John Kirby

Colorado western 020. Nelítostný

Odjakživa se James Gordon těšil úctě spoluobčanů. Lidé v El Pasu měli svého doktora, který pomohl vždy, když bylo třeba, rádi. Pomáhal i těm, kteří neměli dost peněz na to, aby mu za jeho služby zaplatili. James Gordon byl přesvědčený, že tuto úctu a přátelství lidí mu nemůže nikdo vzít. To si však bohužel jenom myslel. Když se lidé z El Pasa dozvěděli o jeho temné minulosti a on potřeboval jejich pomoc, odvrátili se od něho – a dokonce i žena, kterou miloval.

Kůň Jacka Lawryho byl pokrytý pěnou, jeho boky se leskly potem. Stále však dokázal udržet tempo. Jeho kopyta rozviřovala prach.

Jack Lawry se obrátil v sedle. V pravé ruce držel kolt. Své pronásledovatele viděl v ranním šeru jen nezřetelně. Dvakrát vypálil.

Jack Lawry uviděl, jak jeden z jezdců rozhodil ruce a spadl ze sedla. Ještě jednou zmáčkl spoušť, ale rána již nevyšla – v bubínku se nacházely už jen prázdné nábojnice.

Jack Lawry mrskl koně koncem uzdy, aby zrychlil. Jenže zvířeti už docházely síly. Zpomalovalo a od huby mu vlály cáry pěny.

Jeden z pronásledovatelů vytáhl za plného cvalu ze sedlového pouzdra winchestrovku, nabil ji, vzal uzdu do zubů, opřel si pažbu o rameno, krátce zamířil a vypálil. Rovinou se ozvala rána.

O padesát yardů dál sebou Jack Lawry v sedle trhl, jako by narazil na nějakou neviditelnou překážku. Jeho pravým ramenem projela ostrá, palčivá bolesti Bezděky přitáhl uzdu. Koni se podlomila kolena a v mračnech prachu se zřítil kzemi.

Jack Lawry vyletěl ze sedla a valil se ze svahu. Dole se zastavil o keře šalvěje.

Několik vteřin se vzpamatovával z pádu i z bolesti, poté se opřel o lokty. Dva yardy od něho ležel kolt, který mu vypadl.

Připlazil se k němu, vzal ho, postavil se a nejistě utíkal hlouběji do křoví. Deset, dvacet kroků.

Potom si lehl na zem, otevřel bubínek svého koltu, vysypal prázdné nábojnice a nabil jej novými náboji, které vytáhl ze svého opasku.

Přitom mu každý pohyb jeho pravé ruky způsoboval hrozné bolesti. Cítil, jak mu ze zraněného ramene stéká po hrudi krev.

S nabitým koltem v levé ruce pohlédl na hřeben, z něhož se dokutálel dolů. Tam, na horizontu, se proti šeré ranní obloze pohybovaly siluety jeho pronásledovatelů.

Sjížděli po svahu. Stáhl se proto hlouběji do křoví. Jeli krokem. Slyšel cinkání postrojů i klapot kopyt, vrzání sedel a odfrkávání uštvaných koní.

Palcem natáhl úderník koltu a namířil na jezdce, který byl nejblíž.

Byl to vysoký muž v černém texaském klobouku, posunutém hluboko do čela. Měl na sobě dlouhý, zaprášený plášť a v pravé ruce držel winchestrovku. Ukazováček měl připravený na spoušti Jack Lawry na něho mířil koltem, když projížděl kolem jeho úkrytu. Ten muž nevěděl, jak blízko smrti se ocitl. Díval se dopředu. Kdyby se podival stranou, musel by spatřit Jacka Lawryho. A to by byl poslední okamžik jeho života.

Jack Lawry věděl, že by to zároveň znamenalo i jeho smrt. Možná by dokázal zlikvidovat ještě jednoho, dva pronásledovatele, ale pak by ho ti další jistě dostali. Pořád by si však raději vybral kulku než oprátku.

Pronásledovatelé však kolem něho projel, aniž by si ho všimli. Dusot kopyt pomalu utichl.

Čekal, až se rozhostí ticho, pak vstal a vrávoravě se vydal podél úpatí kopce, na jehož temeni ho srazila jedna z nepřátelských kulek.

Zaťal zuby, když ho málem ochromila bolest ze střelného zranění. Levou ruku, v níž držel kolt, si tiskl na poraněné rameno, ale krvácení tím zastavit nemohl.

Cítil, jak ho opouštějí síly. Podlamovala se mu kolena a zanechával za sebou v bílém prachu táhlou stopu.

Věděl, že ty stopy ho prozradí, jestli se pronásledovatelé budou vracet stejnou cestou.

Musel se dostat na tvrdší půdu, kde by nezanechával stopy.

Lawry vrávoral dál, padl na kolena, ale zase se zvedl, zakopl, ale nevzdával se. Přitom ztratil kolt. Když ho kolem sebe nenahmatal, vzdal se jeho hledání. Už špatně viděl.

Ovládla ho jediná myšlenka: dál, dál, dál!

Zpola v bezvědomí, sužován bolestmi a ztrátou krve, se potácel dopředu. Po dalších krocích mu vypověděly službu nohy. Strach ze smrti ho však přiměl, aby se zase zvedl.

Pokaždé, když padl do prachu, to trvalo déle, než se dostal na nohy. Stále však v sobě dokázal nalézt dost sil na to, aby vždy vstal.

A pak – neměl vůbec ponětí o čase – uslyšel zvuk jedoucího povozu: skřípání osy, drnčení okovaných kol, odfrkávání koní. Náhle před sebou spatřil nezřetelné obrysy bryčky.

Nějaký mužský hlas řekl: „To známe. Nejdřív vyrazí chlastat, nechá svou mladou ženu doma a pak se ožralý takhle táhne v noci domů.“

„Same,“ ozval se ženský hlas, „nevypadá to, že by byl opilý.“

Zavrzal kozlík, pak zazněly kroky a před Jackem Lawrym se objevil starší muž.

„Co je s vámi, Jacku?“ zeptal se. „Kde máte koně? A kde je váš revolver? Co to máte s ramenem? Vypadá to jako krev? Proboha, vždyť to je krev!? Vy máte…“

Víc už však Jack Lawry neslyšel. Otevřel ústa, aby něco řekl. ale jenom zasténal. Zavrávoral a pak se sesunul na zem. Náraz už necítil. Ztratil totiž vědomí.

Doktor James Gordon tiše zavřel dveře a zamkl. Vedle okna, kde stála rohová lavice, se zvedl silný, ramenatý muž.

„Doktore?“ zeptal se vzrušeným hlasem.

James Gordon se pousmál.

„Gratuluji vám, Connorsi,“ prohodil.

„Doktore, všechno je v pořádku?“

„Ano, vše je v pořádku. Blahopřeji vám. Běžte do pokoje a poděkujte své ženě. Povila vám zdravého syna. Pokračovatele rodu. Teď tu budeme mít o dalšího paličáka, jako jste vy, víc.“

Connorsovi, medvědovi, jenž Gordona přečníval o dvě hlavy a ramena měl jako skříň, se chvěly ruce. Musel si je stále otírat do kalhot.

„Takže – já můžu jít – dovnitř – doktore?“ koktal.

„No jen běžte.“

„Ano – ano, už j du.“

Doktor James Gordon se díval, jak obr opatrně otevírá dveře a zase je zavírá. Usmál se, unaveně si povzdychl a přistoupil ke starému porcelánovému umyvadlu s otlučeným krajem. Omyl si ruce mýdlem a potom si je utřel do ručníku.

Přesto že byl vyčerpaný, cítil se spokojeně. Všechno proběhlo hladce. Lépe než čekal.

Za ním se otevřely dveře. Otočil se a spatřil Connorse.

„Tak co, Johne, jak se vám líbí vaše dítě?“

„Já nevím, doktore,“ řekl Connors poněkud pohnutým hlasem. „Vypadá… tak… divně.“

„Tak vypadají všichni novorozenci, „ uklidňoval ho lékař a rozesmál se. „Však si na něho zvyknete.“

„Ano, takže – potom.“

„Musím teď zpátky do města, Johne. Kdybyste mě potřeboval, víte, kde mě můžete najít, ne?“

„Ano, doktore, jen…“

„Copak?“ otázal se James Gordon, zatímco si oblékal sako a z věšáku na zdi si bral klobouk.

