi si pušku a schovej se, Alisi.“

McGoohan mlčky pokrčil rameny, vytáhl ze sedlového pouzdra spencerovku a vydal se za muži, kteří se už skryli opodál. Jim se díval, jak mohutná Texasanova postava mizí v temnotě.

Chvíli váhal, pak se sehnul a přihodil na oheň několik polen. Do tmy vyletěly jiskry. Pomyslel na Albuquerque, kde je v noci přepadla horda kovbojů a rančerů. Tehdy dva z nich ztratili své životy a další byli raněni, a to jen proto, že útočníci měli málo světla.

Ozývalo se bečení ovcí. V dálce se objevila první světla. Pochodně. Kývaly se, odkapávala z nich hořící smůla, ale především se blížily. Přesvědčil se, že má revolvery po ruce, v pouzdrech a že jsou odjištěné. Poté se posadil na jedno sedlo a naběračkou si nalil do plechového hrnku kávu. Seděl, dokud neuslyšel dusot kopyt.

Cítil za sebou koně, a to tak blízko, že se musel ze všech sil držet, aby se neotočil. Srdce mu bušilo jako pominuté a na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Počkal, až jezdci kolem něho udělají půlkruh. Pak pomalu postavil hrnek na zem a vstal. Když vstával, spatřil jezdce vedíe sebe a zarazil se. V záři ohně dobře poznal, kdo to je.

len jezdec byl oblečený do městských šatů, tak jako Jim, jen jeho oblek vypadal čistější a dražší než Jimův. Kabát měl černý, sametový límec, pod ním se bělala květovaná košile s tmavou vázankou. Při tomto výčtu nelze opominout ani elegantní, úzké jezdecké kalhoty a holínky vysoké po kolena. Byl prostovlasý a jeho tmavé vlasy mu v účesu a la William Cody padaly až na ramena. Onen muž měl pozoruhodný, jemně tvarovaný obličej s dobře tvarovanými rty a úzkýma, chladně modrýma očima. Tak jako William Cody nosil zakroucený knír.

Jim na něho mávl levou rukou, pravou držel u pasu, v blízkosti jednoho revolveru.

„Ahoj, Ripe!“ řekl jen.

Jezdec na něho pohlédl. „Jak je, Jime?“ zeptal se.

„Díky, bratře…“

„Vlastně jsem tě čekal na Maltézském kříži, Jime.“

„Měl jsem málo času, Ripe. Ovce se musí dostat co nejdřív do hor.“

Řekl to zcela záměrně a když padlo slovo ovce, uviděl, jak Ripovi trhlo v obličeji.

„Jo, bráško, tak ty ses dal k ovčákům? No, to jsou teda věci.“

Jezdec stojící vedle Ripa přijel blíž a tiše poznamenal: „Dávejte si pozor, šéfe, rozmístil tu své lidi. Viděl jsem odraz ohně od hlavně.“

„Je to nutné, Jime?“ řekl Rip Averill. „Myslel jsem, že jsme za tu dobu, co jsme se neviděli, měli dost času o všem přemýšlet.“

„Jenom žádný strach, bratříčku,“ opáčil Jim. „Nikdo ti nic neudělá, jestli zůstanete klidní. Nechceme splašit stádo, rozumíš?“

Rip pohlédl na svého bratra, ztuhle přehodil nohu přes hrušku a seskočil ze sedla. Když se obrátil a uviděl Jimův pátravý pohled, usmál se.

„Malá vzpomínka na poslední přestřelku s Komanči,“ poznamenal a poklepal si pravou rukou po levé noze. „Dva měsíce poté, co jsi zmizel, přepadli Komanči naše stádo. Koupil jsem to do kolena a od té doby kulhám.“

Zatímco hovořil, odchlíply se mu šosy kabátu a Jim tak mohl vidět, že Rip je ozbrojený. Za pasem se mu skvěla slonovinová pažba postříbřeného koltu vyzdobená perletí. I on měl revolver odjištěný.

„Posaď se,“ řekl Jim Averill a ukázal na jedno ze sedel ležících na zemi. „Je mi líto, že se ti to stalo, Ripe.“

Rip se pomalu posadil na sedlo a natáhl levou nohu před sebe, jako by k němu ani nepatřila.

„Zatím žiju,“ prohodil. „Tisíckrát jsem při jízdě proklel ten okamžik, kdy mě ta kulka trefila. Sedím na koni jak kus dřeva. Ale nepřijel jsem sem proto, abych mluvil o sobě, Jime. Takže ty jsi zpátky doma!“

Jim mu podal hrnek s kávou.

„Jo, Ripe,“ odpověděl podobným tónem. „Jsem zpátky doma.“

„Vzal jsi s sebou ovce?“

„Ano, tisíc ovcí, a bude jich ještě víc.“

„Kam s nimi chceš táhnout?“ otázal se Rip a usrkl kávu. „Do Montany?“

Jim si svého bratra pozorně prohlížel. Rip se za těch pět let hodně změnil. Jeho tvář byla tvrdší a uzavřenější.

„Možná zůstanu tady, v okolí Alamosy,“ odpověděl. „Ovce slušně vynášejí.“

„Nevynesou ti nic, když zůstaneš tady, Jime. My tu žádné ovce nechceme.“

„Řekni radši, že nechceš, abych tady zůstal, Ripe. Myslím, že k sobě můžeme být upřímní.“

Rip položil hrnek na zem.

„Nejde o mě, Jime. My jsme se nikdy zvlášť nesnášeli. Ale teď jde o ty ovce. Všude na Západě je to stejné: Kam přijdou chovatelé ovcí, tam vypukne válka s dobytkáři. My tu chceme mír. Máme dost co dělat se zloději dobytka.“

„Jsou tu ale lidé, kteří si myslí něco jiného. Co třeba Harley Bascomb?“

V Ripově obličeji cuklo. Potom podrážděným hlasem dodal: „Bascomb je zloděj dobytka a jednoho dne ho z toho jeho zatraceného ranče vykouřím a pověsím na nejbližším stromě. To by se těm parchantům hodilo, kdyby se tu usídlili ovčáci.“

„Co vlastně proti nám máš, Ripe?“ zeptal se Jim. „V kraji přece není tolik dobytka na to, aby obsadil všechny pastviny. Proč nechcete, abychom tu pásli ovce?“

Rip vytáhl z kalhot kožené pouzdro a nabídl Jimovi dlouhé černé mexické doutníky. Sám si potom také jeden vzal. Vzal jednu haluz, jejíž konec ležel v ohni, a zapálil si doutník.

„Je to pořád ta stejná písnička;“ řekl a potáhl si. „Ovce spasou trávu až na kořeny. Jejich malá, ostrá kopyta rozryjí pastviny a zničí kořeny. Za pár týdnů by bylo po pastvě.“

„Víš, že to není pravda,“ opravil ho Jim. „Není přece problém, aby se ovce a dobytek pásli na jedné prérii. Ovce mohou nadělat škodu jen tam, kde je půda narušená, kde například vítr odvane ornici – jako v Arizoně nebo v Novém Mexiku. V Coloradu nehrozí žádné nebezpečí, Ripe. A ty to víš velice dobře.

Zakopejme válečnou sekeru, bratře! Slib mi, že mi nevpadneš do zad, když si v horách vybuduju salaš. Ty jsi muž, který v alamoském okrese poroučí. Řekni ostatním, že se nemají čeho bát.“

„To nemůžu, Jime.“

„Nebo spíš nechceš, že Ripe? Buď upřímný. Nechceš, abychom tu zůstali.“

„Své důvody jsem ti vysvětlil. Vlastním největší ranč v kraji. Za dva, za tři roky bude mé stádo čítat sto tisíc kusů a pak budu potřebovat vládní půdu. A nejlepší pastviny jsou na horských loukách. Chci tam vyhnat dvě nebo tři stáda a byl bych nerad, kdyby tam našla jen holou zem, protože se tam předtím pásly tvoje ovce. Proč nezamíříš do Montany, Jime?“

„To přece víš moc dobře,“ odpověděl Jim. „Ty sis mě nikdy moc nevážil, Ripe. Ale já ti teď dokážu, co dovedu. Přímo před očima tu založím největší ovčácký ranč Západu. Zapřísáhl jsem se a také to splním. Byla to ode mne chyba, že jsem počítal s tím, že mi pomůžeš. Já to zvládnu i bez tebe.“

„Takže tak je to s tebou,“ podotkl Rip. „Proč to chceš hnát do takových krajností? To není moc chytré, Jime.“

„Myslíš? Víš přece, že jsem byl s koltem vždycky rychlejší než ty, Ripe.“

„Možná jsi rychlejší. Ale za mnou stojí celý kraj, Jime. A ty jsi sám.“

Jim zakroutil doutníkem mezi prsty a pak ho hodil do ohně.

„Představoval jsem si, že naše setkání po pěti letech bude vypadat jinak, Ripe,“ řekl. „Jestli teď pojedeš do údolí, pak všem vyřiď, že ovce Jima Averilla zůstanou v San Juan Mountains. Budu si tuto půdu nárokovat na vládě a také si svůj nárok budu prosazovat. Řekni ostatním, že je varuju. Jestli se někdo z nich objeví u mých ovcí, pak ho bez milosti zastřelíme. Držte se od mého stáda dál!“

Rip Averill beze slova vstal. Při takovém náhlém pohybu jakoby vůbec necítil bolesti ve své ztuhlé noze. Přivřel oči a odkulhal ke svému koni. Chytil se jednou rukou za hrušku a znovu se otočil.

„To je tvoje poslední slovo, Jime?“ rozčísl nastalé ticho. „To se máme zase rozdělit, poté co jsme se pět let neviděli? Přišel jsi jenom proto, abys tu dělal problémy?“

„Přijel jsem proto, abych dokázal, kdo jsem a na co mám,“ odpověděl Jim. „Možná jsi měl dřív pravdu a já jsem za moc nestál, ale to se už změnilo, Ripe. Jsem tady proto, abych ti to dokázal.“

Rip Averill se se zasténáním vydrápal do sedla a prkenně se narovnal.

„Komu to chceš dokazovat?“ zeptal se. „Mně nebo sobě?“

Jim Averill přikročil ke koni, z něhož na něho shlížel jeho bratr, a pohladil mohutného valacha po takřka bílé hřívě.

„Ripe!“ zvolal. „Slyšel jsem, že ty a Rocky, že, se budete brzo brát. Co kdyby to chvíli počkalo?“

Rip na něho vrhl drtivý pohled. V obličeji mu cukalo.

„Takže ty už to víš?“ prohodil. „Ano, Jime, Rocky a já se máme rádi a budeme se příští měsíc brát. Vím, že mezi vámi něco bylo. Ale Varuju tě, Jime! Dotkni se jí a oddělám tě!“

Bez toho, že by počkal na odpověď, obrátil valacha a odjel do noci. Jeho muži ho následovali jako němí rytíři.

Z nejhlubšího spánku ho vytrhly výstřely. Přestože hned vyskočil z přikrývek, trvalo několik vteřin, než se zcela vzpamatoval. Oheň už skoro zhasl a žhavé uhlíky jen velmi neznatelně osvětlovaly okolí, v němž se míhaly postavy jezdců. Vyšlehly záblesky pušek a ozvaly se další výstřely.

Jim cítil, jak se proti němu vymrštilo sedlo, jako by se do něho z druhé strany zavrtala kulka. Vytáhl oba revolvery značky Bisbee z pouzder, vrhl se do trávy a odkutálel se za jeden strom. Někdo přihodil na oheň dřevo. Na okamžik mohl Jim vidět jezdce zcela zřetelně.

Střelba neustávala. Muž u ohně vykřikl, otočil se kolem vlastní osy, rozhodil rukama a padl na zem. Jim odjistil kolty a se zadostiučiněním sledoval, jak jedna jeho kulka trefila posledního jezdce do stehna. Muž zařval bolestí, ztratil revolver a přitiskl se ke hřbetu svého koně. Potom jezdci zmizeli ve stínu lesa.

Náhle se však do toho křiku a dusotu kopyt ozvala ohlušující rána. Kdesi za stádem se zablesklo, jako by se tam o skálu roztříštila hvězda.

Dynamit! Napadlo Jima. Někdo se pokouší splašit stádo výbuchem!

V temnotě lesa se několikrát zableskly výšlehy z hlavní. Jim vylezl zpod pojízdné kuchyně a vystřelil z obou revolverů na jezdce.

O vteřinu později vypukla panika. Viděl, jak se k táboru valí bílá stěna. Ovce. Žádné zvíře už nebečelo. Všechny ovce s vytřeštěnýma očima a zvednutými hlavami prchaly k táboru, přímo k pojízdné kuchyni, pod níž ležel Jim. Vyplazil se odtud, jak nejrychleji uměl. Blížily se k němu čtyři tisíce malých, ostrých kopyt. A jejich dunění bylo čím dál silnější. Nakonec přehlušilo i střelbu.

„Za vůz!“ zvolal Jim. „Za vůz, nebo vás udupou!“

Vypálil ještě jednou na kraj lesa. Pak schoval revolvery a opřel se o vůz. V následující vteřině vůz obklopily ovce.

Jim i ostatní schovaní za vozem byli uprostřed nich doslova utopení. Nemohli se vůbec pohnout, jak byli namačkaní. V záři dohasínajícího ohně viděl, jak se napravo i nalevo od něho valí bílá masa, která pak mizí v noci. Na chvíli se vedle něho objevil McGoohan, který cosi křičel. Jim mu však nerozuměl.

Cítil, jak se pod tlakem ovcí začínají prohýbat bočnice. Některé ovce se dokonce snažily s bečením protlačit mezi paprsky kol. Jim je musel odkopávat zpátky.

Když už to nešlo, vytáhl kolt a tři nebo čtyři ovce zastřelil. Ty nyní tvořily jakousi ochrannou zeď proti ostatním. Musel to udělat, aby je stádo neušlapalo.

Několik zvířat proběhlo ohněm. Vlna na nich se vzňala a nocí zavanul pach spáleného masa. Ovce bečely bolestí. Znělo to, skoro jako když řve člověk.

„Ti zatracení, hnusní psi!“ zavrčel McGoohan. „To nás bude stát stovky ovcí.“

Náhle se stádo přehnalo. Opozdilé ovce pospíchaly za ostatními. Tlak na bočnice vozu ustal.

Jim vylezl a rozhlédl se. Všude kolem ležela spousta mrtvých nebo zraněných ovcí. Buď byly rozdupané ostatními, nebo byly zastřelené. Několik kusů, které vběhly do ohně, ještě hořelo.

„Na koně,“ procedil mezi zuby. „Musíme to stádo dostihnout, než se rozprchne, nebo budeme potřebovat dny, abychom je zase všechny našli.“

Rozběhl se ke koním, kteří se ustrašeně tísnili v ohradě. Vytrhl ze země jeden kolík a začal se prodírat mezi koni.

Slagle, vysoký Texasan, který se vyšvihl do sedla svého koně jako první, zařval: „Ještě jim ukážeme, co to znamená ukrást stádo. To je bude stát skalp!“

Jim Averill se vyhoupl po indiánském způsobu na hřbet koně a obrátil ho.

Vyrazili po stezce, po které chtěli jet následujícího dne. Jestli se jim podaří to splašené stádo nahnat na úzkou pěšinu, pak nám jich nezbude ani deset, pomyslel si. Ve tmě a v té panice se všechny zřítí.

Bezděky pobodl koně do slabin a odpoutal se od ostatních jezdců. Viděl před sebou poslední ovce ze stáda mířícího na sever. Řevem hnal koně stále rychleji, prodíral se mezi ovcemi, až se nakonec dostal na bok stáda. Odtud chtěl předjet až na čelo. Doufal jen, že se stádo stočí, a že pak bude běžet dokola, dokud se zvířata neuklidní.

Vítr mu bičoval obličej a prach z nespočetných kopyt mu pokryl oči, ústa i nos. Jel takřka přesně uprostřed stáda. V prachu před sebou spatřil jezdce, který stádo hnal dál.