„No, jde o peníze, doktore,“ řekl Connors, na němž bylo vidět, že rnu o tom není příjemné mluvit. „Teď vám zrovna zaplatit nemůžu. Víte, jak to s námi je. Ale za měsíc nebo za dva už ty peníze mít určitě budu a pak zaplatím všechno.“

„Když se člověku narodí první syn, Johne, tak by měl myslet na jiné věci než na peníze. Těš se z toho, jaký bude, až vyroste. Měj se dohře, Johne.“

„Děkuju, doktore. Mockrát děkuju!“ třásl John Connors s jeho rukama..

Doktor Gordon vzal svou kabelu pod rameno a vyšel ven. John Connors ho následoval až k vozu.

„Jste slušný člověk, doktore,“ řekl. „Víme, za co vám vděčíme. Jestli byste někdy potřeboval pomoc, tak přijďte ke mně. Budu vám k dispozici. Chci, abyste to věděl.“ „Nezapomenu na to, Johne!“ Krátce si stiskli ruce. Pak James Gordon vylezl na kozlík, chopil se opratí a vyrazil.

James Gordon projížděl noční Hlavní ulicí. Všude panovala tma.

Po ulici jel osamělý jezdec. Seděl na svém koni přikrčen a měl klobouk stažený hluboko do čela.

James Gordon si ho nevšímal. Zdálo se mu, že ani jezdec si ho nijak zvlášť neprohlíží.

Pak ho cosi napadlo. Poposedl si na kraj sedátka a ohlédl se.

Jezdec tam stál a díval se za bryčkou. Když uviděl, že ho Gordon pozoruje, pobodl koně do slabin a chvatně pokračoval v cestě ztichlou ulicí.

James Gordon zamyšleně sáhl po opratích a vůz se opět rozjel.

Přemýšlel. Cosi mu na tom jezdci připadalo podezřelé, ale nevěděl co.

Když dorazil ke svému domu a spatřil před ním povoz se dvěma koni přivázanými k plotu zahrady, věděl, že se něco stalo. Seskočil z kozlíku, vzal kabelu pod rameno, přivázal uzdu k plotu a otevřel vrátka, jež vedla do zahrady před domem. Když přišel k velkým dveřím, zabouchal na ně klepadlem.

Musel několik minut čekat, teprve když zaklepal ještě silněji, se v okně rozsvítilo. Uslyšel spěšné kroky a pak někdo odsunul závoru. Dveře se pootevřely.

„Nanu, Mama Dolly, co je s tebou?“ zeptal se s úsměvem, když se v záři petrolejky objevil lesknoucí se obličej černošky, která se mu starala o dům.

„Och, pane Gordone! Pojďte prosím rychle dovnitř!“

Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Řekni Caballete, ať odvede koně do stáje. Bryčku ať odveze do kůlny.“

Dolly tam však jen stála a hleděla na něho svýma velkýma, černýma očima.

„Co je? Pověz mi, komu patří ten povoz, co stojí před zahradou?“

„Někdo s ním přijel.“

„Pacient? Nebo kdo?“

„Nevím, jak se jmenuje. Přivezl ho sem.“

„Kdo ho sem přivezl, Dolly? Víš, kdo to byl?“

„Ano, pan Courtney.“

„Aha. A kde je teď?“

„Je i se svou ženou ve vašem pokoji. Položili pacienta na stůl.“

„Hm,“ řekl Gordon bez velkého nadšení. Na odpočinek nemohlo být ani pomyšlení.

„Mám jim říct, že jste tady?“ zeptala se černoška.

„Už jdu za nimi,“ poznamenal James Gordon. „Běž a najdi Cabalettea, Dolly.“

Když se zavřely dveře, zakroutil doktor Gordon hlavou. Rozepnul si límec, sundal klobouk a vešel do pokoje. Sam Courtney a jeho žena seděli vedle sebe u stolu, který Jamesi Gordonovi sloužil jako operační stůl. Ležel na něm muž. Spal, a to tak klidně, až se doktor zhrozil, že přišel příliš pozdě.

Sam Courtney vyskočil ze židle.

„Doktore, dobře že jste tady. Už jsem měl strach, že nám ten chlapec vykrvácí pod rukama.“

„Dobrý den, Courtneyi.“

Potřásli si rukou a Sam Courtney ukázal palcem za sebe.

„Podívejte se na to, doktore. Myslím, že kulka je příliš blízko plic.“

Doktor ho odsunul stranou a přišel ke stolu. Vzal lampu a zvedl ji, aby si posvítil na tvář raněného. Chvíli nad ním klidně stál, pak lampu opět položil a svraštil čelo.

„Jack,“ zašeptal, jako by mu činilo potíže vyslovit to jméno. „Jack!“

„Mladý Lawry!“ přisvědčil Sam Courtney a sklonil se nad tím mužem.

„Zvedněte ho,“ řekl. „Ano, ták. A vy, madam, běžte raději stranou. Poteče hodně krve.“

Překvapeně na něho pohlédla. „Já jsem viděla ve svém životě už hodně krve, doktore. Jestli dovolíte, tak vám pomůžu.“

James Gordon ze sebe svlékl kabát a poznamenal: „Běžte do kuchyně a řekněte Dolly, že budeme potřebovat spoustu horké vody. Čím víc, tím líp. A pak se hned vraťte.“

Paní Courtneyová odešla, Gordon hodil své sako přes křeslo a vyhrnul si rukávy. Všechna únava ho rázem přešla.

„Co se stalo, Courtneyi?“

„To vám může povědět jen on, doktore. Našli jsme ho na cestě k našemu ranči.“

Gordon rozpáral raněnému košili a svlékl mu ji. Zdálo se, že Lawry nic nevnímá. Byl v hlubokém bezvědomí.

Ve světlé petrolejové lampy vypadala krev černá jako čaj a byla hustá. James Gordon ji otřel a prohlédl si ránu. Kulka vězela poměrně vysoko v pravém rameni, snad plíce neporanila.

„Jak jste ho našel, Courtney?“

„Vběhl nám pod vůz,“ prohodil polohlasně Sam Courtney a natahoval krk, aby lépe viděl. „Nejdřív jsme si mysleli, že je opilý. Pak jsme si ale všimli, jak na tom je, a vzali jsme ho s sebou. Bylo to správné, ne?“

„Jistě, Courtney. Jestli přežije, tak díky vám.“

James Gordon pohlédl ke dveřím, kde se objevila Courtneyova žena a Mama Dolly s vědrem horké vody.

„Kulka musí ven,“ prohlásil. „Paní Courtneyová, otevřete mou tašku a podejte mi sondu. Nebo ne, nechte to raději na Mama Dolly, ta se v tom vyzná lépe.“

Když James Gordon zavázal poslední smyčku obinadla, vycházelo již slunce. Oknem, které Dolly otevřela, dovnitř vnikaly zvuky probouzejícího se města.

Doktor Gordon ustřihl konce obvazu a hodil je na stůl. Pak vedle nich odložil nůžky a utřel si čistým ručníkem pot z čela.

Sam Courtney stáhl knot petrolejové lampy. Zhasla. Až na oddechování obou mužů v místnosti panovalo ticho.

Pohlédli na sebe.

„Přežije to?“

„Ano,“ řekl Gordon. „Přežije to. Kulka neporanila plíce. A to je důležité.“

Obrátil se a zvedl plechovou misku, která ležela na stole. Dvěma prsty z ní cosi vzal a podíval se na to proti světlu.

„Winchestrovka 73, ráže 44. Musela být vypálená z velké dálky, jinak by totiž tělem proletěla.“

Sam Courtney pozoroval ospalýma očima bledou tvář pacienta.

„Jeho žena si bude dělat velké starosti.“

„Ano, asi ano,“ přisvědčil James Gordon. „Možná byste se u ní mohl zastavit, až pojedete domů; To by bylo asi dobré.“

Sam Courtney si promnul bradu.

„To bych mohl udělat.“

„Jack Lawry přece v El Pasu neměl nepřátele?“ zeptal se James Gordon klidným hlasem.