Uviděli jeden druhého téměř ve stejný okamžik a Jim si všiml, jak se obrací v sedle a zvedá ruku. Výstřel zanikl v dunění tisíců kopyt. Jim střelbu opětoval. První ranou minul. Druhá však už znamenala trefu. Jezdec se zhroutil na hrušku sedla a spadl z koně. Zároveň Jim viděl, že jeho kůň se Vzepjal, zřítil se k zemi a pak zmizel pod bílým, valícím se proudem. Když na to místo Jim přijel, už tam toho moc z koně ani z jezdce nezbylo.

Pomalu, ale jistě se prodral k okraji stáda a pak z něj vyjel na volné prostranství. Jeho kůň se zadýchával a kolem huby už měl pěnu. Přesto se Jimovi podařilo dostat až na čelo stáda. Tak se mohl pokusit jej stočit. Opět před sebou za závojem prachu spatřil jezdce. Neváhal a okamžitě na ně vystřelil, ale díky prachu je nezasáhl.

Teď musel obrátit pozornost ke stádu. Aby stočil vůdčí zvířata, musel některá zastřelit, protože běžela stále rovně. Pak se ostatní ovce podvolily a nejprve pomaleji, poté rychleji zahnuly, takže se brzy dostaly na místo, kde už byly.

McGoohan se vynořil vedle Jima a s koltem v ruce zabručel: „Zvládnem to, hoši! Zvládnem to! Jenom musíme vydržet. Už utíkají v kruhu.“

Jim před sebou spatřil ovce. To znamenalo, že když jel v čele stáda, v kruhu vlastně dorazil k jeho konci. Stádo tedy nyní mohlo běžet v kruhu, dokud se neunaví.

Zapřel se o třmeny a rozhlédl se. Z mračen rozvířeného prachu k němu přijížděli jezdci.

Strčil oba revolvery za opasek a vyjel jim naproti. Nemohl popadnout dech a byl celý zpocený.

„Dokázali jsme to!“ volal Slagle. vysoký Texasan zastavil svého koně a usmál se. Jeho zuby se jen bělaly v opáleném, zpoceném obličeji.

Jim se díval, jak se stádo hlídané nyní několika muži a psy točí v kruhu.

„To nás určitě stálo několik tuctů ovcí,“ prohodil trpkým hlasem. „Kdybychom tu stádo nezastavili, pak by se o pár mil dál zřítilo do propasti.“

„Myslím, že jsem jednoho z nich trefil,“ řekl Slagle. „Jedu dál.“ Jako by se chtěl omluvit, dodal: „Skoro se nedalo střílet kvůli prachu.“

„Vepředu,“ ozval se McGoohan, „leží chlápek s koněm.“

Jim přikývl.

„Ano, vím! Pokusil se na mě střílet ze sedla. Netrefil mě. Jeďme zpátky.“

„A kdo bude hlídat stádo?“ zeptal se McGoohan a nabíjel revolver.

„Všichni,“ odsekl unavený Jim. „Všichni kromě tebe a Kirbyho. Vy půjdete se mnou.“

Nechali stádo stádem a vydali se na místo, kde ležel muž, jehož Jim postřelil.

Po krátké době ho nalezli. Kůň ještě žil. Slagle se sklonil a střelil mu dobře mířenou ranou mezi oči.

„Už by se stejně nepostavil na nohy,“ okomentoval tento neveselý čin.

Jim slezl ze svého koně a podíval se na muže, který ležel pod mrtvým koněm. Viditelně zůstal viset ve třmenech a proto ho jeho kůň zavalil. Jim škrtl sirkou o podpatek a posvítil si na to. Stačil mu krátký pohled. Hodil sirku na zem a šlápl na ni.

„Toho už by nepoznal nikdo,“ zamumlal Slagle. „Nikdy bych si byl nepomyslel, že jedna kulka dokaže nadělat takovou paseku, pane Averille.“

„To jsi ho musel trefit zrovna do obličeje?“ ozval se McGoohan. „Tvůj bratr Rip má naspěch, aby nás z kraje vyhnal.“

„Rip by něco takového nikdy neudělal,“ odtušil Jim. „Slíbil mi…“

McGoohan ho přerušil pohybem ruky. „Dej mi jednu sirku, Jime!“

„Proč?“

„Dej mi ji, chlapče!“

McGoohan se se zapálenou sirkou v ruce nahnul nad koně.

„Podívej se na ten cejch,“ prohodil.

Jim se podíval na stehno koně, který měl ještě vlhkou, zpocenou kůži.

„Maltézský kříž,“ zamumlal Slagle a přejel rukou po tmavém znamení.

„Kůň z ranče Maltézský kříž, Jime,“ podotkl McGoohan a nechal sirku dohořet. Nevadilo mu, že se přitom popálil.

Jim vstal.

„Rip?“ zamumlal. „Kůň s cejchem Maltézského kříže. Takže ty si myslíš, že…“

„Vypadá to tak,“ prohodil McGoohan. „Co chceš dělat?“

Jim potřásl hlavou a odešel ke svému koni. Opřel se o něho a zvolal: „Proti němu bojovat nebudu, Alisi. Ráno odjedu do Alamosy k městskému maršálovi. Jestli bychom na toto reagovali, za pár dnů by byli někteří z nás pod drnem. Nechci proti němu bojovat.“

McGoohan mu položil ruku na ramena.

„Chlapče,“ řekl. „Vždycky jsem tě považoval za svého syna. Jsme si přece blízcí, ne? Přesto jsem se tě nikdy na jedno nezeptal. Teď to udělám. Co se mezi vámi před pěti lety stalo? Když spolu bojují dva bratři tak jako vy, tak se mezi nimi muselo něco stát. A já chci vědět, co.“

Jim pomalu vylezl na svého koně. Opřel se rukama o jeho hřbet a modrýma očima pozoroval tvář starého Texasana.

„Není to nic nového. Jde o to, že vládnout může jen jeden,“ odpověděl po chvíli rozmýšlení. „Chápeš? Údolí Rio Grande není dost velké pro dva muže. Před pěti lety jsem odjel, protože Rip byl silnější než já. Před tím jsem za moc nestál. Poté co byl náš otec zastřelen při zátahu na zloděje dobytka, převzal Rip jako starší ranč. Dělal všechno pro to, aby mě vyštval. Teď jsem zase tady. Jenže už nejsem jeho menší bratr. Alisi, mám dva revolvery a tisíc ovcí. Rip se vždycky bál, že bych ho mohl o jeho postavení připravit. A teď toho jsem schopen. Věří, že už bude muset bojovat. Nenechá si ujít jedinou příležitost, aby mě vypudil z údolí. Možná nebylo moudré sem přijet, ale jednou jsem to udělat musel, Alisi. Tentokrát to nebudu já, kdo bude muset odjet. Chce boj, má ho mít.“

„Takže to chcete hnát až na ostří nože?“ zeptal se McGoohan. „Jime, mysli na jedno: Rip je tvůj bratr a jste jedné krve. A prolít krev vlastního bratra je horší než vražda, Jime.“

Jim vytáhl zpoza opasku dva těžké revolvery Bisbee a potěžkal je v dlaních. Hlavně se matně leskly.

„Jsou to zbraně našeho otce,“ poznamenal. „Věř mi, nechci je na něho namířit. Je to můj bratr. Ale on vystřelil první kulku, ne já.“

Pomalu otočil svého koně a vyjel zpátky ke stádu. Nedbal McGoohana být a zmizel v temnotě noci.

Úřad městského maršála Alamosy sídlil v budově postavené z červených pálených cihel, s křiklavým štítem nade dveřmi a s úzkými, zamřížovanými okny.

Jim jel pomalu se svými oběma koni po Hlavní ulici a před úřadovnou zastavil. Unaveně slezl ze sedla, omotal uzdy kolem zábradlí a vkročil na chodník. Aniž by zaklepal, vstoupil do budovy vězení a zůstal stát ve dveřích, s doutníkem v koutku úst a tmavým, plochým kloboukem se stříbrnou stužkou posunutým hluboko do čela. Jeho šat byl pokryt prachem cesty.

Muž za psacím stolem na něho pohlédl. Když poznal Jima Averilla, zašklebil se. Chvíli se mlčky pozorovali.

„Takže ty jsi ještě městský marshal, Johne?“ zeptal se Jim a zavřel za sebou dveře. „To asi musíš vycházet zatraceně dobře s rančery, co?“

„Mám dost práce,“ opáčil John Wyatt. „Myslel jsem, že ženeš ty svoje ovce někam do San Juan Mountains.“

Jim přistoupil blíž a zastavil se až těsně před stolem. „Jo, není to špatné,“ prohodil. „Včera se nám někdo pokusil splašit stádo a nahnat ho do propasti.“

„Asi je poděsil vlk,“ řekl Wyatt a začal opět psát.

Jim se bleskurychle shýbl a ocelovým stiskem ho uchopil za zápěstí.

„Máš pravdu, Johne,“ zamumlal, „byli to vlci, jenže se dvěma nohama. A seděli na dalším vlkovi, který měl vypálený cejch ranče Maltézský kříž.“

Wyatt se pokoušel dostat ruku z Jimova sevřetí. Jim mu ji pustil a Wyatt převrhl kalamář.

„Sakra,“ zvolal, „copak já můžu za to, že se někomu splašilo stádo? A vůbec…“

„A vůbec?“ řekl Jim. „Rozmysli si dobře, co řekneš, Johne.“

Wyatt odsunul židli a vstal. „To chceš tvrdit, že ti stádo splašil Rip?“

„Přesně to, Johne,“ řekl Jim. „Dostal jsem navíc jednoho z jeho lidí.“

„Koho?“ zeptal se Wyatt a přivřel oči.

„To nevím,“ odpověděl Jim. „Trefil jsem ho do obličeje a nemohl jsem ho poznat. Ale jeho kůň má vypálený cejch Maltézského kříže.“

„No a?“ vyzývavě se otázal Wyatt. „Co uděláš, když ti řeknu, že tu včera byl Ripův předák a vykládal mi, že jim ukradli půl tuctu koní?“

Jim se trpce zasmál. „Starý trik,“ prohodil. „Jenom se pojistil pro případ, že by někdo poznal koně. Rip není člověk, který by hlásil krádež koní. Prostě vyjel a vlastnoručně ty zloděje pověsil.“

Wyatt přistoupil k oknu a zadíval se na sluncem zalitou ulici.

„Za těch pět let se hodně změnilo, Jime,“ poznamenal. „S tebou z kraje odtáhl neklid. Od té doby jsme tu měli asi jenom tři nebo čtyři přestřelky. Proč ses musel vrátit? Sotva co jsi přijel, už to zase začalo. Kam přijdeš, tam se střílí, jako bys přitahoval problémy. Proč prostě nezůstaneš na jihu? Texas by pro tebe byl tím pravým místem. My tu v Coloradu žijeme klidněji.“

„To jsem viděl dneska v noci,“ prohodil Jim Averill. „Nezdálo se mi, že byste žili nějak klidně, Johne. Je zázrak, že nikdo z nás při tom přepadení nepřišel o život.“

„Žili jsme pokojně, dokud ses zase neobjevil.“

„Johne!“ zvolal Jim naléhavým tónem a přistoupil k němu. „Jeď se mnou na Maltézský kříž a dáme všechno do pořádku.“

Wyatt zavrtěl hlavou.

„Proč?“ zeptal se. „Tvůj bratr mi nahlásil krádež koní. Já mu věřím. A i kdyby to přepadení udělal on, tak co jako? Rip vládne údolí jako král. Ty ho nesvrhneš, Jime. Jo, vezmi si ovce a táhni někam pryč. Jinde je pastvin dost. Běž dobrovolně. Odejít budeš muset stejně.“

Jim Averill stál vedle psacího stolu a díval se Wyattovi do očí. Měl palce zaháknuté za opasek a houpal se na špičkách.

„Všude, kam přijdu,“ prohodil, „mě přivítají s výhružkou, abych zase táhl dál. Ale tentokrát zůstanu, Johne.“

Wyatt si ho prohlédl od hlavy až k patě.

„Nosíš dva revolvery, jak vidím. Máš upilovaný kohoutek a určitě i mušku. Zřejmě si zevnitř olejuješ pouzdra. Když jsi před pěti lety zmizel, byl jsi nespoutaný, agresivní uličník. Teď ses vrátil jako pistolník. Víš, že v dobytkářském kraji ovce nenávidí, ale ty je přivedeš. Co vlastně chceš? Jedno ti řeknu, Jime: jestli v Alamose někoho zabiješ, byt’ i v sebeobraně, tak tě pověsí, protože se najde dost lidí ochotných dosvědčit, že to byla vražda. A kovbojové tě budou provokovat stále.“

Jim unaveně přikývl. „Jediné, co chci, Johne – ochranu. Ochranu danou zákonem! Znám svá práva velice dobře. Jestli neochráníš mé ovce, pak je budu muset ochránit sám. A to bude znamenat jediné: válku. Naposledy tě prosím: jeď se mnou k Ripovi a dejme to do pořádku!“

„A já ti dám jednu dobrou radu,“ opáčil Wyatt. „Zmiz! Zmiz odsud!“

„Vybral sis sám,“ řekl Jim. „Postavil ses na stranu dobytkářů.“

„Stojím na straně zákona,“ namítl John Wyatt. „Mým úkolem je starat se o klid a bezpečí.“

Jim Averill sešel z chodníku a na okamžik zůstal stát mezi oběma koni. Dobře věděl, že celé město je proti němu. Boj, který ho čeká, bude drsný!

Och, Ripe, pomyslel si. Měl jsi pravdu. Pro oba dva v tomto kraji není místo.

Vyšvihl se do sedla a vydal se krokem po ulici. Ve stínu jednoho saloonu postávalo několik kovbojů, kteří, když projel, zapískli. Ano, budou ho stále provokovat.

„Jime!“

Prudce se otočil.

„Rocky?“ Stála před obchodem a paprsky slunce se odrážely od jejích ohnivých vlasů.

„Projedeš kolem mě a ani se na mě nepodíváš?“ řekla s náznakem úsměvu.

„Promiň!“ omlouval se a smekl klobouk. „Neměla bys se mnou mluvit, Rocky. Mohlo by ti to ve městě ublížit.“

Přistoupila k němu blíž a položila dlaň na krk jeho koně.

„Já si nenechám předepisovat, s kým mohu mluvit a s kým ne, Jime. Měl bys mě znát líp. Co se stalo? Ve tvých očích se mi něco nelíbí, Jime. Je něco s – Ripem?“

Jim se k ní lehce naklonil a pohlédl do jejích zelených očí.

„Vybral si boj,“ poznamenal. „Dneska v noci nás přepadl. Chtěl zničit naše stádo, Rocky. Já jsem ten boj nechtěl, opravdu. Až ho uvidíš, tak mu ode mne vyřiď: Ode dneška jsme ve válce! A řekni mu, že mi nemusel dávat své slovo, když ho mínil tak brzo porušit. Měj se hezky!“

Popustil koni uzdu a vydal se dál. Pažby jeho revolverů se pohupovaly podle rytmu kroků jeho koně.

Do tábora se vrátil pozdě v noci. Nechal jednoho muže odsedlat oba koně a zašel k ohni, kolem kterého se shromáždili pasáci, kteří zrovna neměli nic na práci. Kuchař zrovna rozděloval jídlo, když k ohni přišel Jim.

McGoohan na něho pohlédl a prohodil: „Tak co ses dozvěděl, hochu?“

Jim mu pohled opětoval, zavrtěl hlavou a přikročil k pojízdné kuchyni. Vzal si plechový talíř a nechal si naložit jednu porci rýže, fazolí a skopového. Nalil si kávu do hrnku a odešel k ohni, kde si sedl k McGoohanovi. Pomalu se pustil do jídla. Skopové bylo tak jemné, že se jen rozplývalo na jazyku. Kuchař jej prošpikoval slaninou.

Všichni na něho hleděli, ale on nerušené jedl.

Po chvíli si McGoohan zapálil doutník a prohodil: „Takže jsi nedosáhl ničeho. Vidím ti to na očích, Jime.“

„Maršálem v Alamose je ještě stále John Wyatt,“ opáčil Jim. „Úplně otevřeně přiznal, že stojí na straně rančerů.“

„Byl jsi po celou dobu ve městě?“ zeptal se McGoohan.