Sam Courtney mu uhnul pohledem. „No,“ opáčil, „někteří ho, popravdě řečeno, nemohli vystát. Já jsem ho také zrovna neměl rád, ale nikdy bych na něho nestřílel. Možná to byl někdo z druhého břehu řeky. Nějaký Mexičan, doktore, do myslíte?“

James Gordon kývl, ale nevěřil tomu. Náhle se v jeho paměti vynořily vzpomínky a cítil, že ho cosi silného obklopilo. Cosi silného a neproniknutelného jako pancíř. Akorát že tento pancíř ho nijak neochrání.

„Řekněte mi jedno, Courtney. Když jste ho našel, neřekl něco? Jméno nebo něco podobného?“

Sam Courtney na něho překvapeně pohlédl.

„Co by měl říct? Jméno? Ne. Neřekl ani slovo. Bylo to tak, že padl doprostřed cesty a ztratil vědomí. Od té doby, co jsme ho našli, neřekl ani slovo.“

„Ano, samozřejmě.“

James Gordon přistoupil k oknu a dal si ruce v bok. Na ulici bylo živo. Díval se na jednoho jezdce a vzpomněl si na onoho muže, kterého viděl ráno, když se vracel z Connorsova ranče. Ten muž ho tehdy pozoroval. Ale proč?

Ne, nebude vyvolávat minulost. To už je zapomenuto.

Kdo by mohl mít zájem na tom Jacka odstranit? A chtěli ho vůbec zastřelit?

Pohlédl na věšák na zdi, na němž visely Lawryho věci včetně revolverového opasku. Pouzdro však bylo prázdné. Asi mu kolt vypadl. Ano, musel ho ztratit. To znamenalo, že ho vytáhl. Poté ho trefila kulka a upustil kolt. Viděl tedy svého nepřítele, nebo nepřátele a pokusil se bránit.

„Nalezl jste jeho koně, Same?“

„Ne, neviděli jsme ho. Myslím, že bych teď měl jít k maršálovi.“

James Gordon přikývl.

„To udělám já,“ prohodil. „Mám tam stejně nějaké vyřizování.“ „Jak chcete, doktore.“ „Ano. Nechcete jet domů?“ Sam Courtney si vzal sako a klobouk. „To bude nejlepší, doktore. Ale řeknete mi potom, co vám poví, až se vzbudí. Řekl bych, že na to mám právo, ne?“

„Samozřejmě. Určitě vás budu informovat.“

Když se Jack Lawry probral, odbíjela dvanáctá. Z bezvědomí přešel v posledních hodinách do hlubokého spánku a předtím, než se probudil, se mu vrátila i trochu zdravější barva do obličeje.

James Gordon stál u okna a otočil se, když ho uslyšel zasténat.

Jack Lawry pohnul víčky.

Z jeho suchých rtů se vydrala slova: „Anne – Anne. Anne, kde jsi?“

Tápal kolem sebe rukou, ale když nic nenašel, otevřel oči.

„Anne tu není, Jacku,“ řekl Gordon. „Jsi ve městě, v mém domě. Nemůže se ti nic stát.“

Zdálo se, Jack Lawry těm slovům moc nerozuměl. Určitě ale chápal, kde je. Olízl si rty a polkl.

„Zůstaň klidně ležet,“ poznamenal lékař. „Přinesu ti něco na pití.“

Rychle vyšel ven a zavolal na Mama Dolly. Řekl jí, ať raněnému udělá limonádu.

Potom se vrátil zpátky.

„Jamesi?“ zamumlal Lawry.

„Jsi v mém domě, Jacku. Myslíš, že bys mi mohl povyprávět, co stalo?“

„Ano,“ přitakal Lawry. „Ale, Jamesi, co je s Anne?“

„Nedělej si o ni starosti. Sam Courtney mi slíbil, že se u ní zastaví a všechno jí řekne. To on tě našel a vzal ke mně.“

Lawry zavřel oči a oddechl si.

Někdo zaklepal na dveře.

James Gordon šel otevřít. Černoška přinesla na podnosu karafu s limonádou a sklenici.

James Gordon to vzal a zavřel dveře.

Položil podnos na stůl a nalil mok do sklenice. Podepřel Lawrymu hlavu a dal mu napít. Raněný vypil vše až do poslední kapky, a pak mu opět poklesla hlava.

„Neměl bys doutník, Jamesi?“ zeptal se se zavřenýma očima.

„Neměl bys teď kouřit, Jacku,“ namítl James Gordon a postavil sklenici na. stůl. „Radši mi povykládej, jak se to všechno semlelo.“

Lawry otevřel oči a pohlédl ke stropu, kde popraskaná omítka tvořila zajímavé obrazce, jako by sítě.

„Posaď se, Jamesi,“ řekl. „To, co ti teď povím, nebude nic hezkého.“ Bylo vidět, jak se ho zmocnil strach. „On je zase tady!“

Lékař se zhluboka nadechl.

„Toho jsem se obával,“ prohodil vážným tónem. „Když tě sem Courtney přivezl, měl jsem z toho hodně nedobrý pocit. A když jsi ležel na stole, byl jsem si skoro jistý. Takže je zase tady! To, že jsme utekli, bylo k ničemu, a těch pět let tady také.“

„Ne, to nebylo zbytečné, Jamesi.“

„To sis nikdy nemyslel, že by nás mohl najít, Jacku?“

„Měl jsem si snad postavit ranč, Jamesi? Usadit se? Ty to máš lehčí, ty si vezmeš svoje věci a můžeš odjet jinam. Jako doktor se uživíš všude.“

James Gordon si prohlížel špičky prstů.

„Ani já už nemůžu pryč,“ podotkl. „Bláhově jsme si mysleli, že jsme konečně v bezpečí. Raději mi povyprávěj, jak to bylo.“

Lawrymu klesla hlava.

„Začalo to včera v noci na plese,“ spustil. „Přirozeně, nepomyslel jsem na nic zlého a nebyl jsem na něco takového připravený. Víš, že jsem chtěl koupit pár kom. Včera večer ke mně ná zábavě přišel jeden chlap, který mi tvrdil, že přijel ze severu, z Panhandleu. Slyšel, že chci koupit hřebce. Měl s sebou menší stádo, které hnal do Mexika. Chtěl s ním prý přes Rio Grande do Ciudad Juarez. Tři koně mi chtěl prodat za hodně výhodnou cenu. To se ví, že jsem souhlasil.“

Na chvíli se odmlčel, nadeehl se a pokračoval: „Řekl jsem Anne, že jsem si něco zapomněl na ranči a že se pro to vrátím. Rozčílilo ji, že ji nechám samotnou kvůli svým kšeftům. Ale já jsem ty koně prostě chtěl, takže jsem s tím chlápkem, co se jmenoval Shafter, odjel. Řekl mi, že stádo má asi dvě míle za El Pasem v jednom údolí. Měli jsme tam jet, abych si zvířata rovnou vybral. Vyjeli jsme na východ a po nějaké době jsem si všiml, že nás sleduje několik jezdců. Jeli za námi ve velkém odstupu, ale přesto jsem je viděl. Když jsem na to toho Shaftera upozornil, nejdřív dělal překvapeného. Pak jsem však pocítil na boku jeho revolver. Přijel těsně ke mně a zavrčel, že se nemám hýbat, jinak že to zmáčkne. Dva známí si se mnou chtěli promluvit. Věděl jsem, že Cutler nás už podruhé našel. Můžeš si představit, Jamesi, jak jsem se cítil. Věděl jsem, že mě má v rukou a že mě přivede do Nového Mexika, kde mě oběsí. Musel jsem jednat. Kopl jsem jeho koně do slabin. Vystřelil, ale protože se jeho kůň vzepjal, netrefil. Potom jsem po něm vypálil já. Padl z koně a svalil se do křovisek, kde zůstal ležet. Asi jsem ho zastřelil. Několik hodin mě potom honili. Sestřelili mě ze sedla. Spadl jsem a skutálel jsem se ze svahu do houští. Nedokážeš si představit, jak jsem utíkal. Někdy jsem se musel plazit po čtyřech, protože jsem se nemohl narovnat. Zranění pálilo jako oheň, mnohokrát jsem spadl na zem, než jsem před sebou uviděl silnici. A pak si už nic nepamatuju.“

Jack se odmlčel. Vyprávění ho unavilo.