„Ne. Projížděl jsem okolím a porozhlédl jsem se po kraji. Však jsem byl pět roků pryč.“

„A nedostal ses náhodou na pozemky ranče Maltézský kříž, Jime?“

Jim přikývl.

„Ten ranč vypadá skvěle,“ řekl. „Nádherné pastviny, obrovská stáda, kam oko pohlédne.“

„A Maltézský kříž jsi zase opustil, Jime, nebo…?“

„Ano,“ odtušil. „Měl jsem – měl jsem už v ruce pušku, Alisi. Chtěl jsem za každou ovci, kterou jsme ztratili, zastřelit jeden kus dobytka.“

„Ale neudělal jsi to.“

„Ne, neudělal jsem to. Bylo tam příliš mnoho kovbojů.“

McGoohan zamyšleně hleděl do plamenů.

„Proč jsi nepromluvil s Ripem?“ zeptal se.

„Nevím, Alisi. Chtěl jsem, ale cosi rně zadrželo.“

„A co si počneme teď? Přemýšlej, Jime. Je tma. Kdybychom vyrazili, mohli bychom být zítra ráno o mnoho mil dál.“

„Ne,“ odsekl Jim Averill. „Já si to s Ripem vyřídím. Nesnese, že jsem se mu postavil.“

„Ty chceš souboj? Na kolty?!“

„Nevidím jinou možnost,“ řekl Jim. „Pošlu mu dopis. Přiveze mu ho jeden z našich mužů. Chci se s ním střetnout v Alamose, abychom tam všechno jednou provždy vyřídili bez toho, že by kvůli nám musel prolévat krev někdo, kdo s tím nemá nic společného.“

„Byl by blázen, kdyby to přijal,“ prohodil McGoohan a zlomyslně se zasmál. „Lidé jako tvůj bratr Rip nemají zapotřebí bojovat sami. Mohou si najmout třeba tucet pistolníků, kteří nám pořádně osladí život. Lidé jako Rip nebojují osobně.“

Jim upřeně hleděl do ohně.

„Přijede,“ zamumlal.

Potom odsunul talíř i hrnek, vstal a šel za kuchyni.

Hory osvětloval srpek měsíce.

Ovce se zdály být klidné. Většina z nich ležela na zemi a spala. Z dálky se ozýval monotónní zpěv pasáků.

Po chvíli Jim uslyšel kroky a obrátil se. Od pojízdné kuchyně k němu přicházel McGoohan.

„Muži jsou připraveni vyrazit na Maltézský kříž,“ řekl. „Ale dobře přemýšlej, než jim dáš rozkaz, Jime. Jestli vyjedeme, spustíme tím válku o pastviny. Přepadení bude střídat přepadení. Země bude ztýraná touto válkou a zahyne mnoho mužů, i našich.“

„Co máme dělat jiného, Alisi?“ zeptal se Jim a povzdychl si.

„Odjet z kraje, Jime. Chlapče, poslechni mě! Máme proti sobě celý kraj!“

„Ty bys odjel?“

„Ano. Vydejme se na sever, do Wyomingu. Nebo na západ, do Nevady. Tam je pro naše ovce pastvin dost.“

„A já říkám, že odsud neutečeme. Já budu s Ripem bojovat. Údolí může vládnout jen jeden z nás.“

McGoohan zakroutil hlavou.

„Vždycky jsem věděl, že ti nejde ani tak o ovce jako o to porazit svého bratra. Chceš mu prostě dokázat, že jsi větší a silnější než on.“

„Chceš odjet?“ zavrčel Jim. „Nikdo tě tu nedrží.“

„Proč se pokoušíš mě urazit?“ zeptal se McGoohan. „Protože nejsi vyrovnaný sám se sebou?“

„Zapřísahal jsem se, že to budu já, kdo jednou bude vládnout tomuto údolí.“

„Ale teď je to tvůj bratr,“ namítl McGoohan. „Zapomeň na něho a táhněme dál.“

„A potom co? Co, Alisi? Budou se nás snažit vyhnat odevšad. Západ je plný dobytkářů a ti nás nenávidí jako nic na světě. Jednou se někde musíme prosadit. Proč ne tady?“

„Protože by to znamenalo, že bys musel bojovat proti Ripovi a jednoho dne by na to jeden z vás doplatil životem. Za to to údolí nestojí, Jime.“

Ozval se dusot kopyt a ze tmy se objevil jezdec. Na kování sedla se blyštěl odlesk měsíce. Kůň tiše odfrkával.

„Pane Averille,“ zvolal jezdec. Jednalo se o Kirbyho Slaglea, oblečeného do ovčáckého kožichu.

Stál ve stínu pojízdné kuchyně a díval se na oba muže.

„Co se děje, Kirby?“ zeptal se Jim. „Proč nejsi u stáda?“

Teprve nyní, když se dlouhý Texasan předklonil, Jim si všiml, že má přes sedlo položenou pušku.

„Co je?“ zeptal se Jim a ukázal na winchestrovku.

Slagle svraštil čelo.

„Poblíž stáda se potuloval nějaký jezdec,“ odpověděl. „Zpozoroval jsem ho. Teď odjel. Měl jsem pocit, jako by to byl špeh. Jel tudy.“ Texasan pak uděl před sebou rukou velký oblouk. „Zdržoval se ve stínu lesa,“ poznamenal. „Dával si velký pozor na to, abychom ho neodhalili. Myslím, že by jich tu mohlo být víc.“

Jim se obrátil a pohlédl na McGoohana. „Nejsou spokojeni s tím, co včera způsobili,“ prohodil. „Jak dlouho je to, co ten chlap odjel, Kirby?“

„Ani ne pět minut,“ řekl Slagle. „Mám dojem, pane Averille, že kdybychom měli návštěvu, bylo by lepší ji přijmout co nejdále od tábora, aby se nám zase nesplašilo stádo.“

„Snad na nás nechtějí zaútočit,“ řekl McGoohan. „Přece nevíme, kdo to je.“

Slagle zavrtěl hlavou.

„Víš, že jsem skoro vždycky při tobě, Alistere. Ale tentokrát se mýlíš. Ti se vůbec nebudou rozpakovat nás zlikvidovat. Ten, kdo takto jezdí po nocích, je nebezpečný pořád. Myslím, že bychom se neměli bát jim postavit, a to pokud možno co nejdál od stáda.“

McGoohan vrhl na Jima Averilla varovný pohled. „Jediná blbost a začne válka,“ prohodil.

„Říkám ti, že se mýlíš,“ odtušil Slagle. „Ta válka už vypukla. Jde jenom o to, kdo nyní vystřelí jako první.“

Jim Averill se nejistě podíval na ostatní. Pak přivřel oči. Měl už jen jediný problém: Museli ty jezdce, a bylo jedno kdo to byl, udržet co nejdál od stáda.

„Dobrá,“ prohodil. „Kirby, jeď k ostatním a řekni jim, ať se připraví.“

Ležel za jednou kládou a cítil, jak ho ochlazuje země. Měsíc prosvítající lesem vrhal nejroztodivnější stíny. Naslouchal přibližujícímu se dusotu kopyt v měkké lesní půdě. Napnul se, když spatřil prvního jezdce blížit se z lesa. Stromy zde obklopovaly mítinu, jež neskýtala naprosto žádnou možnost úkrytu. Jim Averill pomalu natáhl úderník své winchestrovky a namířil na nejpřednějšího jezdce. Ukazováček měl na kohoutku.

Jezdci se pomalu blížili. Za první řadou se objevila další. Koně odfrkávali, postroje cinkaly. Muži jeli volně za sebou, v poměrně velkých odstupech.

Jim odjistil winchestrovku. Se zadrženým dechem čekal, až se jezdci přiblíží na dvacet yardů. Marně se pokoušel je rozpoznat. Na to byla příliš velká tma.

Zvedl hlavu a zvolal: „Hej, zůstaňte, kde jste, kraváci! Jestli pojedete dál, budu střílet!“

Okamžitě třeskl výstřel. Jim slyšel, jak se kulka zaryla na výšku dlaně nad ním do stromu.

Pak vypuklo pravé peklo. Na okraji lesa se nesčetněkrát zablesklo, pro palbu nebylo slyšet vlastního slova.

Jim střílel, jak jen mohl. Věděl, že teď musí jezdce zastavit a zabránit jim v tom, aby se dostali blíž ke stádu.

Neustále posunoval pákové nabíjení nahoru a dolů a tak se mu z komory vysypávaly prázdné nábojnice. Na jeho výstřely odpovídali kovbojové mnohonásobnou salvou.

Jezdci, zpočátku shromáždění ve středu prostranství, se museli rozprchnout a přitom sáhnout po zbrani.

Jimovi muži leželi dobře krytí stromy, ve tmě je takřka nebylo vidět. Jezdci, sedící na vzpínajících se koních, nemohli dobře mířit. Je naopak ovčáci viděli mnohem lépe a Jimovi muži dali kovbojům pocítit, co to znamená začínat si s Texasany.

I když jenom s ovčáky.

Tito muži byli mnohokrát vyhnáni a nikde je nepřijali. Teď se rozhodli s tímto pokořením skoncovat.

Stříleli naprosto chladnokrevně a když jim došli náboje do pušek, odložili je a začali pálit z revolverů. Muži padali ze sedel, nohy jim zůstávaly trčet ve třmenech a prchající koně je za sebou vláčeli. Přitom divoce ržáli. Pokud se kůň zřítil, musel jeho jezdec rychle seskočit, jinak skončil pod zvířetem.

Náhle se ozval mocný hlas: „Zpátky! Zpátky!“

Jezdci, kteří ještě seděli na koních, se otočili a zamířili k lesu, odkud přijeli. Vyprovázely je kulky ovčáků, kteří nyní opustili své úkryty a pálili za prchajícími kovboji, kteří mizeli mezi stromy.

Jim pomalu vstal a s puškou v jedné ruce a s kloboukem v druhé přišel ke svým mužům. Nikdo z nich nebyl zraněn. Všude se váleli ranění kovbojové a jejich koně.

„Koně zastřelte a raněné posbírejte,“ poznamenal Jim.

„Hej!?“ ozval se kdosi. „Proč bychom se měli starat o ty kraváky? Nechejme je zhebnout tak, jak by to oni udělali s námi.“

Muži se rozhlédli a pokrčili rameny. Pomalu se vydali sbírat raněné. Dva z nich dodělávali koně. Jim se při každém výstřelu otřásl. Řev mučených zvířat pomalu ustával.

„Co je s tebou, hochu?“ zeptal se ho McGoohan, který se vynořil z temnoty. „Chvěješ se.“

Jim se na něho obrátil, ale v té tmě mu neviděl do obličeje.

„Chtěli to, Alisi,“ řekl. „Chtěli to sami, že?“

„Hlavně, že jsme vyhráli,“ prohodil Slagle a oklepal si zaprášený stetson o kalhoty.

„Drž zobák, Kirby!“ okřikl ho McGoohan a otočil se na Jima. „Slyšel jsem, jak jsi na ně volal, chlapče. To, co se stalo, nebyla tvoje vina. Oni nás opravdu chtěli vyřídit.“

Jim přistoupil k nejbližšímu mrtvému koni, který ležel na zemi jako velký černý stín, škrtl sirkou a sklonil se nad stehna koně.

„Maltézský kříž,“ podotkl Slagle, který mu hleděl přes rameno.

Ráno se po kraji převalovaly chuchvalce mlhy. Hory byly šedé, nebe bylo šedé, stromy připomínaly útvary odněkud z podsvětí.

Jimovi muži se postarali o raněné kovboje, jak to jen šlo, ale moc se od nich nedozvěděli. Mnozí si dokonce od ovčáků nenechali pomoct. To jenom ukazovalo na hloubku jejich vzájemného nepřátelství.

Jim se probudil, když se u tábora objevilo několik jezdců z vozem. V čele jel městský maršál John Wyatt. Jenom hvězda na jeho prsou zabránila Jimovým mužům v tom, aby ho okamžitě nezastřelili.

„Jedeme pro raněné,“ řekl Wyatt. „Jede za námi ještě jeden vůz. Pro mrtvé. Co jste udělali s raněnými, Jime?“

„Postarali jsme se o ně,“ odpověděl Jim. „Vezměte si je a vypadněte! Dělejte!“

„Něco pro tebe mám,“ prohodil Wyatt, sáhl si do kapsy a vytáhl nějaký papír.

Podal ho Jimovi.

Ten jej rozložil a přečetl si ho.

Pak ho Wyattovi vrátil. „Co tu s tím zatykačem chceš?“ zavrčel. „Proč nepošleš za Ripem smírčího soudce? On si ten boj začal.“

„O to dnes v noci nejde,“ řekl Wyatt. „Bude těžké zjistit, kdo to zavinil. Ale včera se splašily asi dva tisíce kusů dobytka ze stáda ranče Maltézský kříž. Krom toho mi tvůj bratr řekl, že mu někdo ukradl padesát kusů. Vymohl si na tebe u smírčího soudce v Alamose zatykač.“

Jim viděl tázavý McGoohanův pohled. Zavrtěl hlavou.

„S tím nemáme nic společného,“ opáčil. „Máme dost starostí s našimi ovcemi. Co bychom dělali s padesáti kravami, Johne? Vypadá to, že jsi nějak moc horlivý, když po tobě chce něco Rip. Když jsem byl včera u tebe, nechtěl jsi se mnou k němu jet za nic na světě. Vem mu ten zatykač a pozdravuj ho ode mne. Jestli mě chce vidět za katrem, tak ať si pro mne přijede sám!“

Wyatt složil zatykač a strčil si jej zpátky do kapsy. Tvářil se velmi vážně.

„Děláš to sobě i mně jenom horší, Jirne,“ prohodil. „Mohl bych jet do města a za několik hodin se sem vrátit se stovkou mužů. Každý rančer v údolí by mi dal ochotně k ruce pár chlapů, kdybych jim řekl, že jde o tebe. Za dva dny se ti podařilo stát se nejnenáviděnějším mužem v údolí Rio Grande.“

„Nemám s přepadením Maltézského kříže nic společného,“ opakoval Jim.

„Možná si Rip tu pohádku vymyslel, aby proti nám postavil zákon. Dnes v noci sem přijelo několik jeho lidí a chtělo zničit naše stádo. Vyjeli jsme jim naproti. Zvolal jsem na ně a oni odpověděli výstřely. Nechtěl jsem, aby k tomu došlo. Není to moje vina.“

Wyatt se protáhl v sedle.

„Nebylo to jenom pár Ripových mužů,“ odpověděl. „Šlo o celé mužstvo Maltézského kříže. Třicet mužů, Jime. A vedl je Rip. Doktor McBannion mu musel ve městě ošetřit ránu na levé ruce. Tři jeho lidé jsou mrtví, skoro tucet je raněných. Řekl mi, že jel do hor, aby s tebou zúčtoval za to přepadení jeho stáda. Od posledního útoku Komančů před pěti lety neztratil tolik dobytka, co včera. Přiznal, že se vám chtěl pomstít a zničit vaše stádo.“

„Johne,“ řekl Jim Averill naléhavým hlasem, „přece tomu nevěříš. Rip mě chce prostě vyhnat, protože má ze mne strach. Bojí se, že bych se mohl stát mocnějším než on a ovládl bych údolí. A jak vidíš, tak se neštítí žádného prostředku, aby dosáhl svého cíle. Jenže my se jenom tak vyhnat nedáme.“

„Chceš tím říct, že s ním chceš bojovat, Jime?“ ozval se Wyatt.

„Zeptal jsem se mých mužů, rozhodujeme se kolektivně,“ odpověděl Jim. „A všichni byli toho mínění, že bychom měli zůstat a bojovat až do konce. Stačí, Johne?“

Wyatt sevřel pravou ruku kolem pažby revolveru.