James Gordon vstal a začal chodit po místnosti jako dravé zvíře v kleci. Po chvíli se zastavil a vyhlédl z okna.

„Sledovali nás,“ prohodil. „Vůbec jsme si nevšimli, že nás mají takhle v hrsti.“

„Ale, Jamesi, o tobě přece nevědí,“ řekl Lawry.

„Ale vědí,“ procedil James Gordon mezi zuby. „Vědí, kde mě můžou najít. Sledují mě. Dneska ráno, když jsem se vracel od Connorse, jsem toho chlapa viděl. Ale – to jsem ještě nevěděl, že tě najdu tady.“

Odmlčel se a promnul si unavené oči.

Lawry se pohnul.

„Co teď budeš dělat, Jamesi?“

„Nevím. Opravdu nevím, co mám dělat.“

„Ale musíme přece něco podniknout. Víš přece, že Cutler nebude mít klid, dokud nás nedostane.“

„Ano, ano,“ zvolal lékař plačtivě.

„Jamesi, musíš zmizet“

„A to všechno tu mám nechat?“

„Můžeš začít jinde. Pro tebe to není těžké.“

„A ty? Co uděláš ty, Jacku?“

„Och, o mě se nestarej. Já už se nějak protluču.“

„A Anne? Pomyslel jsi na Anne?“ dodal doktor Gordon trpkým hlasem. „Co bude dělat ona?“

„Máš pravdu. Ale co naděláme? Všechno je k ničemu, Jamesi. Kvůli jednomu jedinému dni musí člověk celé roky prchat.“

„Přestaň!“ sykl James Gordon a vstal. Byl bledý jako stěna, nehnul ani brvou. „Nemá smysl nad tím lamentovat. Co se stalo, stalo se. Všechno má svou cenu.“

Zavrtěl hlavou a vyhlédl z okna. „Utekl bys ještě jednou, Jacku, kdybys mohl? Nechal bys tu ranč a Anne? Utekl bys?“

„Ne, říkám, že zůstanu tady.“

Doktor James Gordon vešel do obchodu.

Nad pultem a účetní knihou se skláněl muž. Na košili měl natažené klotové rukávy a na čele zelený kšilt.

Lékař zaklepal na pult a teprve pak si muž uvědomil, že tam někdo je.

„Dobrý den, doktore,“ řekl George Matthews a zavřel knihu. Podal Jamesovi ruku. „Jak se máte?“

„Děkuji, dobře, Matthewsi. Chtěl bych jenom pár balíčků obvazů a chloroform.“

„Tady jsou obvazy,“ ukázal mu Matthews. „Ještě se podívám, jak je to s tím chloroformem. Poslyšte, doktore, slyšel jsem, že mladého Lawryho přepadli bandité. Je to pravda?“

James Gordon vzal balíčky s obvazy, které mu Matthews podal.

„Ano, je to pravda. Leží u mne a je stále v bezvědomí.“

„Hm, to je pro jeho ženu zlé. Je to tak křehká bytost.“

„Ano,“ řekl Gordon, „to je. Jinak… Chci říct, Lawryové u vás kupují, že? Takže, jak jsou na tom? Dluží vám něco?“

Obchodník pokrčil rameny a po tváři mu přeběhl úsměv.

„Víte, jak to je, doktore,“ prohodil a spiklenecky se k němu naklonil. „Všichni, kdo dnes mají velké ranče, začínali jako malí. Člověk si musí udržet dobré zákazníky.“

„Kolik Vám Lawryovi dluží?“

„Upřímně řečeno to z hlavy nevím,“ odpověděl Matthews. „Mám to zapsáno v knize. Ale proč to chcete vědět, doktore?“

„Protože ty dluhy chci zaplatit.“

Matthews se vzdálil s údivem ve tváři. Konec konců, vždyť mu mohlo být úplně jedno, kdo dluhy zaplatí.

Zatímco James si prohlížel ženy v obchodě, otevřely se dveře a někdo vešel dovnitř. Podle kroků poznal, že to je muž.

James Gordon se otočil.

Cizinec měl přes rameno přehozené sako, oblečenou měl starou, ušmudlanou košili, kožené jezdecké kalhoty a vysoké holínky.

Stříbrné mexické ostruhy na jejich podpatcích při každém kroku tiše cinkaly. Měl úzký, ostrý obličej s šikmýma, pichlavýma očima. Jamesovi neunikly dva revolvery, které měl ten muž připevněné koženými řemínky ke stehnům.

V tom okamžiku se vrátil Matthews s papírem. Pohlédl na cizince.

„Dva balíčky patronů do winchestrovky,“ řekl muž bez toho, že by se rozhlédl.

„Jaké ráže?“ zeptal se Matthews.

„Ráže 44,“ prohodil cizinec. „Pro model 73.“

James Gordon přistoupil o dva kroky blíž. Všiml si, že cizinec na něho koutkem oka pohlédl a pak zase dělal jakoby nic.

Matthews se vrátil.

„Dělá to dva dolary padesát,“ podotkl a položil na pult dvě malé papírové krabice.

Muž vytáhl z kapsy zlatou pětidolarovou minci a hodil ji na pult.

„Počkejte, vrátím vám,“ odtušil Matthews. Potom prohodil k doktorovi Gordonovi: „Omlouvám se, doktore.“

Když cizinec uslyšel oslovení doktore, opět vrhl pohled na muže vedle sebe. Přitom si všiml, že James Gordon si ho celou dobu prohlíží. Pak se zase zadíval do regálů.

„Nepotkali jsme se už někdy?“ zeptal se James, když obchodník zmizel.

Muž se na něho nepodíval. „Myslíte mě?“

„Ano, nevidím tu nikoho jiného.“

„Ne, neměl jsem ještě to potěšení. Jsem v El Pasu poprvé.“

„Neviděli jsme se dneska ráno na ulici?“

„Dneska ráno jsem nebyl na ulici.“

Cizinec se odvrátil.

James viděl, jak zbledl. V tom okamžiku se opět objevil Matthews. Přinesl drobné zpátky a položil je na pult. Bez toho, že by je cizinec přepočítal, shrábl je, dal si je do kapsy a vzal si obě krabice s patronami. Poté zamumlal sotva slyšitelný pozdrav a odešel.

James se za ním díval.

Než za sebou cizinec zavřel dveře, zavolal na něho: „Halo! Pozdravujte ode mne Cutlera!“

Cizinec za sebou práskl dveřmi.

„Vy ho znáte , doktore?“ zeptal se Matthewa.

„Ano, myslím, že ano,“ řekl Gordon. „Našel jste ten chloroform?“

„Ne je mi líto. Ale počítám s tím, že do deseti, snad dvanácti dnů nám přijde.“

„No dobrá, tak mi dejte aspoň ten doklad o Lawryho dluzích. Přijdu ještě dneska odpoledne a zaplatím vám to.“

Potom odešel z obchodu s kabelami plnými obvazů. Pálilo na něho horké slunce.

Úřad maršála El Pasa byla mohutná budova z neomítnutých cihel a se zamřížovanými okny.

James Gordon otevřel dveře a vstoupil do úřadovny.

Nikoho tam neviděl.

Dveře do zadní Části budovy však byly otevřené. Zde se rozléhaly, podél úzké chodby, cely. James slyšel z polootevřených dveří nějaké hlasy. Zůstal v úřadovně.

Dveře někdo rozkopl a objevil se v nich muž s náručí talířů a plechových misek.

„Och – dobrý den, doktore. Co vás sem přivádí?“

„Dobrý den, maršále.“

Městský maršál Ben Larrimer postavil nádobí na jednu židlí a utřel si ruce starým ručníkem.

James Gordon se posadil do křesla a zkřížil si ruce na prsou.

„Musím s vámi mluvit, maršále.“

„Dobrá, tak mluvte,“ přikývl Larrimer.

„Zavřete, prosím vás, ty dveře. Nechci, aby nás někdo slyšel.“

Larrimer na něho vrhl pátravý pohled, ale pak se obrátil a dveře zavřel.