„Ovšem,“ poznamenal, „rozhodne soudce. Zatykač jsi viděl, Jime.“

„Viděl jsem cár papíru, který si Rip koupil,“ opáčil Jim. „Vypadá to, že v tomto kraji se dá koupit každý, včetně manekýna, který nosí v Alamose hvězdu.“

„To jsem přeslechl,“ prohodil Wyatt. „Je mi líto, Jime, ale musím tě zatknout.“

„Odvážil by ses zatknout i Ripa?“ namítl Jim. A protože Wyatt neodpověděl, hned dodal: „Neměl bys zapomínat, Johne, že my oba máme v žilách averillovskou krev. Ranění jsou ve voze! Takže se obraťte a na shledanou.“

„Bez tebe nepojedu,“ procedil Wyatt mezi zuby a udělal rukou pohyb, jako by chtěl tasit kolt.

„Ale maršále, to byste přece neudělal,“ ozval se Slagle texaským dialektem. Pomalu přišel k Jimovi. Ruku držel nebezpečně blízko revolveru. Také ostatní ovčáci se zvedli a pomalu, výhružně se blížili k jezdcům. Se zbraní v ruce je obklopili a významně si potěžkávali pušky v rukou.

„Nechte ten revolver, kde je, maršále,“ zamumlal Slagle. „Už jsem viděl hodně takových frajerů, co se museli schovávat za hvězdu. Ale šlo o pěkné mrzáky.“

Wyatt se tvářil napjatě. Pomalu bledl. Ruka mu sjela z pouzdra a přikývl.

„Dobrá, Jime,“ zvolal. „Jsi ve výhodě. Odjedu. Ale já se ještě vrátím. Nezapomeň! Já se vrátím!“

Jim se díval, jak jezdci, s vozem s raněnými ve svém středu, odjížděli pryč.

„To nebylo dvakrát chytré, Jime,“ podotkl McGoohan. „Teď jsme mimo zákon. Chápeš? Jsme psanci!“

Hodinu poté, co Wyatt opustil tábor, muži vyrazili a jali se hnát stádo na sever.

Jim Averill se zastavil s McGoohanem a Slaglem na jednom nevysokém kopci, odkud shlédli na dlouhou řadu ovcí. Shora vypadali muži, kteří stádo hlídali, malí. Psi pobíhali kolem stáda a poháněli ovce vpřed. Za stádem jela pojízdná kuchyně, které šéfoval Wong Li, čínský kuchař, a druhý, otevřený vůz, na němž se vezla jehňata, jež nestačila tempu stáda.

„Až budeme mít horskou stezku za sebou, budeme v bezpečí,“ řekl Jim Averill. „Potom vezmeme výbušniny a odpálíme nad stezkou několik skal, aby za námi nikdo nemohl.“

„A jak se dostaneme zpátky?“ zeptal se McGoohan. „Jime, zase to neber tak na lehkou váhu. Co chceš dělat, když se Wyatt opravdu vrátí s oddílem mužů, aby tě zatkl?“

„S tím počítám,“ poznamenal Jim. „Budou zkoušet všechno, aby nás odsud vyštvali. Ale když bude stezka zatarasená balvany a kusy skal, tak budou potřebovat dynamit, aby ji zase zprůchodnili. A to jim bude trvat dny. A kdyby se jim to povedlo, tak budou stačit dva muži s puškami, aby cestu zablokovali.“

„To bychom si ale měli pospíšit,“ prohodil Slagle.

Náhle vstal ve třmenech a zastínil si dlaní oči.

„Jezdci,“ řekl.

Jim spatřil dva tmavé body vynořující se z temně zelené opony lesa. Sklonil se pro dalekohled.

„Že by Wyatt?“ zamumlal McGoohan.

Jim vybalil dalekohled a utřel cípem šátku skla. Potom si ho přiložil k očím. Nyní mohl jezdce rozpoznat. Pod klobouky viděl propadlé tváře.

„Ale, ale, to je přece Bascomb,“ prohodil a podal dalekohled McGoohanovi. „Vzpomínáš si, Kirby? S oběma jsme se setkali v Alamose.“

Slagle přikývl a přejel si dlaní po neholené bradě.

„Co tu chtějí?“

Jim pokrčil rameny.

„Pojď!“ řekl a vydal se ze svahu, aby jel oběma jezdcům naproti.

Harley Bascomb se usmál, když Jim s McGoohanem a Slaglem zastavili před ním.

Změřil si je svým pronikavým pohledem a řekl: „Říkal jsem si, že bych vás měl navštívit, když jsme teď sousedé. Nepotřebujete pomoc, pane Averille?“

„Takže vy už víte, jak se jmenuju?“ podivil se Jim.

„Ale jistě. Celé město mluví o tom, že bratr Ripa Averilla se vrátil, aby ho vyzval k boji o údolí Rio Grande.“

„A vy tipujete, že to vyhrajeme my, že?“ prohodil Slagle.

Jim viděl, jak Bascombův průvodce vrhl na Slaglea mrazivý pohled. Byl to vysoký, hubený muž s neproniknutelným výrazem tváře a malýma očima, posazenýma široko od sebe. Na rukou měl rukavice z jemné kůže, které nevypadaly, že by v nich často třímal laso. Když Slagle promluvil, trhl sebou a bezděky přiblížil ruku k pažbě revolveru.

„Jenom klid, Kirby!“ řekl Jim.

Bascomb se na něho usmál. „Má pravdu, Averille,“ prohodil. „Raději bych byl na vaší straně, než s vaším bratrem. Proč bychom nemohli bojovat spolu? Váš bratr vás asi hodně deptal. Slyšel jsem, že jste mu to přijel vrátit.“

Jim na něho chladně pohlédl.

„To, co je mezi námi, je věc moje a Ripova,“ řekl.

„Jak chcete, Averille,“ odpověděl Bascomb už ne tak úplně klidným hlasem. „Mysleli jsme to dobře.“

Slagle trošku popojel dopředu a zvolal: „Slyšeli jste, co vám pan Averill řekl. My vaši pomoc nechceme, pane Bascombe. Co se mne týče, tak bych vám chtěl poděkovat, jestli o mně budete mluvit v souvislosti s Jessem Willardem.“

„Chcete ode mě něco, pane?“ suše utrousil Bascombův průvodce. „Jmenuju se Jess Willard a neřekl bych, že o tom nevíte.“

„Jo, vím o tom,“ odpověděl Slagle. „Znám vaši tvář ze zatykačů. Brousí si na vás zuby všichni šerifové od Houstonu až po Pampu.“

Willard opět bezděky trhl rukou k opasku. Pak si však všiml, že Slagle drží ruku na pažbě koltu a zase se chytil hrušky.

„Proč to nezkusíte, Willarde?“ prohodil Slagle. „S maršálem ze San Antonia jste to přece vyřídil raz dva.“

Willardovi cukalo ve tváři. Přivřel oči.

„Chci si zapamatovat vaše jméno, příteli,“ poznamenal hlasem připomínajícím skřípění pantů v márnici. „Jak se jmenujete?“

„Říkají mi Slagle, Kirby Slagle. A jsem vždycky tam, kde jsou naše ovce.“

„Žádný strach,“ opáčil Willard. „Já už si váš najdu.“

Bascom učinil poslední vstřícné gesto.

„Takže vy naši pomoc odmítáte?“ zeptal se. „Věříte, že na svého bratra stačíte sám? Tak hodně štěstí, příteli. Rančeři vás odsud vyženou. Já se urážet nenechám. A své lidi také ne, Averille. Od ranče B už žádnou pomoc nečekejte. Pojďme, Jessi.“

Pak obrátil koně a vyrazil zpět klesu.

Willard ještě chvíli hleděl na Jima, McGoohana a hlavně na Slaglea a pak ho následoval.

Jim se za nimi díval, dokud nezmizeli v lese.

Když překonali stezku, překročilo už slunce svůj zenit. Zvládli to, aniž by ztratili více než půl tuctu zvířat. Náročnější bylo jet po této úzké cestě s těžkopádnou pojízdnou kuchyní. Wong Li bičoval mezky, jen to práskalo, nadával čínsky, ale ani to nestačilo, takže vůz museli z každé strany podpírat čtyři muži, aby se nepřekotil do propasti.

Nakonec se jim ale šťastně podařilo stezku zvládnout.

Nachystali výbušniny. McGoohan našel místo, kde skála zadržovala značné množství sutě, a zarazil pod ni dvě tyčky trhaviny tak, aby výbuch skálu nadzvedl.

Zatím nechal Jim Averill připravit malý povoz a přikázal Slagleovi a muži jménem O’Toole, aby ho doprovázeli. On sám chtěl zpátky do Alamosy pro Wese Kelseye.

Předtím než odjel, podal Jim starému Texasanovi ruku.

„Hodně štěstí!“ řekl. „A nezapomeň: Jestli to vyhodíte do vzduchu dřív, než sem přijedu s Kelseyem, budeme všichni čtyři vyřízení.“

Když projížděl kolem vozu, ještě jednou se ohlédl. McGoohan stál na slunci a utíral si zpocený obličej rukávem. Jakmile spatřil Jima, zamával mu a to gesto vypadalo, jako by od sebe něco odhodil. Pak si dal ruce do kapes a pohlédl zpátky na muže konající podle jeho pokynů.

Už se stmívalo, když Alister McGoohan zastavil mezi stromy na kraji lesa a opatrně odstranil překážející větve ořešáku. Postavil se ve třmenech a podíval se přes listí, které se ve vánku lehce chvělo.

Několik mužů tam hnalo malé stádo asi padesáti kusů dobytka. Mířili s ním na východ, k Rio Grande. Byly to vypasené kusy křížence červeného herefordského dobytka a hubených texaských longhornů.

Alister McGoohan se sklonil a pohladil svého koně, který začal nervózně odfrkávat. Alister byl tady, v tom kraji plném kovbojů, úplně sám a nechtěl nic riskovat. Odjel z tábora, náhodou narazil na stopy malého stáda a sledoval jej až sem.

Kdo mohl touto krajinou, v níž se pásly tisíce kusů dobytka, hnát padesát krav? Zmocnilo se ho jisté tušení. A čím víc nad tím přemýšlel, tím víc se to tušení měnilo v naprostou jistotu.

Kůň opět zafrkal a McGoohan ho musel uklidnit poplácáním po krku.

„Jenom klid, příteli,“ zašeptal. „Oba máme dobrý nos na…“

Náhlý úder do zad ho srazil na hrušku sedla. Teprve potom uslyšel výstřel. Jeho tělem projela ostrá bolest.

Měl však dost sil na to, aby se otočil. Mezi listím a větvemi zahlédl pušku. Pak ale vše zmizelo.

Druhý výstřel ho ohlušil, jako by ho někdo vypálil těsně vedle něho. Přesto McGoohan neucítil úder či bolest. Jeho podvědomí mu řeklo, že skrytý jezdec minul. Jeho kůň vyrazil vpřed. McGoohan se instinktivně chytil za hřívu, když se splašené zvíře prodíralo lesním porostem.

Alisteru McGoohanovi bylo v tu chvíli všechno jedno. Neviděl trčící větve, necítil, jak ho listy šlehají do očí. Neslyšel ani dva další výstřely. Napolo v bezvědomí visel na koni a jeho jedinou myšlenkou bylo to, že se musí pevně držet, aby nespadl.

Jim Averill dal Slagleovi zvednutou rukou znamení a vysoký Texasan zastavil oba koně zapřažené ve vozu. Sáhl po pušce, která ležela na kozlíku, a skočil dolů.

Stáli na dvoře domu, protože Jim nepovažoval za rozumné jet po Hlavní ulici. Nevěděl, jestli jsou v Alamose dobytkáři a jejich jezdci nebo ne, a nechtěl je provokovat. Musel se soustředit na to, aby dostali Kelseye z města do bezpečí.

Přehodil nohu přes sedlovou hrušku a po indiánsku, bez pomoci rukou, seskočil ze sedla. Vytáhl ze sedlového pouzdra Parkerovu brokovnici a rozhlédl se. Nikde ani živáčka, nic podezřelého.

„Kirby, ty zůstaneš tady,“ řekl Slagleovi. ,,O’Toole a já půjdeme dovnitř pro Wese.“

„Budu dávat pozor,“ odpověděl Slagle a poklepal si na pažbu pušky.

„Jenom žádné střílení, pokud to nebude nutné,“ upozornil ho Jim. „Mysli na to, že musíme Wese dostat z města ve zdraví.“

Kirby Slagle přikývl a Jim se vydal k McBannionovu domu. O’Toole ho následoval s puškou v ruce. Jim se zastavil ve stínu baldachýnu nad vchodem. Dveře byly zavřené. Zvedl proto pažbu parkerovky a několikrát na ně zabouchal. Dlouho bylo ticho. Potom se za prosklenou částí dveří objevilo světlo petrolejové lampy.

„Kdo je tam?“ zeptal se ženský hlas za dveřmi.

„To jsem já – Jim, otevři, Rocky, než nás někdo uvidí.“

Ozvalo se zašramocení v zámku, odsunula se petlice a dveře se otevřely. Stála v nich Rocky McBannionová. Měla na sobě hedvábnou noční košili a v ruce držela petrolejku.

Jimovi se zatajil dech, když ji uviděl. Ty zrzavé vlasy spadající ve vlnách přes ramena, to světlo v jejích očích, ty pootevřené, měkké rty.

Na okamžik ho její kouzlo zcela omráčilo. Pak ji ale odsunul stranou a vtáhl dovnitř O’Toolea. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně.

Rocky McBannionová si ho nedůvěřivě prohlížela.

,,Co se děje?“ otázala se.

„Nechci, aby nás tu Rip nebo nějaký jiný rančer viděl,“ odpověděl. „Nechci, aby se tu střílelo.“

„Ani Rip, ani žádný jiný rančer teď v Alamose není,“ odpověděla. „John Wyatt a Rip odjeli, aby dali dohrqmady muže. Rančeři se mají setkat na Ripově ranči. Potom přijedou do Alamosy, aby se tam shromáždili se svými mužstvy. Rip vyprávěl, že dají dohromady dvě stovky mužů, aby vás vyhnali z kraje. Řekl mi, že tě zatknou kvůli porušování veřejného pořádku, nebo něco takového.“

„Doufám, že nevěříš tomu, co Rip říká,“ prohodil. „On zaútočil na nás, ne my na něho. Ale nepřijel jsem proto, abych se tu hájil, Rocky. Chci si odvést Kelseyho. Kde je tvůj otec?“

Rocky McBannionová vytřeštila oči. „Myslela jsem, že jsi s ním mluvil,“ zamumlala. „Táta jel s tvým pasákem do hor, protože se bál, že by ho rančeři mohli vytáhnout z domu a zlynčovat, kdyby přijeli do Alamosy. Jsou schopní všeho, Jime. Táta říkal, že kdyby dostali nějakého pasáka do rukou, na místě ho zlynčují. Mají strach, že ovce zničí pastviny.“

„To je hloupost,“ odtušil Jim a obrátil se ke svému průvodci. „Vrať se ke Kirbymu, O’Toole. Počkejte na mě za domem.“

Když se za O’Toolem zavřeli dveře, opřel Jim pušku o stěnu a sundal si klobouk.

„Rocky,“ řekl, „my jsme si přece nikdy nelhali. Věř mi, já jsem Ripovo stádo nepřepadl. Je to výmysl, záminka k tomu, aby mě mohl vyhnat. Rocky, zapřísahám tě, věř mi! „Objal ji a podíval se jí do očí.

„Rip mi podal ruku a už za dvě hodiny se jeho mužstvo pokusilo nahnat naše ovce do propasti. A o čtyřiadvacet hodin později znovu. Vyjeli jsme jim naproti a střetli se s nimi. Následkem byli mrtví a ranění. Nechtěl jsem to, přísahám ti.“

Odstrčila ho a opřela se o protilehlou zeď.

„Všecko se tak zkomplikovalo od té doby, co jsi přijel,“ poznamenala.

„Zkomplikovalo? Pro koho?“

„Pro – nás všechny, Jime.“

„Chceš, abych zase odjel?“

„Udělal bys to, kdybych tě o to poprosila?“

„Ano, Rocky.“

„Jsi jiný než Rip,“ řekla. „On by to neudělal.“

„Chceš se za něho opravdu provdat, Rocky?“

„Ano, Jime.“

„Miluješ ho?“

„Myslím, že ano.“

„To si nesmíš myslet, to musíš vědět, Rocky. Miluješ ho? Ano nebo ne?“

„Chceš mě přinutit, abych ti odpověděla?“ pozvedla obočí.