„Takže, doktore, co byste rád?“

James Gordon spustil: „Jedná se o jistou osobní záležitost,“ řekl. „Asi už víte, že postřelili Jacka Lawryho.“

„Hm,“ přikývl Larrimer a utřel si čelo. „Chtěl jsem kvůli tomu dneska za vámi jít. Dozvěděl jsem se to před dvěma hodinami od Courtneye.“

„On je ještě ve městě?“ zeptal se překvapený Gordon.

„Ano. Vrátil se sotva před dvěma hodinami.“

„Aha. Nu, takže, musím vás, maršále, požádat, abyste o tom s nikým nehovořil.“

Larrimer se usmál.

„Maršál je něco jako zpovědník,“ poznamenal. „Mluvte, doktore. Když se člověk někomu svěří, hned je mu lépe.“

James Gordon chvíli váhal, jestli tomuto muži má o všem říct, ale pak se rozhodl.

„Maršále, Jack Lawry je v nebezpečí. To, co se mu stalo, nebyla nehoda. Byl to pokus o vraždu. A nezůstane jen u něj.“

Larrimer pozvedl obočí. „Říkal vám něco?“

„Vím to,“ odvětil lékař.

„A proč se o to tak zajímáte? Nemyslíte, že by to měla být moje věc?“

„Mám na tom větší zájem, než byste si myslel.“

„A proč?“ otázal se Larrimer.

„Ano, proč. Povyprávím vám to. Jde totiž o můj život stejně jako o Jackův. Když jsme s Jackem přišli do El Pasa, utíkali jsme z Nového Mexika. Možná jste něco slyšel o bandě Red Rubina?“

Larrimer pohlédl před sebe na psací stůl. „Toho Red Rubina, co řádil u Albuquerque?“

„Ano, přesně toho,“ přikývl James Gordon. Nechtělo se mu mluvit. Nejraději by odešel, ale věděl, že právě teď musí mluvit. „Jack a já jsme jednu dobu v té bandě byli.“

„Cože?“ Larrimer se naklonil nad stůl. Zdálo se, že nechápe. „Ale tvrdí se, že z bandy Red Rubina přežil jen jediný muž.“

„To, co vám říkám, je pravda. V té bandě bylo sedmnáct chlapů. Byla to nejsilnější banda v Novém Mexiku. Většina z nich zahynula. Postříleli je v horách na západ od Albuquerque. Všechny, až na jednoho.

Jenže Jack a já jsme tenkrát při tom nebyli. Nacházeli jsme se tehdy asi třicet mil východně od města. Když jsme se dozvěděli, co se stalo, odjeli jsme do Texasu. To bylo před pěti lety. Jeden muž z té bandy však byl jen raněný a postavili ho před soud. Tři dny předtím jsme zastavili jeden dostavník. Jack – byl tehdy velmi mladý – měl jet poprvé s námi. Potom do toho ale něco přišlo, takže jsme ho nevzali. Muž, který té krvavé lázni unikl, přebral Jackovy úkoly. Dostal jen jeden rok vězení. Na Jackovu a mou hlavu byly vypsány odměny v Novém Mexiku. Ty však neplatily pro Texas. Jednoho člověka však nějaké zákony nezajímaly a šel po našich stopách na vlastní pěst. Byl to ten muž, který byl odsouzen do vězení na jeden rok. Stal se lovcem lidí. Nalezl naše stopy a začal nás pronásledovat. Museli jsme všeho nechat a odejít. Tak jsme se dostali až do El Pasa. Mezitím se kolem něho vytvořila skupina, jíž velel. Jednalo se o pět mužů.

Maršále, my už utíkat nebudeme. Jsme občané El Pasa a máme nárok na ochranu zákona. V Texasu proti nám nikdo nic nemá, ani proti Jackovi, ani proti mně. Jack se ve skutečnosti nepodílel ani na jediném přepadení. Je nevinný. Ale kdo se ho na to bude v Novém Mexiku ptát? Kdo by nás tam přivezl, dostal by pět tisíc dolarů za každého z nás.“

Larrimer seděl shrbeně v křesle a prohlížel si Gordona přivřenýma očima.

„Kdyby mi to někdo řekl ještě včera, tak ho budu považovat za lháře. Ale teď, když to říkáte sám…“

„Není to lehké,“ podotkl James Gordon, „věřte mi.“

Larrimer mlčky přikývl.

„Pomůžete nám?“

„Kdo je ten, kdo vás tak drsně pronásleduje?“

„Říká vám něco jméno Cutler?“

„Cutler?“ Larrimer pozvedl obočí.

„Ano, Cutler,“ opakoval James Gordon. „Zdá se, že to jméno znáte.“

„Och, ano, slyšel jsem o něm,“ prohodil Larrimer.

„A co teď míníte dělat, maršále?“

„Raději řekněme: co mohu dělat?“ opravil ho Larrimer. „Vím, že zákony Nového Mexika nemají v Texasu platnost. A během těch pěti let – co jste tady – jste se ničím neprovinil. Ale co pro vás mohu udělat?“

James Gordon vstal.

„Má to snad znamenat, že nemíníte podniknout nic, Larrimere?“

Maršál se k němu otočil zády.

„Představujete si to velmi jednoduše, doktore. Jsem jenom maršál El Pasa a má působnost končí na hranicích města. Curly Smith, šerif, zrovna honí zloděje dobytka, kteří z Courtneyova ranče ukradli půl tuctu kusů. Až se vrátí, tak se můžete obrátit na něho. Ale venku, mimo město, pro vás nemohu udělat nic.“

James Gordon přistoupil k Larrimerovi, který byl skoro stejně vysoký jako on.

„To na vás udělalo jméno Cutler takový dojem?“

„Hm, vlastně ani nevím, kdo to je,“ honem dodal Larrimer.

„Předtím jste tvrdil, že ho znáte,“ zvýšil hlas Gordon.

„No, jenom jsem řekl, že jsem to jméno kdesi slyšel. Cutler, to asi nebude jeho pravé jméno. Jak se ten chlap jmenuje doopravdy?“

„To nevím,“ zalhal James. „Nemám ponětí, jak se jmenuje.“

Larrimer odsunul hrnek, vstal a začal chodit po místnosti sem a tam.

„Musíte mi rozumět.“

„Co? Čemu musím rozumět?“

„To, že… ach, k čertu s tím! Nemůžu vám pomoct, doktore. Musíme počkat, dokud se nevrátí Smith.“

„A co když to už pro nás bude pozdě?“

„Musí se vrátit každým dnem.“

„Každým dnem může být pozdě.“

„Ale já vám v tom prostě nemůžu pomoct,“ zvolal Larrimer. „Vím, že jste tolika našim občanům zachránil život, doktore. Ale to vás ještě neopravňuje k tomu se mnou tak mluvit. Ještě pořád jsem maršál, na to nezapomínejte.“

„Takže nám nepomůžete.“

„Jak bych vám měl pomoci?“

James Gordon kývl a odešel.

Larrimer na něho cosi zvolal, ale doktor vyšel ven a práskl za sebou dveřmi. Zůstal stát pod baldachýnem a díval se na skupinu kovbojů jedoucích bezohledně po ulici. Chodci, kteří chtěli přejít, museli uskočit.

Zatímco James Gordon sledoval jezdce, kteří zabrzdili před saloonem a seskočili ze sedel, aby poté zmizeli vevnitř, otevřely se za ním dveře.

K lékaři přistoupil Larrimer. Připínal si revolverový opasek.

Na chvíli se zastavil, jako by chtěl Gordonovi něco říct. Potom si to však jako kdyby rozmyslel a odešel k saloonu.

Když Gordon dojedl a Mama Dolly začala uklízet nádobí ze stolu, vstal a šel do ordinace.

Jack Lawry ještě stále ležel na stole a vypadalo to, že spí. Gordon už chtěl dveře zavřít, když se Jack ozval.

Přikročil k němu.

Jack Lawry byl vzhůru. Vypadal však velmi unaveně. Pokusil se usmát a zvedl hlavu.

„No, Jamesi?“

„Měl bys dál spát, Jacku.“

„Už nejsem unavený. Byl jsi dlouho pryč. Byl jsi u maršála?“

James Gordon se trpce pousmál.