„Kdybych tě mohl přinutit, tak to udělám,“ opáčil Jim. „Mám ti říct pravdu? Jel bych sem, i kdyby tu Kelsey neležel. Chtěl jsem tě totiž vidět. Chtěl jsem vidět to malé děvče se zrzavým copem, které se ve skutečnosti jmenuje Shamrock McBannionová, které by ale každému, kdo by se odvážil říct jí Irčanko, vyškrábalo oči, přestože Irka je. Rocky, nebudu ti lhát, za těch pět let jsem si na tebe skoro nevzpomněl. Najednou se ale, aniž bych to chtěl, všechno změnilo. Přijel jsem sem kvůli Ripovi, chtěl jsem ho porazit a stát se vládcem údolí. Ale když jsem tě znovu spatřil, poznal jsem, jak málo pro mne vláda nad údolím znamená. To, co chci, není údolí, ale ty.“

„Kéž bys nikdy nepřijel,“ špitla. Skoro ji ani nebylo slyšet.

„To nemyslíš vážně?“ opáčil.

„Ne.“

Náhle se ocitla v jeho náručí. Přitiskl ji k sobě a ona mu líbala krk.

„Od té doby, co ses vrátil, to už nejsem já,“ zamumlala. „Připravil jsi mě o spánek. Toužila jsem po tom, abys přišel. Ach, Jime, já se tolik stydím.“

„Stydíš, proč?“

„Protože jsem zradila Ripa. Protože mě miluje a já jsem jeho lásku zradila.“

„Nezradila jsi ho, Rocky.“

Opatrně ji políbil na rty.

„Slyšíš tu hudbu?“ zeptal se pak. „Odkud sem doléhá?“

„Ze školy. Dneska je bál.“

„Půjdeme tam, Rocky?“

Zhrozeně na něho pohlédla. „Na bál?“

„Proč ne? Říkala jsi přece, že tu není žádný kovboj.“

„Ale ostatní…“

„Ostatní jsou mí přátelé,“ řekl. „Rocky, chodil jsem s nimi do nedělní školy. Chytali jsme spolu žáby a házeli je lidem do oken. Lidé z Alamosy se o dobytkáře nestarají.“

„Ty nevíš, jak velký je Ripův vliv,“ prohodila ustrašeným hlasem.

Jim se na ni usmál. „Vím jen jedno. To, že jsem s tebou vždycky chtěl tancovat, Rocky?“

„A – Rip?“ tiše namítla.

„Ten se to dozví tak jako tak, Rocky. Ale chci, aby se to dozvěděl od mne. Obleč se. Ať to dneska večer ví celé město.“

Šli po ulici ke škole a drželi se za ruce.

Jim se na Rocky nemohl vynadívat. Večerní vítr si pohrával s jejími vlasy.

„Ještě nikdy jsem neviděl tak krásnou ženu, jako jsi ty,“ prohodil. „A tohle je první lichotka, kterou jsem kdy nějaké ženě řekl. Ty jsi jiná než ostatní, Rocky. Nevím proč, ale miluju tě. A nenechám si tě od nikoho vzít.“

Viděl, jak se usmívá, ale pak se její výraz tváře změnil. Přeběhl jí po ní stín.

Vzápětí poznal proč.

Před školou stáli shromáždění lidé. Hudba utichla a všechny zraky se upíraly na ně.

Jim tam poznával známé tváře, muže, kteří byli jeho nejlepšími přáteli. Všichni na ně nyní mlčky hleděli. Kráčeli k nim, ale lidé jim neudělali místo.

„Co tu chceš, Jime?“ ozval se kdosi a před ostatní vystoupil ramenatý muž. Byl to Tom Hadley, kterému v Alamose patřil obchod.

Jim cítil, jak je situace napjatá. Pohledy přítomných mluvily za vše.

„To je tady nějaká uzavřená společnost, nebo co?“ zeptal se. „Nějak rychle jsi zapomněl, že jsme kdysi byli přáteli, Tome.“

Hadley druhou větu ignoroval. „To s tou uzavřenou společností je pravda, Jime,“ řekl.

„Asi máte něco proti pachu ovcí, že?“ poznamenal Jim. „Je to tak?“

„Ano!“ řekl Hadley. „Je to tak, Jime. Nesnášíme smrad ovcí. A ty, Rocky, bys s pasáky ovcí tancovat neměla. Rip ten ovčí smrad také ne…“

Jim mu zasadil tak tvrdou ránu do obličeje, že se Hadley okamžitě zřítil k zemi.

„Rocky laskavě vynech, Tome,“ řekl.

Hadley si sáhl na krvácející ret a nenávistně na něho pohlédl.

„Vypráskáme tě z Alamosy bičem, Jime,“ zavrčel.

Kdosi zvolal: „Ženské, běžte domů, tohle není pro vás.“

Jim Averill cítil, jak ho Rocky McBannionová pevně chytila za ruku.

„Přišli jsme sem, abychom si zatancovali na bále,“ podotkl Jim. „Je mi líto, že jsem tě udeřil, Tome, ale Rocky urážet nebudeš!“ Hadley vstal a prohodil: „Nemáš tu co pohledávat, Jime. Kéž by ses nikdy nevrátil.“

Jim ho pozoroval přivřenýma očima. „Bývali jsme přece přátelé,“ řekl. „Vidím tu mnoho tváří, které dobře znám. Co se to s vámi stalo?“

Muži k němu pomalu kráčeli. Byli stále blíž a blíž.

Náhle Rocky Jima pustila a postavila se před něho.

„Jestli chcete něco po Jimovi, musíte přes mne!“ zvolala pevným hlasem. „A vy víte, že Rip vás přiváže na laso za koně a usmýká vás, jestli se mě dotknete.“

Hadley se na chvíli zarazil, ale pak pomalu a rozvážně kráčel dál.

„Uhni, Rocky,“ procedil mezi zuby. „Není až tak úplně jisté, co udělá Rip, až se dozví, že se muchluješ tady s tímhle pasákem ovcí.“

Krok za krokem se blížili k Jimovi a Rocky. Jim ji odsunul stranou a odhrnul si cípy saka.

„Jestli chce někdo ochutnat z mého olova, tak ať udělá ještě tři kroky,“ znělo jeho varování. „Na vaši zábavu už se nám nechce!“

Hadley se na něho zašklebil.

„Ty se neodvážíš vytáhnout revolver, Jime,“ řekl. „Ty ne!“

„A když jo?“ ozval se čísi hlas za Jimem.

Obrátil se a spatřil vůz stojící v proluce mezi domy. O’Toole měl svou winchestrovku položenou na klíně. Zatáhl brzdu, omotal uzdu kolem brzdové páky, vzal si pušku a sestoupil dolů. Také Slagle vyskočil na ulici a oba zamířili ke shromážděným mužům.

„Pane Averille,“ řekl Slagle. „Jestli chcete, tak si můžete se slečnou McBannionovou zatančit. Celý parket bude patřit jenom vám a kapela bude hrát ty nejlepší kusy. A občané Alamosy budou stát kolem a tleskat do rytmu.“

Rocky McBannionová pohlédla na Jima a zavrtěla hlavou. Do očí jí vytryskly slzy.

„Děkuju, Kirby,“ poznamenal Jim. „Ale slečna McBannionová se už mezi občany Alamosy bavit nechce.“

Tom Hadley, který stál s kyselým obličejem před ním, se obrátil a vedral se mezi ostatní přihlížející muže.

„Takoví jsou!“ komentoval to Slagle. „Stateční občané Alamosy se na nic víc nezmohou. Oni nedokážou pochopit, že chovatelé ovcí jsou stejní jako ostatní lidé. Podívejte se na ně, pane Averille. Mají z vašeho bratra takový strach, že nikdo z nich se neodváží něco namítnout. Ti chudáci dostanou odvahu, jenom když je jich dvacet na jednoho. Co s nimi uděláme?“

„Nic,“ opáčil Jim. „Doktor jel s Kelseyem do tábora. Už tu nemáme co dělat, Slagle. Nebudeme jim tu otravovat vzduch smradem ovcí.“

Rocky mu stiskla ruku. „Nebuď zlý, Jime,“ řekla.

Chtěl se na ni usmát, ale zůstalo jen u pokusu.

„Nejsem zlý,“ podotkl. „Ale vidím, že v údolí Rio Grande nejsem vítán. Tady jsou všichni pod Ripovým vlivem.“

Objal Rocky kolem ramenou a odvedl ji zpátky k vozu. Slagle a O’Toole je následovali.

„To jste myslel doopravdy?“ zeptal se Slagle. „To, že odjedete pryč?“

„Proč ne?“ prohodil Jim. „Když nás tu tak nemají rádi. Myslím, že Alister má pravdu. Tady nebudeme mít klid. Tady bychom se nedostali z krvavých válek o prérii.“

„Takže těm kravákům se nakonec podařilo nás vyhnat,“ zavrtěl hlavou Slagle. „Ti budou rádi, až tu nebudeme.“

Jim pohlédl na Rocky. Měla vlhké oči, ale už se usmívala.

„Řekl bych, že je na čase, aby ses rozhodla, Rocky,“ poznamenal. „Jestli odsud odejdu, tak už se nikdy nevrátím. Nemůžu ti toho nabídnout mnoho, ale stačí pár let a budeme mít desítky tisíc ovcí. Rocky, když odejdu z Alamosy, kde budeš ty?“

„Dej mi čas na rozmyšlenou,“ požádala tiše. „Nemůžu teď na to myslet, když jsme…“ hlas se jí zlomil.

„Rozumím,“ podotkl. „Nebudu na tebe naléhat, Rocky. Počkám, až přijdeš sama.“

Slagle chtěl něco říct, ale zarazil ho dusot kopyt a rachot vozu. Jim uviděl za Rocky bryčku taženou jedním koněm, která se vynořila ze tmy a přijela k McBannionově domu. Zde zastavila. Pak však kdosi práskl bičem a vůz se rozjel. Přijel až ke shromážděným lidem. Slagle zvedl winchestrovku a nabil ji, ale Jim ji zase sklonil k zemi.

„To je McBannion,“ dodal.

Vůz zastavil přímo u nich. Starý irský doktor slezl z kozlíku. Smekl klobouk a utřel si bílým kapesníkem čelo. Potom si klobouk opět nasadil na hlavu.

„Proč jsi venku, Rocky?“ zeptal se své dcery. „Rip a maršál jsou s velkým oddílem na cestě do města. Můžou tu být tak za půl hodiny. Běž do domu a nevystrkuj nos z pokoje, dokud bude milice ve městě.“

Obrátil se na Jima a řekl: „Proč jste ji vytáhl ven? Chcete snad, aby se tu strhla nějaká přestřelka? Co tu vlastně pohledáváte?“

„Chtěl jsem odvézt Kelseye,“ odpověděl Jim. „Rocky mi řekla, že jste ho už vzal do tábora.“

McBannion přikývl. „Jedu z vašeho nového tábora,“ prohodil. „Jen tak tak, že vaši lidé neodpálili nálože, když mě slyšeli přijíždět.“

Chvíli mlčel, jako by si musel uspořádat myšlenky, a pak poněkud vyděšeně pohlédl na Jima. Nato sklopil zrak a zamumlal: „Jime, musím vám něco říct. Já… Jime, McGoohan je mrtvý. Někdo ho střelil do zad.“

Jima ta zpráva šokovala. Zbledl a otevřel ústa. Hned je ale znovu zavřel. Bezmocně zavrtěl hlavou. Dal si hlavu do dlaní. Nakonec pohlédl na Slaglea, který byl také bledý jak stěna.

„Doktore, doktore, řekněte, že to není pravda.“

McBannion mu uhnul pohledem. Vyčerpán se opřel o vůz a rezignovaně mávl rukou.

„Jeho kůň ho přivezl do tábora,“ poznamenal. „Víte, že kůň se vždycky vrátí, tam odkud vyběhl. Když jsem tam přijel, umíral. Někdo mu střelil do zad a kulka byla příliš blízko srdce. Nemohl jsem ji vytáhnout. Byl v bezvědomí a už k sobě nepřišel. Jime – necítil bolest. Lidé, kteří ztratí vědomí, mají milosrdnou smrt.“

Jim přišel k vozu a otočil se zády k ostatním. Rukama se chytil za bočnice a zeptal se, aniž by se obrátil: „Kdo to byl?“

„Nevím,“ řekl McBannion. „Ale támhle jde někdo, kdo toho víc asi víc.“

Jim se prudce otočil. Po ulici k nim běžel jeden muž. Znal ho. Byl to jeden z jeho pasáků ovcí.

Muž přiběhl až k nim a prohodil kJimovi: „Je v saloonu Comanche. Viděl jsem ho, jak tam šel.“

Jim cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Rázem se mu vrátila krev do tváře.

„Kdo?“

Pasák ukázal palcem na sebe. „Je v saloonu Comanche,“ opakoval. „Sledoval McGoohana hodně dlouho. Viděl jsem ho u stáda. Přijel za McGoohanem k táboru, chvíli ho pozoroval a chtěl zmizet ve městě, ale já jsem ho sledoval až sem. Je v saloonu u barového pultu. Je tam úplně sám. Kromě něho je tam jenom barman.“

Slagle pustil pušku na zem a vytáhl kolt.

„Kam chceš jít?“ zeptal se Jim.

Slagle na něho pohlédl a otevřel ústa, ale nedostal ze sebe ani slovo.

Jim mu položil ruku na rameno. „Já vím, Kirby,“ podotkl. „Byl to tvůj přítel. Ale to musím vyřídit já.“

Slagle zavrtěl hlavou. „Ne, půjdu tam!“ zvolal.

„Nepůjdeš,“ odsekl Jim. „Půjdu já. Byl to můj přítel a partner. Byl mi otcem.“

„Ale…“ začal Slagle, ale pak sklopil zrak a odmlčel se.

Jim ucítil na svém rameni ruku, již mu tam položila Rocky.

Obrátil se a pohlédl jí do očí.

„Nic neříkej!“ prohodil. „Nic neříkej, Rocky!“

Potom se vydal k saloonu. Pasák ho následoval.

Teď už musím konat! pomyslel si. Kdybych jenom neodjížděl z tábora. Kdybych se nikdy nevracel do Alamosy. Kdybych s sebou nevzal McGoohana. Kdyby, kdyby, kdyby!

Nikdy neměl lepšího přítele. Co mohl bez Alistera McGoohana dělat? Kdo mu teď bude krýt záda? McGoohana, s nímž se po dlouhé roky dělil o každý doušek vody, o každou skývu chleba, odstřelili jako psa. Ripe! Kdybys tu teď byl, zabil bych tě. Ale já tě dostanu, i kdyby sis měl na tom svém ranči postavit hradby!

Před saloonem Comanche hořely pochodně. Jim vešel na chodník a přede dveřmi zůstal stát. Pasák vedle něho kývl směrem dovnitř na muže, který se opíral o pult a hovořil s barmanem.

„To je on!“ řekl pasák. „Přísahám, že to je on. Sledoval jsem ho od tábora až sem.“

„Dobře,“ odpověděl Jim. „Teď se drž stranou.“

Rozrazil létací dveře a vstoupil do saloonu.

Oba muži na sebe pohlédli.

Jim učinil dva kroky stranou, tak aby neměl za zády dveře, ale stěnu.

„Jmenuju se Jim Averill,“ zvolal. „Jsem muž, který sem přivezl ovce, a hledám vraha svého partnera. Můžete mi k tomu něco říct, pane?“

McBannion, Slagle a O’Toole vkročili dovnitř ve chvíli, kdy padly výstřely.

Viděli, jak muž u pultu vykročil k Jimovi. Poté upustil revolver na špinavou podlahu. Kovbojovi se podlomila kolena, rukama se zachytil o pult a pak se sesunul k zemi.

Jim strčil oba těžké revolvery značky Bisbee zpátky do pouzder.

„Jsi spokojen, Kirby?“ zeptal se Slagle.

Vysoký Texasan beze slova přikývl.

Pak šel k pultu a špičkou boty muže obrátil na záda.