„Ano, byl.“

„No a? Jak to dopadlo?“

„Nijak,“ odtušil Gordon. „Vůbec nijak. Larrimer měl plné kalhoty, když uslyšel jméno Cutler.“

„Má strach,“ řekl Lawry. „Co teď chceš dělat?“

„Musím na chvíli k Helen. Vzkázala mi, že se mnou chce mluvit.“

Jack Lawry se díval na bíle vymalovaný strop.

„Opravdu si ji chceš vzít?“ zeptal se.

„Do včerejšího večera jsem to měl v úmyslu.“

„A teď?“

„Teď musím dát do pořádku jiné věci.“

Mlčeli.

Gordon si stoupl k oknu a díval se ven.

Na druhé straně ulice, ve stínu jednoho košatého stromu, postával muž s ostrými rysy ve tváři. U pasu mu visely dva revolvery. Přes rameno měl přehozené sako a zamyšleně pokuřoval. Přitom nespouštěl oči z domu.

„Zase sem poslali nějakého špicla,“ řekl Gordon a neodpustil si z okna plivnout. „Ti chlapi nic nenechají náhodě.“

„Co jsi říkal?“ zeptal se Jack.

„Nic. Musím k Helen. Ale předtím řeknu Mama Dolly, ať ti donese pořádnou polévku.“

Když James Gordon vycházel z domu, všiml si, jak muž, který ho pozoroval, opustil své místo u stromu a vydal se na ulici.

Jednu chvíli ho chtěl sledovat, ale pak ho nechal běžet. Nemělo smysl tady vyvolávat nějaké nesváry. Neměl u sebe revolver. Už pět let nenosil zbraň a nemínil se k tomu nechat donutit.

Když šel k domu Carla Masona, špeha už neviděl. Masonův dům stál vedle banky, protože Carl Mason byl ředitelem banky El Paso.

Jamese Gordona dovnitř pustil černý sluha a uvedl ho do saloonu.

Musel několik minut počkat. Pak se za ním otevřely úzké tapetované dveře. Stála v nich Helen Masonová.

„Och, Jamesi,“ zvolala a objala ho. „Jamesi, musela jsem tě prostě vidět. Doufám, že tě nijak neruším. Měla jsem takový pocit, když jsem na tebe pomyslela, že něco není v pořádku.“

Políbil ji na čelo a pohladil ji po vlasech. Poněkud zmateně na něho pohlédla.

„Kde jsi byl včera večer?“ zeptala se, aby přerušila trapné ticho. „Na plese jsi nebyl.“

„Nemohl jsem,“ odpověděl. „Musel jsem ke Connorům. Johnova žena rodila.“

„Škoda, že jsi tam nebyl. Bylo to moc pěkné.“

„Hm, a kdo mě tam zastoupil, Helen?“

„Maršál a jak se snažil!“ řekla usmála se na něho.

„Zrovna on?“

„Žárlíš?“

„Ale ne,“ mávl James rukou. „Na Larrimera přece nebudu žárlit.“

„Pak mi dej pořádnou pusu.“

Políbil ji.

„Tak a teď se posaď, Jamesi. Řekla jsem Floře, ať přinese kávu.“

Stoupla si za něho a objala ho kolem krku. Přitiskla se k němu a její vlasy mu padly přes čelo. „Slyšela jsem, co se stalo Lawrymu.“

„Od koho jsi to slyšela, Helen?“

„Flora byla ve městě. Když se vrátila, svěřila se mi s novinkami.“

„Už je mu zas dobře,“ podotkl.

„Ví se už, kdo to na něho střílel?“

„Ne,“ odpověděl James. „Nikdo nemá ani potuchy.“

„Však Ben to zjistí.“

„Ben?“ Rozesmál se, i když mu nebylo dvakrát do smíchu. „Ben Larrimer je zbabělec a jako maršál úplná nula.“

„Proč to říkáš?“ otázala se.

„Mám pro to své důvody.“

Helen ho pustila, sedla si obkročmo na židli a pohlédla mu do očí.

„Jamesi, znám tě velice dobře. Líp než kdo jiný. A cítím, že něco není v pořádku. Prosím, řekni mi, o co jde.“

„Nic,“ odtušil. „Jsem jenom unavený. Celou noc jsem nezamhouřil oka a ani dneska jsem se nevyspal.“

„To není jenom únava, Jamesi,“ opáčila. „Jamesi, přece nemáme jeden před druhým žádná tajemství. Prosím, řekni mi to, ať už je to cokoli. Bude lepší, když to budu vědět.“

„Ne, Helen.“

„To už mi nevěříš?“

„Ale ano. Ale některé věci se ženám neříkají?“

„A proč ne?“

„Protože muž myslí rozumem a žena srdcem. Chápeš, co tím myslím?“

„Ne.“

„Ne?“

Chvíli na ni nejistě hleděl, potom se nadzvedl a přisunul si křeslo těsně k ní.

„Takže, Helen, důvěřuju ti a všechno ti řeknu. Poslouchej.“

James Gordon dovyprávěl, postavil šálek na stůl a předklonil se.

Helen opětovala jeho zamyšlený pohled.

„Takže ty jsi byl dřív bandita, Jamesi?“

„Ano.“

„A Jack Lawry také?“

„Ano.“

„A teď jdou ti muži po vás?“

„Ano,“ řekl potřetí. Pokaždé to bylo pro něho těžší.

„Pak máš jen jedinou možnost, Jamesi. Odjet, schovat se někde a počkat, až bude po všem. To, co bylo, je minulost. Já znám jenom Jamese Gordona, lékaře v El Pasu, který zachránil mnoha lidem život. Neznám Jamese Gordona, kterého hledají v Novém Mexiku.“

„Ale Larrimer už o tom ví,“ prohodil nejistým hlasem.

„Bude mlčet,“ odpověděla. Znělo to jako slib. Postavila se, přistoupila k němu a položila mu ruce kolem krku.

„Jamesi, už o tom nebudeme mluvit. Za pár týdnů se vrátíš a pak bude všechno O.K.“

Uchopil ji za ruku.

„Já nemůžu pryč, Helen,“ řekl. „To nejde. Mám svoje důvody a nikdo mě nepřesvědčí, abych ustoupil.“

„Ale, Jamesi.“

„Neměla ses mě na to ptát.“

„Ale já chci pro tebe – pro nás – jenom to nejlepší. Proč nemůžeš odjet z El Pasa?“

„Kdybych teď odjel a pak se vrátil, pak by tu už Jack nebyl. Je zraněný a někdo se o něho musí starat. Já s ním musím zůstat. Je v tom nevinně. Za to, co se mu stalo, můžu já. A to je důvod, proč nemůžu odjet. Musíš tomu rozumět.“

Helen vypadala velmi nepřístupně.

„Čemu mám rozumět? Tomu, že tě musím ztratit? Ne! Nikdy se tě nevzdám!“

„Ale já nemůžu odejít.“

„To ti na cizinci záleží víc než na mně?“

Pohlédl jí do očí.

Plakala.

„Poslouchej, Jack pro mne není žádný cizinec. Je to můj nejmladší bratr. Rozumíš? Nemůžu ho tady nechat. To já jsem ho přemluvil, aby jezdil pro bandu Red Rubina. Nebýt mě, tak se do takových potíží nikdy nedostal.“

„Tvůj bratr?“ prohodila zmateně.

„Ano, Jack je můj bratr.“

„Přesto ti to ale nedává právo rozbít všechno to, co mezi námi je.“

„Ty mi nechceš rozumět.“

„Já ti prostě nemůžu rozumět.“

„Helen, budeš mě chtít, až to bude za námi?“

Otočila se a zavrtěla hlavou. „Jestli mi to uděláš, tak je po všem.“

Obrátil se a odešel.

Na ulici k němu přistoupil Larrimer. Tvářil se velmi zasmušile.