„Proč jsme sem přišli?“ otázal se tichým hlasem. „Jenom proto, aby Alistera to odporné prase střelilo do zad? To se člověk opravdu musí trmácet tak daleko jenom proto, aby ho pak někdo oddělal?“

Za pultem se objevila zpocená tvář barmana. Beze toho, že by něco řekl, zmizel vedlejším vchodem.

Slagle si proto vzal láhev a urazil jí o pult hrdlo. Nalil si skleničku, vypil ji, nalil si další a znovu ji do sebe hodil. Pak se opřel rukama o pult a položil na něj hlavu. Tak zůstal sedět.

McBannion prošel kolem něho a klekl si ke kovboji. Prohlédl si obě střelné rány, které byly tak těsně u sebe, že by je bylo možné přikrýt kartou, a řekl: „Toho muže neznám, Jime. Nikdy jsem ho tu neviděl. Všechny kovboje, co jezdí pro Ripa, znám. Můžu odpřísáhnout, že to není žádný z jeho mužů. Viděl jsem venku jeho koně. Má cejch, který není z našeho údolí. Dvojité W.“

„Já mám jiné vysvětlení,“ zavrtěl hlavou Slagle. Jeho hlas zněl zastřeně, protože měl hlavu schovanou v dlaních. „Rip Averill si najal cizí pistolníky, aby nás vyhnal. Nepodařilo se mu to, ale myslí si, že za ty peníze by něco měli předvést.“

McBannion pohlédl na něho, pak na Jima a nakonec potřásl hlavou.

„To si vážně myslíte, že by si Rip najal takové zabijáky?“ zeptal se McBannion.

„Nevím, co si mám myslet,“ podotkl Jim. „Vypadá to, že Rip je schopen udělat všechno, aby si udržel svou moc. Já jsem ten boj nezačal, doktore. My jsme sem přišli jenom proto, abychom tu pokojně pracovali.“

McBannion hodil svůj cylindr na pult a dodal: „Nelžete si do kapsy, Jime. Přišel jste sem proto, abyste ovládl údolí. Já ho znám a od něho znám i vás. Údolí Rio Grande v okrese Alamosa není dost velké pro dva muže, v jejichž žilách koluje krev Samuela Averilla. V říši může být jenom jeden vládce. Jime, vzdejte to a opusťte Alamosu. Na severu je dost dobrých pastvin a…“

Slagle vstal a rezolutním gestem smetl všechno sklo z pultu.

„Teď že bychom to měli vzdát?“ zavrčel. „Odejít a vykašlat se na to? Jakým právem to po nás požadujete? Jakým právem?“

„O právu tu není řeč,“ odpověděl McBannion. „Tady nejde o právo, tady jde o holé násilí. Válka mezi dvěma bratry může zničit celou zem. Až dosud jsme se potýkali jenom se zloději dobytka, ale válka na prérii, která může stát tucty životů, to je něco jiného. Chápete to?“

Jim otevřel ústa, jako by chtěl něco odpovědět, jenže kdosi mu zaklepal na rameno. Pasák, který ho doprovodil k saloonu.

„Co je?“

„Ještě něco, pane Averille! Když McGoohan přijel do tábora, byl při vědomí. Když jsme ho položili do přikrývek, řekl něco o zlodějích dobytka, které viděl. Hovořil o vás, o vašem bratrovi a o ukradeném dobytku. To je všechno. Pak ztratil vědomí a za pár minut, potom co přijel do tábora doktor, zemřel.“

McBannion na jeho slova přikývl.

„Už roky bojujeme proti zlodějům dobytka,“ zamumlal. „Několik jsme jich zastřelili při šarvátkách, ale to je nezastavilo. Nejhůř byl postižen váš bratr. V posledním roce ztratil nejméně tři sta kusů dobytka.“

„Teď nám ještě řekněte, že Alistera McGoohana nezastřelili rančeři, ale zloději dobytka,“ zavrčel Slagle.

„Aspoň se pokuste Ripovi porozumět,“ hlesl McBannion.

„Mluvíte jako Alister,“ dodal Slagle. „I on chtěl porozumění, mír a klid. A co z toho má? Kdo nám teď může zabránit v tom, abychom vytáhli na rančery?“

„Vím, proč tak hovoříte,“ podotkl McBannion. „Ale než vykopete válečnou sekeru, můj příteli, tak byste nejdřív měli zjistit, kdo byl tady tenhle mrtvý.“

Jim si nalil sklenici whisky. Nenapil se však.

„Už jsem to chtěl vzdát a odjet,“ prohodil. „Myslel jsem si, že Alister má pravdu. Ale teď…“ Začal kroužit sklenicí po pultu. „Teď si už nejsem tak jistý. Máme odejít, nebo máme bojovat?“

„Odejít!“ řekl McBannion.

„Bojovat!“ pronesl rozhodně Slagle.

Pohlédli na sebe.

„Jestli se rozhodnete pro boj,“ reagoval McBannion, „pak podlehnete. Stojíte proti stonásobné přesile. Jednoho dne padne poslední z vás a co pak?“

„A pak odejdeme,“ opáčil Slagle, „pak se nebudeme muset trmácet světem. Člověk přece nemůže prožít svůj život jako nějaký všivý Kiowa věčným putováním sem a tam.“

„Přemýšlejte,“ řekl McBannion. „Teď ale musíte odjet z města, a to okamžitě. Během pár minut tu mohou být Rip a Wyatt s milicí.“

„Kde je Rocky?“ zeptal se Jim, když vyšli ze saloonu.

„Je doma,“ odpověděl McBannion. „A to je dobře. Nechoďte za ní, Jime. Jestli jí chcete něco říct, tak jí to vzkažte. Já jí to vyřídím.“

Jim zavrtěl hlavou. „Myslím, že tady už není co říct. Asi se už vnitřně rozhodla pro Ripa.“

„Možná,“ prohodil McBannion. „A kdybych jí mohl radit, tak bych jí poradil, aby si vzala Ripa. Jenže je to Irka a Irky si nenechají do ničeho mluvit. Jestli se rozhodne, tak už to nikdo nezmění. Ani já.“

Jim přikývl. Okamžik – okamžik, který se mu zdál celou věčností, ale pak hanebně pominul – si myslel, že by to mohlo být zas jako dřív, když ještě byli napůl děti. Ale to už nebyla pravda.

„Mějte se, doktore,“ řekl. „Aděkuju za všecko, co jste pro nás udělal.“

„Nemusíte mi děkovat,“ odtušil McBannion, zatímco Jim lezl na koně.

Chvíli na sebe hleděli, pak se jezdci vyrazili a za nimi s rachocením i vůz.

Kdosi vykřikl: „Jime! Jime!“

McBannion se otočil a spatřil Rocky vycházet z domu.

Jim však už mezitím zmizel.

Starý doktor vzal svého koně za postroj a odváděl ho ke svému vozíku na opačné straně ulice.

Roky přiběhla k němu. „Kde je Jim, tati?“

„Odjel, dcero.“

„Bez toho, že by…“

„Myslí si, že ses rozhodla pro Ripa,“ řekl McBannion. „Muži, jako je on, se stáhnou, když uvěří, že žena, po níž touží, se rozhodla pro jiného.“

Náhle pustil postroj, uchopil Rocky za ramena a pohlédl jí do očí.

„Ty ho miluješ?“ zeptal se.

Neodpověděla. Nechal ji být, vzal si uzdu a šel dál.

„Promiň, dcero,“ omlouval se, „neměl jsem se na to ptát.“

„Ano, miluju ho, tati. Když jsem ho spatřila, bylo všechno zase jako dřív. Tati, já si Ripa nemůžu vzít.“

„To mu budeš muset vysvětlit,“ podotkl McBannion. „Vždycky k tobě byl upřímný. To tě zavazuje k tomu, abys k němu byla upřímná i ty.“

„Já vím, tati. Ale mám strach, že on a Jim…“

„Že budou o tebe bojovat? Už bojujou, Rocky. Jenom zázrak by jim mohl zabránit v tom, aby jeden druhého nezabili.“

Rip Averill zastavil koně, když uslyšel ohlušující detonaci.

„To bylo na stezce k horským pastvinám,“ řekl. „Vpřed!“

Milice vyrazila lesem, přes mýtiny zalité měsíčním světlem, aby opět zmizela v černém lese.

Úzká, pět yardů široká stezka byla zahalená do oblaků prachu, když muži dorazili na místo, odkud stezka vedla podél skalní stěny. Noční vítr proti nim hnal mračna prachu. Wyatt dal znamení, aby muži jeli zpět a shromáždili se o něco dál.

„To byl Jim,“ poznamenal Rip a pokusil se něco rozeznat dalekohledem. „Stezka je zatarasená kamením,“ řekl. „Tudy projít nemůžeme. Jimovy ovce spasou pastviny, bez toho že bychom proti tomu mohli něco udělat.“

„Mohli bychom ten zával odstřelit,“ navrhl Wyatt.

„Ta stezka se tam kroutí,“ zamumlal Rip. „Jestli tam Jim pošle dva muže, tak nám zabrání v tom, abychom tam mohli ty nálože položit. Navíc, nemáme dynamit.“

Prach se pomalu usadil a muži viděli, že stezka je zavalená v délce dvaceti až třiceti yardů. Nálož odpálila jeden skalní blok, který pak uvolnil skalní lavinu.

„Tudy nikdy neprojdeme,“ prohodil kdosi. „Aby to kamení někdo dostal pryč, musel by mít bednu dynamitu a ani by nebylo jisté, jestli by tak tu stezku úplně nezničil.“

Rip udeřil pěstí do hrušky sedla. „Každopádně nemůže žádný ovčák na tuto stranu hor,“ zvolal. „A my ještě jednu možnost máme, Wyatte! Vezměte si polovinu mužstva a připravte se na dlouhou jízdu. Přes San Juan Mountains vede ještě jedna cesta. Budete potřebovat zhruba jeden týden, Wyatte.

Zato jim můžete vpadnout do boku, když to nebudou čekat. Sám se teď chytil do pasti, když zničil stezku.“

„A vy?“ zeptal se Wyatt. „Co budete dělat vy, pane Averille?“

„Mám ještě hodně práce,“ odpověděl Rip. „Když už jsme jednou začali, tak budeme muset kraj vyčistit od všeho neřádu pořádně!“

Ráno přineslo sychravé počasí. Studený vítr povíval po horských loukách. Skučení psů, jež seděli mezi muži, bylo jediným zvukem, který zněl v tom horském tichu. Stádo odpočívalo. Na úbočích hor se majestátně tyčily borovice Ponderosa.

Jim stál před hrobem a držel v rukou bibli, která kdysi patřila McGoohanovi. Vazba z tmavé kůže už byla ochytaná a špinavá. McGoohan si tuto bibli bral vždycky s sebou. Nyní byla jeho cesta u konce.

Jim otevřel knihu a pokusil se ovládnout svůj chvějící se hlas. „Pán je můj pastýř! Nebude mi nic chybět.“

Poté, co přečetl žalm, zavřel bibli a pohlédl do vycházejícího slunce. „Pane, přijmi Alistara McGoohana, který nám byl dobrým kamarádem,“ zamumlal.

Někdo položil na bibli ruku. Když na toho někoho pohlédl, spatřil Slaglea. Slyšel jeho hlas, syrový jako to ráno: „Dej nám sílu, pane, k pomstě. Je psáno: oko za oko, zub za zub, život za život!“

Podívali se jeden druhému do očí. Slagleův pohled byl tvrdý a nemilosrdný.

„Nech nás vyjet a bojovat,“ řekl. „Kdy vyrazíme, pane Averille?“

„Zítra v noci!“

Rip Averill ztuhle slezl z koně a houpavým krokem přišel k brance do McBannionovy zahrady.

McBannion stál v zelené zástěře mezi růžovými záhony a vzhlédl, teprve když Rip přistoupil až k němu.

„Dobrý den, Ripe,“ pozdravil. „Chceš mluvit s Rocky? Je doma.“

Rip na něho kývl – na souhlas i místo pozdravu – a vešel do domu. Smekl klobouk a hodil ho na židli.

„Rocky?“ zvolal.

Uslyšel kroky na schodišti, které vedlo do horního patra, a spatřil Rocky na schodech. Stála ve stínu. Neviděl jí do tváře. Šel ke schodům a pohlédl nahoru.

„Musel jsem tě vidět,“ řekl.

Pomalu sešla dolů a prošla kolem něho k ještě otevřeným dveřím.

Následoval ji a zůstal za ní stát.

„Děje se něco, Rocky?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Žije ještě Jim?“

Všimla si, že ho ta otázka zarazila.

Na chvíli zaváhal, načež řekl: „Pochopitelně, že žije.“

„A je to tvoje zásluha, Ripe, že ještě žije?“

„Já jsem po něm nikdy nechtěl střílet,“ zvolal poněkud nazlobeně.

„Kde je teď?“ zeptala se, otočila se a zkoumavě mu pohlédla do očí.

„Odjel do hor,“ odpověděl Rip. „Jedinou stezku, co tam vede, vyhodil do vzduchu, a teď jeho ovce v klidu spásají všechny pastviny.“

Pokusil se ji obejmout, ale ona odstoupila.

„Co se to s tebou děje?“ zeptal se a chytil ji za ruku. „Musíme ho zatknout, o tom přece nemůže být pochyb. Ukradl mi padesát kusů dobytka. A to bylo ještě štěstí, že tam moji jezdci přijeli včas a zabránili panice, jinak by mě to stálo stovky kusů.“

„A co přepadení Jimových ovcí?“ kontrovala.

„Tomu nevěřím,“ opáčil. „Jim hledal záminku, aby mohl vyvolat válku na prérii. Prý to udělali moji jezdci, ale to není pravda.“

„A vražda Jimova přítele McGoohana?“

Rip na ni dlouze pohlédl. Cukalo mu ve tváři a pomalu rudl.

„O tom nevím nic,“ procedil mezi zuby.

„Můžeš se zeptat mého otce,“ řekla. „Byl u McGoohana, když skonal. Někdo mu střelil do zad.“

„Jestli je vrahem někdo z mých mužů,“ reagoval na její slova Rip, „tak ho nechám pověsit, Rocky.“

„To nemusíš,“ odtušila Rocky. „Jim ho zastřelil včera v saloonu Comanche.“

„Takže on byl ve městě?“ překvapeně zvolal Rip. „Můj bratr byl v Alamose?“

„Chtěl si vzít svého poraněného muže,“ odpověděla. „Báli jsme se, že ho zlynčujete. Přijeli jste do města jako smečka vlků, Ripe. Co se to s tebou stalo? Nepoznávám tě.“

Rip na ni zkoumavě pohlédl přivřenýma očima a jeho vztek se pomalu měnil v nedůvěru.

„Takže tak to je,“ prohodil. „Už rozumím. Ale víš, jak dopadne, když se tě jenom dotkne, Rocky?“

Bezmocně pokrčila rameny.

„Takže ty ses rozhodla pro něho?“ zeptal se. „Ty ses rozhodla pro ovčáka a pobudu?“

„Rozhodla jsem se pro muže, kterého miluji,“ odpověděla a pohlédla mu do očí. „Ripe, podle mne je pro tebe vláda nad údolím víc než já.“

Tím se dotkla jeho citlivého místa. Viděla, jak mu zajiskřily oči. V následujícím okamžiku se však znovu kontroloval.

„Copak jsem ti někdy zavdal důvod k tomu, abys věřila, že něco miluju víc než tebe?“ zamumlal. „Chtěl jsem ti položit k nohám království, Rocky. Co ti může nabídnout Jim?“

Opětovala jeho pohled a odpověděla: „To, co mohu nabídnout já jemu, Ripe.“

„Jim je nestálý, je nespolehlivý,“ prohodil. „Vždycky byl takový. Na něho se nemůžeš vázat, Rocky.“

„On se ale změnil,“ řekla. „Stal se z něho muž. Ale i kdyby tomu tak nebylo, Ripe, tak by moje volba padla na něho. Musíš mi věřit, opravdu jsem se tě pokoušela milovat. Ale pak přišel Jim a všechno bylo jako dřív. Vím dobře, že mi to nikdy neodpustíš. Jsi jeden z těch mužů, kteří budovali tuto zem. Jsi jako velký stín, v němž žijí tisíce lidí. Ale já vím, že Jim mě potřebuje víc než ty.“

Přistoupil k ní a uchopil ji za ruce. Díval se do jejích zelených očí.