„Doktore,“ řekl. „Přemýšlel jsem o tom. Co kdybyste odjel i z Jackem Lawrym z města, dokud se všechno neuklidní?“

„To vás nic lepšího nenapadlo?“

„Napadlo mě ještě, že bych se vás měl zeptat na vaše pravé jméno, doktore.“

„Moje pravé jméno?“ usmál se James Gordon. „Neřekl bych, že by vám to pomohlo. Před lety jsem se jmenoval Hogan. James Hogan.“

Larrimer se otřásl, j ako kdyby na něho někdo vylil vědro ledové vody.

„Snad ne jeden z bratří Hoganů?“

„Ano!“

„Tak teď už vím, proč vám tolik záleží na Jacku Lawrym. To je váš bratr, že doktore? Jack Hogan!“

„Přesně tak, maršále, Jack Hogan!“

„Bratři Hoganové byli tři,“ podotkl maršál. „Toho třetího tehdy zastřelili, ne?“

James Gordon zavrtěl hlavou.

„Ne, maršále. Nezastřelili. Třetí z bratrů Hoganů, Brian Hogan, je – Cutler!“

„Zraněný chce vstát, doktore.“

„Co?“ James Gordon překvapeně pohlédl na černošku. „Proč chce vstát, Mama Dolly? Přikázal jsem ti přece, abys na něho dávala pozor. Víš, že se nesmí hýbat.“

Černoška pokrčila rameny.

„Řekla jsem mu to, ale nechce mě poslechnout. Dala jsem mu dopis, ale když ho přečetl, chtěl hned vstát.“

James Gordon pověsil klobouk na věšák.

„Jaký dopis?“

„Byl tu jeden muž a přinesl dopis. Tvrdil, že to mám dát zraněnému.“

Gordon ji tam nechal stát a energickými kroky zamířil do ordinace. Okamžitě mu bylo jasné, co se přihodilo.

Jack Lawry se pokusil vstát. Byl však příliš slabý. Držel se stolu a James přišel právě včas, aby ho chytil. Jinak by spadl. Násilím ho dostal zpátky na lůžko. Jack chtěl mermomocí vstát.

„Zbláznil ses, nebo co?“ zvolal James. „To nevíš, že se nesmíš hýbat?“

Teprve pak si všiml strhaného výrazu Jackova obličeje, po němž tekly slzy. Pustil ho a ustoupil. Tohle nečekal.

„Prosím tě, Jamesi,“ zamumlal Jack. „Pomoz mi vstát. Musím na ranč. Musím tam.“

„Ale proč? A hned teď? Víš, že to nejde. Byl by to tvůj konec, Jacku.“

„Musím, Jamesi. Musím tam. Mají Anne.“

„Co je s Anne?“ zeptal se James nechápavě.

„Dopis,“ zašeptal Jack.

Sáhl si do kapsy a vytáhl složený list. Chvějícíma se rukama jej podal Jamesovi. Ten ho vzal a nejdřív ho musel uhladit, aby vůbec mohl přečíst, co tam stálo.

Jacku, máme Tvou ženu na Tvém ranči. Bylo by lepší, kdybys přišel a dobrovolně se vzdal. Nejlepší by bylo, kdybys s sebou vzal i Jamese. Maršála z této hry vynech, nebo svou ženu už nikdy neuvidíš. Máte čas do dnešního večera. Jestli nepřijdete, tak se s ní trochu pobavíme. Věř ale, že Tebe už to pak moc bavit nebude.

S bratrskou láskou

Brian „ Cutler“ Hogan.

Jamesovi poklesla ruka s dopisem a zaťal ji v pěst. Zmocňoval se ho vztek.

„To prase!“ zavrčel. „Ta svině!“ dodal pak plný vzteku.

Jack Lawry sebou na stole neklidné kroutil a pokoušel se opřít o lokte.

„Vidíš, že tam musím. Víš, že by to udělal.“

James dopis zmačkal a zahodil. Potom pohlédl na Jacka.

„A to si myslíš, že svoje slovo dodrží a Anne pustí, když se mu vzdáš? On tě podvede. Nikdy nedržel slovo a nedodrží ho ani tentokrát. Kromě toho na ranč jet nemůžeš. Po sto yardech bys spadl z koně.“

„Tak mi přivez nějakou bryčku,“ navrhl zoufalý Jack.

„Ne.“

„Ale já tam musím jet, copak to nechápeš?“

„Ne. Pokusím se to vyřešit sám, Jacku.“

„Tak mě aspoň nech jet v bryčce.“

„Ne, ty zůstaneš tady. Pojedu já.“

„Když s tebou nepojedu, tak…“

„Uvidíme,“ opáčil James. „To riziko musíme podstoupit.“

„Ne, přece jde o život Anne, Jamesi,“ vykřikl Jack. „Ty tomu nerozumíš. Nejsi ženatý. Ale počkej, až si vezmeš Helen, tak…“

James Gordon ho přerušil rázným mávnutím ruky a přistoupil blíž ke stolu.

„Já si ji nevezmu. Ale to je teď vedlejší. Jacku, už jsme se jednou všeho vzdali, když nás tehdy vyčmuchal. Tentokrát se nevzdáme. Bude jen dobře, když to všechno vyřídím sám, protože jsem tě do toho zatáhl. Kdybychom se vzdali, přivezl by nás do Nového Mexika a tam by nás pověsili. Pojedu já, Jacku.“

„Oni tě odprásknou.“

James Gordon se obrátil. Bojoval sám se sebou a byl to tvrdý boj. Ve tváři mu cukalo. Věděl, že nemá jinou možnost. Ještě před čtyřiadvaceti hodinami by ho to ani nenapadlo, ale teď, teď věděl, že nemá na vybranou.

Chvatně odešel z ordinace a zavolal na černošku. Objevila se ve dveřích do kuchyně.

„Pojď sem,“ přikázal jí.

Přišla blíž. Ruce si utírala do zástěry.

„Běž do mé pracovny nahoře,“ řekl. „Vem si tenhle klíč a otevři skříň vedle dveří. V nejvyšší poličce je krabička z černého dřeva. Přines ji sem.“

Jack Lawry zvědavě zvedl hlavu.

„Co chceš dělat, Jamesi?“ zeptal se z ordinace.

„Nemám jinou možnost,“ odpověděl Gordon.

„Snad nechceš…“

„Chceš viset? Chceš, aby tě ódkrouhli za něco, co jsi neudělal, jenom proto, že se jmenuješ Jack Hogan? Brian by nehnul ani brvou, kdyby tě vedli na šibenici. Už to není náš bratr, Jacku. Už pět let to není náš bratr.“

Než mohl Jack Lawry něco namítnout, ozvalo se zaklepání na dveře.

James zvolal: „Dál, Mama Dolly.“

Vstoupila dovnitř a v podpaží přinesla krabičku z černého lakovaného dřeva. V druhé ruce měla prachovku.

Vzal krabičku a poslal Mama Dolly pryč.

Jack Lawry na něho napjatě pohlédl.

„Co je v té krabičce?“

Skříňka byla vyrobená z černého dřeva a ozdobená slonovinou. Zámek byl železný.

James si krabičku prohlížel s trpkostí a studem v očích.

Věděl, že osud ho přinutil k tomu, co už nikdy nechtěl udělat.

Špičkami prstů vytáhl z kapsy vesty klíč, chvíli váhal a pak odemkl zámek.

Odklopil víko.

Strčil ruku dovnitř a vytáhl revolverový opasek bez nábojů. Položil jej na svůj pracovní stůl. Poté odtud vzal dva těžké předměty zabalené do naolejovaného papíru. Roztrhl papír a váhavě uchopil dva velké revolvery Bisbee ráže 45.

„Tvoje revolvery,“ ozvalse užaslý Jackův hlas. „A já jsem si myslel, že jsi je zahodil. Tehdy.“

James Gordon oba kolty potěžkal.

„Ne, vzal jsem je. Možná proto, že jsem si myslel, že jednou ten den přijde.“

„Umíš s tím vůbec ještě střílet?“

„Doufám,“ prohodil James. Pohlédl na Jacka. „Musí to být, Jacku.“

„Co?“

Gordon mlčel. Odložil revolvery stranou a vytáhl dva balíčky nábojů. Roztrhl obal a začal zasunovat náboje do pouzder v opasku. Potom nabil bubínky obou revolverů. Dělal to pomalu, jako by tyto pohyby pro něho byly nové a neznámé.