„Já se tě nikdy nevzdám, Rocky,“ poznamenal. „Chci tebe i údolí. A nebudu váhat zabránit Jimovi všemi prostředky v tom, aby mi tě vzal, rozumíš? I muži, jenž vybuduje říši, stále cosi chybí, pokud ji nemůže vybudovat pro ženu, kterou miluje. Rocky, Maltézský kříž je největší ranč v Coloradu. Bez tebe by to ale byl jenom kus země. To ty z něho uděláš domov.“

Zalesklo se jí v očích. Otevřela ústa k odpovědi, ale pak se mu vytrhla a vyběhla po schodech nahoru tak rychle, že za ní šaty jen vlály.

Rip za ní hned běžel, ale byl po dlouhé jízdě na koni celý ztuhlý, a tak mu to moc nešlo.

„Rocky!“

Uslyšel zvuk klíče otáčejícího ve se dveřích.

„Teď znáš pravdu, Ripe,“ řekl někdo za ním. Otočil se a spatřil Daniela McBanniona. Sundal si zástěru a složil ji.

Rip na něho zaraženě hleděl.

„Je to Irka,“ prohodil McBannion. „A proto je paličatá jako málokdo. Ripe, ona se rozhodla pro Jima a toto její rozhodnutí už nikdo nezvrátí.“

„Já to zvrátím,“ zvolal Rip. „Doktore, jestli si Jim přijde pro Rocky, tak ho zabiju. Ten mi ji nevezme.“

McBannion na něho pohlédl. Pozvedl obočí a zeptal se: „Myslíš, že můžeš získat její lásku zpátky tím, když zabiješ svého bratra? Jim nosí dva revolvery, Ripe, a umí s nimi střílet zatraceně rychle. Ale i kdybys ho zabil, tak co tím získáš? Rocky by tě jenom nenáviděla.“

Zvenčí se ozval blížící se dusot kopyt.

„Já se Rocky nevzdám,“ řekl Rip.

McBannion se trpce pousmál. „Nejsi dost starý, abys to pochopil, Ripe,“ podotkl. „Muž může se zbraní v ruce dobýt celý svět. Jediné, co takto dobýt nemůže, je láska ženy. Ta ho buď miluje, nebo ne.“

Před domem zaržál kůň a dusot utichl. Někdo otevřel zahradní branku a s cinkáním ostruh utíkal k domu. Na Ripovy nohy padl stín a Rip vzhlédl.

Ve dveřích stál kovboj. Byl to muž oděný do tmavého. Na hlavě měl černý stetson, za jehož stříbrnou stužkou se skvělo orlí péro. Zpod klobouku mu až po ramena sahaly lesklé černé vlasy. Kolem krku měl trojitý náhrdelník z pestrobarevných perel.

„Co se děje, Johnny?“ zeptal se Rip.

Muž přistoupil blíž a zazubil se. „Něco jsem našel, šéfe,“ řekl. „Ta stopa, na kterou jste mě nasadil, byla správná.“

McBannion hleděl za oběma muži, kteří mlčky opustili jeho dům. Potom šel do Rockyina pokoje. Děvče leželo na posteli, obličej mělo v dlaních. Sedl si vedle ní a pohladil ji po vlasech.

„Můžeš jít klidně dolů,“ prohodil. „Rip je pryč, dcero. Přijel pro něho ten Komanč, kterého zaměstnává na svém ranči, ten Johnny Portugal. Myslím, že to teď bude hodně horké.“

Rocky zvedla hlavu a pohlédla na starého, šedovlasého lékaře.

Viděla, že má velké starosti.

Ty tři výstřely padlý tak těsně za sebou, že zněly jako jeden. Tři kamínky položené vedle sebe na kládě byly sraženy dolů.

„Střílíte dobře, pane Averille,“ řekl Slagle a šel na kmen položit další kamínky.

Jim strčil těžké revolvery Bisbee ráže 45 do pouzder.

Každý ten kámen je Rip! Pomyslel si. Potom řekl: „Teď jsi na řadě ty,Kirby!“

Odjeli asi míli na západ, aby neplašili stádo. Nacházeli se na malé mýtině uprostřed borového lesa. Jim byl zvyklý cvičit s revolvery každý den nejmíň hodinu. Pro něho a jeho muže bylo životně důležité, jak rychle a přesně dokáže vystřelit.

Slagle přišel blíž a obrátil se ke kmeni zády.

„Každý výstřel patří jednomu z Alisterových vrahů,“ poznamenal. Potom se prudce otočil. Jeho dlaň vyletěla jako blesk k pouzdru s koltem a ještě v téže vteřině padla první rána. Slagle střílel jenom s jednou zbraní a po každém výstřelu musel natáhnout úderník, ale přesto byl rychlejší než Jim se dvěma revolvery. Slagle pokaždé zasáhl. Když na kousíčky rozstřelil poslední kamínek, sklonil kouřící zbraň k zemi.

„My nemáme zapotřebí na někoho střílet zezadu,“ prohodil.

„Vezmeme s sebou dynamit,“ řekl Jim. „Kirby, já jsem to nechtěl.“

„Nikdo z nás to nechtěl, my určitě ne,“ podotkl Slagle. „Je to tu horší než kdekoliv jinde, kde jsme byli.“

Jim přikývl. „Až budeme hotovi s Ripem,“ poznamenal, „potáhneme na jih, do Nového Mexika.“

Slagle vyklopil bubínek svého revolveru, vysypal z něj prázdné nábojnice a znovu jej nabil.

Chvíli naslouchal křiku orla, aby pak prohodil: „Alisterovým velkým přáním bylo, abychom jeli do Arizony, pane Averille. Chtěl do White Mountains a na kraj rezervace San Carlos. Chtěl tam chovat ovce.“

„Vím,“ přisvědčil Jim. „Jestli budou ostatní chtít, tak tam můžeme zamířit.“

„To by bylo nejlepší,“ řekl Slagle. „Alister věděl, co chce. Vždycky byl toho mínění, že s indiány se dá vyjít lépe než s dobytkáři. Myslím, že jeho snem byla právě Arizona.“

„Jo, ale nejdřív tu musíme něco vyřídit, Kirby. Na to nezapomeň.“

„Nezapomínám, pane Averille. To se nebojte, já nezapomínám. Deset let jsem jezdil s McGoohanem, než jsme potkali vás. Ano, pro Alistera budeme bojovat rádi. A pak bude nejlepší, když i se stádem co nejrychleji zmizíme. Když umře pasák ovcí, tak po něm neštěkne ani pes, ale kdyby přišel o život kovboj nebo dokonce rančer, tak proti nám vytáhne celý okres.“

Jim náhle zvedl ruku.

Z dálky se ozvaly výstřely. Znělo to jako cinkot.

Slagle na něj pohlédl.

„To je znamení,“ řekl. „Někdo se blíží k cestě, kterou jsme zatarasili.“

Jim pohlédl k závalu.

„Asi mají hodně naspěch,“ prohodil Slagle. „Možná se ten zával dokonce snaží vyhodit do vzduchu.“

Jim chvíli naslouchal, pak zavrtěl hlavou a řekl: „To není útok, Kirby. Žádné další výstřely už nepadly.“

„Ale někdo musí být na stezce, jinak by nám naši muži nedávali znamení.“

„Pojď!“ zvolal Jim a odvázal svého koně od stromu.

Když přijeli do tábora, byli honáci shromážděni kolem pojízdné kuchyně. Jim seskočil ze sedla, podal uzdu Slagleovi a prodral se mezi muži.

McBannion seděl na rozprostřené dece a popíjel whisky. Cylindr ležel vedle něho. Sako měl svlečené a u košile rozepnutý límec. Byl bledý jak stěna. Když spatřil Jima, kývl na něho.

„Co se děje, doktore?“ zeptal se Jim. „Jak jste se sem, sakra, dostal?“

„Přelezl přes zával. Málem se přitom zřítil dolů,“ odpověděl jeden z mužů.

„To nemyslíte vážně?“ užasl Jim. „Přes tu stezku se nedostane ani mezek.“

„Já jsem se přes ni dostal,“ opáčil McBannion. „A přitom nejsem mezek, co říkáte?“

Jim se na něho díval, jak dopíjí hrnek s whisky. Whisky mu tekla po bradě a skapávala na límec.

„Proč jste přijel?“ vyzvídal. „Jenom proto, abyste nám předvedl své horolezecké umění?“

„Ale, ale,“ mávl McBannion rukou. „Poslouchejte, Jime: Přijel jsem, abych vás varoval, abyste neudělali hloupost.“

Jim vstal a dal si ruce v bok. Zamyšleně hleděl na doktora.

„Nechceme nic jiného, než pomstít McGoohana,“ prohodil. „Jestli jste přijel kázat o nastavení druhé tváře, tak to se můžete rovnou vrátit.“

„Kvůli tomu jsem nepřijel,“ odpověděl McBannion. „Navíc ani nejsem kněz. Pomozte mi, sakra, někdo na nohy!“

Jim ho chytil za ruku a pomohl mu vstát. Potom starého muže opřel o kolo vozu.

„Takže, co se děje?“ zeptal se.

McBannion si otřel zpocený obličej. „Dneska večer byl ve městě Rip. Poslal maršála z Alamosy s několika muži objížďkou kolem hor San Juan, aby na vás mohli zaútočit zezadu. Ne, nepřerušujte mě! Nechte mě to dovyprávět do konce! Rip už mnoho let svádí boje se zloději dobytka. Teď najal jednoho Komanče, kterého poslal po stopách zlodějů. Ten indián se jmenuje Johnny Portugal. A tento Komanč našel ty chlapy na Bascombově ranči. Harley Bascomb má v jedné stodole na tři sta dobytčích kůží? cejchem Maltézského kříže. To znamená, že za těmi krádežemi dobytka stojí Harley Bascomb!“ „A…“

„To ještě pořád nechápete?“ zeptal se McBannion. „Krádež koní, kterou Rip nahlásil maršálovi, he? Noční přepadení, při kterém jste našli koně s cejchem Ripova ranče. Dobytek ukradený z Ripova stáda.“

Jim Averill na něho nedůvěřivě pohlédl. Těkal očima po okolí a pak zamumlal: „Vymyslíte, že..?“

„Jsem o tom přesvědčený!“ přikývl McBannion. „Bascomb je prérijní pirát. Možná, že už roky krade Ripovi dobytek a prodává ho na maso do Trinidadu. Kůže prodat nemůže, protože je na nich cejch Maltézského kříže. Bascomb uviděl svou šanci, když jste přišli do kraje. Věděl, že teď stačí jen poštvat vás dva – vás a Ripa – proti sobě a na prérii vypukne válka. A to by mu dalo příležitost nerušeně krást Ripův dobytek ve větším měřítku. To jsem vám chtěl říct, Jime, ale to ještě není všechno. Rip zůstal v Alamose a poslal na ranč Portugala, aby shromáždil muže. Je úplně sám. A Bascomb a jeho pistolníci se v Alamose objevují každý den. Rip proti nim bude úplně sám.“

„Tak ať,“ odtušil Jim. „To přece není moje věc.“

McBannion přistoupil těsně k němu a pohlédl mu do očí.

„Jime,“ poznamenal vážným tónem, „on je zraněný. Vytáhl jsem mu kulku z ruky. Může jí sice hýbat, ale ne střílet. Stačilo by na něho i děcko s revolverem.“

„Nevím, proč bych mu měl pomoct,“ řekl Jim. „Kromě toho bychom museli odpálit zával, abychom se dostali do Alamosy.“

„Tak přes něj přelezte,“ opáčil naléhavým hlasem McBannion. „Abych se sem rychleji dostal, vzal jsem si místo vozu koně. Stojí osedlaný za závalem. S ním se dostanete do Alamosy rychle.“

Jim se otočil a kousek poodešel.

McBannion k němu přikročil a chytil ho za sako.

„Jime, je to váš bratr! Jestli mu nepomůžete, tak ho Bascomb oddělá. Než se Johnny Portugal vrátí s kovboji, tak může uplynout celý den. Musíte mu pomoct, Jime! Musíte!“

„A co bych z toho měl?“ odsekl Jim. „Kdybych mu pomohl, sám bych si pod sebou podřezal větev. Nenechá si ujít jedinou příležitost, aby mě vyhnal z kraje.“

„Na to teď nemyslete,“ zavrtěl hlavou McBannion. „Vašemu bratrovi hrozí nebezpečí, Jime. Víte, jaký je: on před Bascombem neuteče. I kdyby měl bojovat úplně sám. Zapomeňte na svoji nenávist a pomozte mu. Ne proto, že z toho budete něco mít, ale proto… proto, že jste jeho bratr.“

Za McBannionem se objevil Slagle.

„Měl byste počkat, až uvolníme cestu, pane Averille,“ řekl. „Jestli se budete pokoušet to přelézt a spadnete, co potom?“

„Jestli nic neuděláte, Jime,“ naléhal McBannion, „tak vašeho bratra v Alamose Bascomb a jeho pistolníci zastřelí. Samozřejmě, získal byste pak to, po čem tolik toužíte, vládu nad údolím. Ale za jakou cenu, Jime? Za jakou cenu?“

Jim Averill se opřel o pojízdnou kuchyni. Nevěděl, co má dělat. Jestli má McBannion pravdu, pak stačí jen počkat, až do města přijede Bascomb, a pak bude vše vyřízeno. Pak by už zbývali jenom pistolníci z ranče B a patřilo by mu celé údolí, protože by se stal pánem ranče Maltézský kříž.

Takže stačilo jen čekat. Kdoví, možná by se tam ani včas nedostal.

McBannion potřeboval hodiny na to, aby sem přijel z Alamosy.

Náhle se Jim obrátil a pohlédl na své muže.

„Slagle, připravíš nálože a pojedeš za mnou se šesti muži do města. Ostatní zůstanou jako stráže u stáda. Pokusím se přelézt zával a jet na doktorově koni. S těmi náložemi si pospěšte!“

McBannionovi zazářily oči.

„Věděl jsem to!“ řekl. „Nemýlil jsem se ve vás, Jime! Pospěšte si! Jeďte, seč budou koni síly stačit. Musíte to dokázat. Musíte!“

Rip Averill odešel ze saloonu Comanche a na chvíli zůstal stát ve stínu baldachýnu na chodníku. Zraněná levá ruka ho opět rozbolela. Připadalo mu to, jakoby v té ruce měl druhé srdce, které mu pořád bušilo. Zranění samo nebylo zlé, ale musel mít ruku v dlaze.

Vydal se na ulici. Vstoupil do holičství. Prakticky čtyřiadvacet hodin byl v sedle. Byl neoholený a špinavý. A dokud jeho jezdci nepřijedou do Alamosy, nemůže nic podniknout. Pomyslel na Jima. A na Rocky. Přemýšlel o tom, co pro něho doopravdy znamená.

„Dobrý den, pane Averille,“ řekl holohlavý holič a pomohl mu svléct sako. „Oholit?“

Rip přikývl a položil se do koženého křesla. Holič mu napěnil tvář.

„Slyšel jsem, že se vrátil váš bratr,“ řekl holič. „Mluví o tom celé město.“

„Ano?“ unaveně opáčil Jim.

„Ano. A všichni jsou na vaší straně.“

„Ano?“ opakoval Jim a zavřel oči.

„Všichni doufáme, že ty ovce brzo zmizí.“

Co vy víte o ovcích a o skotu? Pomyslel si Rip.

Co pro tebe znamená Rocky? ptal se sám sebe. Chceš ji, protože ji miluješ? Nebo jenom proto, že musíš být vždycky ten největší a nejlepší?

Přitom se mu před očima vyjevila představa Jima. Nikdy takhle předtím nepřemýšlel. Vždycky byl přesvědčen o tom, že Rocky si ho vezme a že bude pro něho tou pravou ženou. Pro něho, který vládne údolí Rio Grande. Svými city si nebyl jistý, jen věděl, že se Rocky nechce vzdát. Vždycky si vybojoval, to co chtěl.

„Už si ani nedokážu vybavit tvář vašeho bratra, pane Averille,“ řekl holič, a vyrušil Ripa z myšlenek. „Už je to dlouho, co opustil kraj, snad pět, nebo dokonce šest let, ne?“

Rip otevřel oči a spatřil nad sebou vrásčitou tvář, jež se nad ním skláněla.

„Vypadá to, že teď Jim moc přátel nemá,“ podotkl trpkým hlasem. „Když před pěti lety odjel z Alamosy, tak by se pár lidí, kteří se nazývali jeho přáteli, našlo.“

Odmlčel se, když ucítil, jak ho holič zbavuje chlupů na krku.

Pak holič prohodil: „To je život, pane Averille. Vy jste nejmocnější muž v údolí, takže lidé se o vaše přátelství ucházej í.“

„No jasně. A když bude mít navrch Jim, tak mě nikdo na ulici nepozdraví?“ zeptal se Rip. „Opravdu, na své přátele mohu být hrdý.“

„Ach, neodsuzujte je,“ poznamenal holič a utřel si pěnu z břitvy. „Nemohou být pouze mocní muži. Na jednoho, který vrhá velký stín, je tisíc dalších, kteří se v něm krčí.“

„Vím,“ přitakal Rip. „Myslím, že kdybychom Jim a já stáli na jedné straně…“

„Tak co?“ vyzvídal holič.

„Nevímí Možná bych se cítil jistěji, můj příteli. Na Jima se člověk přece jen může spolehnout, ale na ostatní…“

Rip otevřel oči a pootočil hlavu, když ucítil chladnou břitvu na líci.

„Možná by všechno bylo jiné,“ řekl. „Kdybychom jen…“

Odmlčel se. Na ulici spatřil tři jezdce.

Také holič je musel vidět, protože vstal, nechal klesnout ruku s břitvou a vyděšeně zamumlal: „Bascomb!“

Rip se v křesle narovnal a předklonil se. Kolem holičství projeli tři jezdci.

„Ano, Bascomb!“

Harley Bascomb jel ve středu. Po obou stranách od něho cválali dva muži s klobouky posunutými hluboko do čela.

„Ti dva jsou Willard a Hohman,“ poznamenal holič.

Rip pomalu vstal ze židle a sundal si bílou zástěru.

„Co chcete dělat, pane Averille?“ zeptal se holič.

V jeho očích se zračil strach.

Rip vzal z věšáku revolverový opasek a připnul si ho.

„Co jsem dlužen za holení?“ otázal se.

„Ale, pane Averille…“

Rip vytáhl z kapsy dolarovou bankovku a dal ji holiči.

„Pane Averille, jestli chcete na Bascomba střílet, tak vás musím varovat. Willard a Hohman jsou setsakramentsky nebezpeční.“

„Vážně?“ ironicky podotkl Rip.

Vyšel ven. Na slunce.

Willard, Bascomb a Hohman zastavili před saloonem a seskočili z koní.

Rip sestoupil z chodníku na ulici a pohlédl na ně.

Willard ho spatřil jako první. Rip viděl, že něco říká, ale Willard hovořil tak tiše, že ho Rip neslyšel.

Pak se otočili i Bascomb a Hohman a všichni tři teď na něho hleděli.

Když byl Rip jen třicet kroků od nich, zvedl Bascomb ruku.

„Tak sám, Averille?“ prohodil. „Co je s vámi? Chcete od nás něco?“

„Nedoufal jsem, že se uvidíme tak brzy, Bascombe,“ řekl. „Už jsem si myslel, že jste odjel.“

„Proč bych měl odjíždět?“ otázal se Bascomb. „Je pro to snad nějaký důvod?“

„Je,“ kývl Rip. „Několik set kusů dobytčích kůží s cejchem mého ranče na ranči B není dostatečným důvodem?“

„Říkal jsem to,“ zavrčel Hohman. „Ten indián, co se u nás potuloval, byl jeho špicl.“

Bascomb přivřel oči jako šelma.

„A co chcete dělat?“ zeptal se. „Kde máte své lidi?“

Rip se nahlas zasmál. „To myslíte, že na vás sám nestačím?“ odpověděl. „Už jsem pověsil víc zlodějů dobytka, než by mi bylo libo, Bascombe.“

Bascomb mlčel, ale namísto něho odpověděl Willard. „To opravdu nevěříte, že uděláte chybu, Averille?“

Rip zavrtěl hlavou. „Ne,“ poznamenal. „Jestli někdo z vás tasí, tak provrtám Bascombovi břicho. Na to jsem stále dost rychlý.“

„Chtěl by si to rozdat s námi třemi,“ řekl Hohman. „Náš přítel je velký hrdina, že?“

Bascombovi cuklo ve tváři. „Jestli vystřelíte, tak jste v následujícím momentu mrtvý,“ dodal.

„Může být,“ připustil Rip. „Ale vy už se z toho těšit nebudete, Bascombe.“

„Je jako jeho bratr,“ řekl Willard s posměškem. „Vy Averillové jste pěkní mluvkové, můj příteli. Zmizte! Nebudeme střílet na blázny!“

„A kdy půjdete zničit ty dobytčí kůže?“

Bascomb chvíli mlčel, aby pak přikývl.

„Dobrá,“ zavrčel. „Nechtěli jsme to. Zdá se, že vám na tom záleží, vy blázne. Tři proti jednomu.“

„Tři proti dvěma,“ ozval se čísi hlas.

Rip se ohlédl.

„Jime?“

Jim Averill sešel z chodníku. „Jo, jsem to já, bratře. Mám s Bascombem jeden otevřený účet.“ Přistoupil k Ripovi. Ani on neměl sako.

„Harleyi Bascombe,“ prohodil, „jsem tady kvůli padesáti mrtvým ovcím, třem zraněným mužům a jednomu zavražděnému, který byl mým přítelem.“

Propaloval Bascomba pohledem. Z toho jen kapal pot.

Existovalo jediné řešení.

Ještě chvíli na ulici panovalo ticho.

Pak Bascomb promluvil: „Vy jste oba stejní!“

Jeho ruka trhla směrem ke koltu.

Pět vteřin se Alamosou ozývaly výstřely.

Když Jim Averill viděl, jak Bascomb sahá po koltu, tasil oba těžké Bisbee.

Přesto byl jeden muž ještě rychlejší: Willard! Jeho rychlost však byla na úkor přesnosti. Minul Jimovu hlavu o dlaň.

Jim natáhl úderníky obou revolverů a vypálil. Viděl, jak se Willard otočil kolem vlastní osy, jako by ho udeřila nějaká obrovská, neviditelná pěst. Rip, který střílel vedle něho, zasáhl Bascomba do prsou. Hned potom však Hohman srazil Ripa k zemi. Vítězoslavně vykřikl a pokusil se namířit na Jima. Už to však nestihl.

Rip v kleče trefil Hohmana do levého ramene. V následujícím momentu vypálil Jim ze svých těžkých revolverů. Hohman padl do prachu ulice. Ripova druhá kulka minula padajícího pistolníka a zavrtala se do dřevěné stěny domu.

Hohman se ještě chvíli plazil, pak skonal. Jen Bascomb ještě klečel s koltem v ruce a snažil se namířit na Jima. Byl bledý jak stěna, z nosu mu tekla krev. Ripova kulka ho zřejmě trefila do plic.

Jim počkal, až Bascomb zvedne hlaveň. Svým pravým koltem mu namířil mezi oči a prohodil: „Tahle je za Alistera McGoohana.“

Potom zmáčkl.

Na ulici se černalo několik vlhkých skvrn. Krvavých skvrn. Byla to krev darebáků, kteří si lepší osud nezasloužili.

Jim se otočil a pohlédl na svého bratra, který klečel v prachu a opíral se o pravou ruku. Levý rukáv jeho košile byl červený od krve.

„Tak, teď před tebou klečím,“ řekl Rip. „Pomoz mi na nohy!“

Jim odsunul revolvery a pomohl mu vstát. Rip se o něho musel opírat.

„Pořád si ještě myslíš, že ty ovce jsem ti chtěl nahnat do propasti já?“ zeptal se Rip.

Jim zavrtěl hlavou. „A ty si pořád myslíš, že jsem ti těch padesát špinavých krav ukradl já?“

„No, bylo by ti to podobné,“ usmál se Rip. „Ale mýlíš se, jestli si myslíš, že tě teď přivítám s otevřenou náručí. Tak si to teda nepředstavuj.“

Jim na něho pohlédl a zavrtěl hlavou. „Měl jsem počkat, až tě oddělají, ty kraváku jeden blbej. Proč jsi ty tři vyzýval?“

„Jmenuju se Averill, ovčáku,“ odpověděl Rip. „Bascomb by nevytáhl zbraň, protože věděl, že bych ho odbouchl jako prvního. Proč jsi vlastně přišel?“

„To se teď sám sebe taky ptám,“ opáčil Jim. „Měl bych ti dát pár facek.“

„Jsem starší,“ zamumlal Rip a pokusil se překonat svou slabost. „Pusť mě! Můžu klidně stát sám!“

„Motáš se jak čerstvě narozené jehně,“ řekl Jim. „Když tě teď pustím, tak spadneš.“

Jejich popichování přerušil dusot kopyt přicházející z obou konců Hlavní ulice.

Dvě skupiny jezdců přijížděly na místo přestřelky, nad nímž se ještě vznášel dým.

Padesát yardů od sebe zastavily. Na jedné straně se zubili Jimovi Texasané, na druhé Ripovi kovbojové.

Slagle zvolal: „Teď si to s nima konečně vyřídíme, pane Averille. Dejte nám znamení.“

Rip pohlédl na svého bratra. „To ti jde tak o to zůstat v alamoském kraji?“

„Teď ještě víc než předtím,“ opáčil Jim. „Obsadili jsme horské louky a můžeme se udržet klidně i proti celému okresu.“

Rip zvážněl. „Já nežertuju, Jime.“

„Já taky ne, Ripe. Budu tu své ovce pást, i kdyby ses stavěl na zadní.“

„Jime, moji muži tady jsou v přesile. Na jednoho tvého ovčáka jsou tři moji jezdci.“

Jim zavrtěl hlavou. „Většina mých mužů jsou Texasané,“ prohodil. „A ti umí bojovat.“

Ze skupiny kovbojů vyjel jeden muž a přijel k oběma bratrům. „Je nás víc, šéfe,“ podotkl. „Stačí jen kývnout a vyženeme ty ovčáky na severní pól.“

Náhle jeden muž ze skupiny pasáků seskočil ze sedla a přišel blíž.

„Je čas s tím nesmyslem skončit,“ zvolal.

„Nemíchejte se do toho, doktore,“ odsekl Rip.

„Co vy jste za blázny, vy Averillové,“ vrtěl hlavou McBannion. „Jestli jeden z vás udělá jeden špatný pohyb, jedno špatné gesto, jestli řekne jedno špatné slovo, tak tu vypukne masakr. A nikdo v něm nemůže vyhrát. Dám vám návrh. Před deseti minutami jste bojovali bok po boku a nasazovali jste jeden za druhého život. Takže, zapomeňte na těch deset minut a běžte do saloonu. A tam si zahrajte karty. Je tam úplně nový balíček. Já ho roztrhnu a zamíchám karty. Každý si vytáhne jednu. Jestli vyhraje Rip, pak Jim odjede z údolí Rio Grande a už se tu nikdy neukáže. Jestli vyhraje Jim, tak mu zůstanou horské pastviny a Rip ho už nebude víc obtěžovat. Pak byste spolu museli vyjít.“

„Dobrá!“ souhlasil Jim. „Jsem pro. A ty, Ripe?“

„O.K.“

„Takže můžeme jít do saloonu,“ řekl McBannion.

Jim celou dobu Ripa podpíral. McBannion šel k pultu, vzal si nový balíček karet, roztrhl ho a ukázal karty oběma bratrům, aby se přesvědčili, že nejsou cinknuté.

Potom je začal míchat. V saloonu vládlo naprosté ticho, bylo slyšet pouze šustění karet. McBannion pohlédl na oba bratry a roztáhl karty v ruce do vějíře.

„Uznáte výsledek,“ řekl klidným hlasem, „ať už to dopadne jakkoli! Kdo bude táhnout první?“

„Ty!“ řekl Jim.

Rip natáhl ruku, chvíli váhal a pak si vytáhl jednu kartu.

„Srdcová dáma!“ zvolal a zahodil ji.

Jim se usmál. „Teď už se mi nemůže skoro nic stát,“ pískal si.

„Nemluvit!“ napomenul ho doktor, jemuž vyvstaly na čele krůpěje potu. „Táhněte kartu!“

Jim vytáhl kartu a otočil ji. Vládlo naprosté ticho.

„Jo,“ poznamenal McBannion po chvíli. „Máte křížového kluka, Jime.“

Jim na něho pohlédl a usmál se. „Myslíte, že to nevidím?“

Rip ho napjatě sledoval. „Dodržíš své slovo, Jime?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývl Jim. „Dodržím své slovo, Ripe. Do tří dnů opustí mé ovce alamoský okres. Vyhrál jsi, bratře!“

Po třech dnech přijel do Alamosy vlak železnice Topeka Santa Fé Pacific, aby naložil ovce. Rip čekal i se svým mužstvem na nádraží. Měl ovázanou levou ruku.

Když byly naloženy poslední ovce a zřízenci zavřeli vagony, přijel k plošině posledního vozu a podal Jimovi ruku.

„Jo. Dej o sobě vědět, bratře. Napiš, jak se ti vede a tak… No, však rozumíš!“ loučil se s ním.

„Jistě,“ opáčil Jim. „Budu ti psát tak často, že si pošťáci budou muset brát přesčasy. Možná je to vlastně dobře, že jsi vyhrál, Ripe. Tohle údolí pro nás dva není dost velké. Ty sis tu vybudoval říši. Já si založím svou v Arizoně. Splním si tak svůj cíl. Měj se dobře, Ripe!“

Stiskli si ruce. Potom lokomotiva zapískala a vlak se pomalu začal rozjíždět.

Vagony s bečícím nákladem odjížděly z Alamosy.

Rip se postavil ve třmenech, sundal klobouk a zamával s ním. Vedle něho stál Daniel McBannion a také mával.

Když byl vlak vzdálený už asi sto yardů, otevřely se za Jimem dveře a Rip mohl vidět štíhlou postavu, která se tulila k jeho bratrovi. Zamávala mu kapesníčkem.

„Sakra, vždyť to je Rocky,“ vyhrkl Rip. „Musím…“

McBannion chytil jeho koně za postroj a zarazil tak jeho náhlý nápad.

„Nemusíš, Ripe,“ řekl. „Ztratil jsi jenom jeden kousek ze své skvostné sbírky. Já ztrácím dceru. Nezapomeň, je to Irka. Rozhodla se a musí následovat muže, kterého miluje. Nedokázal bys ji zastavit.“

Na plošině posledního vagonu se objímali Rocky McBannionová a Jim Averill.

„Věř mi, že je to tak dobře,“ prohodila. „Bohužel jste se vy dva s Ripem smířit nemohli.“

Jim se usmál. „To jsem věděl,“ odtušil. „Rip a já jsme se nikdy nesnášeli. Jeden z nás musel odejít. Pro mne to bylo lehčí, protože jsem si mohl vzít tebe.“

„To je krásný prsten,“ řekla a dívala se přitom na jeho pravou ruku. Třpytil se na ní zlatý prsten s drahokamem.

„Jo, je to nádherný kousek,“ prohodil Jim s úsměvem. „Profesionální karetní hráči používají takové prsteny, aby si s nimi poznačovali karty.“ Podíval se jí do očí a honem řekl: „Nemusíš mít strach, Rocky, já si karty nepoznačuju. Ale když se prohlíží nové karty, tak je možné jím nepozorovaně cinknout křížového kluka, aby si člověk nevytáhl třeba eso.“

„Cože?“ zeptala se a udiveně na něho pohlédla.

Rychle ji k sobě přivinul a políbil ji.

„Nic,“ prohodil. „Nic, vůbec nic!“