Gordon si svlékl sako a zapnul si opasek. Měl pocit, který už dlouho nezažil. Přivázal si pouzdra řemínky ke stehnům a strčil do nich kolty. Potom je na zkoušku vytáhl.

Zdálo se mu, že je neskutečně pomalý. Pět let bez jediného výstřelu a teď takový protivník jako Cutler.

Zatočil oběma revolvery na prstech kolem lučíků spouští.

„Já Anne zachráním.“

Jack na něho nejistě pohlédl.

„Mysli na to, že Cutler má s sebou čtyři muže,“ připomenul mu. „Pět chlapů je hodně. Vím, že to zkusíš, Jamesi, ale pět proti jednomu, to je prostě moc.“

„Kdo říká, že budu sám? Jsou tu ještě Sam Courtney a jeho dva synové, kteří mají ranč. Vím, že mi pomůžou.“

„Myslíš?“ zapochyboval Jack Lawry.

„Ano. Někdo mi pomůže. Sam každopádně. A je tu ještě John Connors.“

„Proč si nevezmeš Caballetea, Jamesi?“

„Caballete? Jeho apačská krev už zchladla. Vzít ho s sebou by znamenalo poslat ho na smrt.“

„Ale, Jamesi, co když něco nevyjde a Anne se něco stane?“

James otevřel jednu krabičku, vzal z ní dvě bílé tablety a podal je bratrovi.

„Na, toto spolkni. Je to proti bolestem.“

Jack Lawry poslušně otevřel ústa a spolkl tabletky. Otřásl se odporem a zkřivila se mu tvář.

„Fuj, co to je?“

„Tabletky na spaní.“

„Ale já nechci spát!“

„Zůstaň klidně ležet. Hned začnou účinkovat. Musíš pochopit, že jinou možnost nemáme. Až znovu vstaneš, už budu zpátky i s Anne.“

Skříň s puškami stála v pracovně mezi okny, která byla otevřená dokořán. Dovnitř pronikal příjemný vánek.

James Gordon otevřel skříň, vzal jednu winchestrovku, přinesl ji na světlo k oknu a začal ji nabíjet. Dole na dvoře stál u stáje Caballete, držel v ruce nějakou věc a prohlížel si ji.

„Osedlej mi šedáka,“ zavolal na něho James. „ Přivaž k němu sedlové pouzdro.“

Caballete cosi vykřikl svým hrdelním hlasem a zmizel ve stáji.

James Gordon horečně nabíjel zbraň. Když byl hotov, zamkl skříň a seběhl po schodech dolů. Krátce pohlédl do ordinace.

Jack Lawry tvrdě a klidně spal. Vedle něho seděla černoška a něco vyšívala.

Caballete vyvedl na dvůr koně a osedlal ho. Také k němu připnul sedlové pouzdro.

Když spatřil doktora Gordona s revolvery u pasu, zbledl.

James zasunul winchestrovku do pouzdra, uchopil uzdy a vyšvihl se na šedáka.

„Dokud se nevrátím, nikdo nesmí do domu, Caballete. Jsi za to zodpovědný.“

„Vúha,“ řekl Apač a zvedl ruku.

James pobodl koně ostruhami a vydal se na cestu, kterou by nikomu ani v nejmenším nepřál.

James Gordon zamířil z cesty do křoví. Kůň nespokojeně frkal. Nebyl zvyklý jezdit v takovém vedru tak rychle.

James však neměl času nazbyt. Po cestě jel nějaký muž a James nechtěl, aby ho odhalil.

Jezdec projel kolem. Nevšiml si ho.

James rozhrnul větve, aby lépe viděl.

Jezdec se vzdaloval. Krátký pohled mu stačil na to, aby věděl, že se jedná o téhož muže, kterého spatřil ráno na ulici a krátce před polednem v Matthewsově obchodě.

Pokračoval dál podél cesty, která obloukem vedla nepřehlednou krajinou. James Gordon, který tu za ty roky znal každý kámen, věděl, jak si ji může zkrátit, aby se rychleji dostal na ranč Sama Courtneye.

Když mu jezdec zmizel z dohledu, otočil Gordon šedáka a klusal dál.

Sam Courtney zrovna zapřahal koně do dvoukoláku. Kromě něho na dvoře nebyl nikdo.

James Gordon přiklusal na dvůr.

Sam se otočil, když uslyšel dusot kopyt. Zastínil si oči dlaní. Když jezdce poznal, zanechal zapřahání a s překvapeným úsměvem mu vyšel naproti.

„Dobrý den, doktore!“

Podal Gordonovi ruku. Ten ji pevně stiskl.

„Musím s vámi mluvit, Same.“

„Hm, to tedy musí být důležité, doktore, když jste kvůli tomu skoro uhnal koně. Sesedněte, zavolám Billa, ať se o něho postará.“

„Díky.“

James Gordon ztuhle sesedl a protáhl si paže.

„Billy,“ zvolal Sam Courtney přes dvůr, „pojď ven, podívej, kdo k nám přijel.“

Otevřely se dveře domu a vyšel asi dvacetiletý chlapec. Měl na sobě modré plátěné kalhoty a kostkovanou košili, na prsou rozepnutou. Přistoupil blíž, ruce si utíral do kalhot. V jeho pihovatém obličeji stály za pozornost jeho chladné, modré oči.

„Dobrý den, doktore!“

Podali si ruce.

„Billy,“ dodal jeho otec, „vezmi toho koně. Pořádně se o něho postarej, ať je zase čerstvý.“

„To teď není tak důležité,“ namítl lékař. „Stejně jsem měl v plánu půjčit si koně od tebe, Same.“

Sam Courtney na něho překvapeně pohlédl, ale přikývl.

„Samozřejmě, doktore. Nemám tu ale příliš velký výběr, protože kovbojové jsou ve městě. Ale určitě si tu dobrého koně najdete. Pojďte k nám.“

V tom momentu se dveře domu otevřely podruhé. Stála v nich útlá, středně vysoká, světlovlasá dívka.

„Peggy,“ zavolal na ni Sam Courtney, „máme návštěvu. Nechceš jít pana Gordona pozdravit?“

James na ni pohlédl a neubránil se zvláštnímu pocitu.

Tenkrát, když ji viděl poprvé, byla ještě dítě, bylo jí patnáct, teď už je to mladá dáma, skoro dospělá žena.

Trochu stydlivě na něho kývla.

„Bohužel za vámi nemůžu přijít, doktore Gordone, pečeme na zítřek! „ omlouvala se a zase zmizela.

„Zítra je neděle,“ podotkl Courtney. „Moje žena a Peggy pečou. Nechcete k nám zítra přijet?“

„Nevím, jestli to bude možné,“ odpověděl Gordon.

„Proč ne? Peggy by byla ráda,“ řekl Courtney.

James na něho duchem nepřítomen pohlédl.

„No, však to přece víte,“ vyrušil ho Courtney. „Děvče se do vás zakoukalo. V den, kdy jste se zasnoubil s Helen Masonovou, chtěla umřít a od té doby se vám vyhýbá.“

James Gordon však tato slova neslyšel. Dlaněmi si sáhl na pažby obou revolverů. I Sam Courtney si toho všiml. Poněkud nejistě na Jamese pohlédl a pak slyšel, jak říká: „Můžeme si promluvit?“

„No jistě, sedneme si do stínu.“

Přišli ke stodole, před níž stála lavice. Ještě než si sedli, začal James Gordon vyprávět.

Doktor domluvil a Sam Courtney, který seděl předkloněný na lavici, si mnul bradu.

„Víte vy vůbec, co ode mne požadujete, doktore?“ ozval se po chvíli. Jeho hlas nezněl právě nejjistěji.

„Nepožaduji nic, prosím vás o pomoc.“

„Lovci lidí,“ zamumlal Courtney. „Ta nejhorší sorta lidí. Když se, proti nim postavíme, postavíme se proti zákonu. Ale to mi zas tak těžkou hlavu nedělá. Jde o něco jiného. Ti chlápci jsou určitě zatraceně rychlí s revolverem. To se o mně ani mém synovi říct nedá, doktore. Všichni naši muži se zpíjejí ve městě, jinak bych vám řekl, že pro ně pojedeme.“

„Na ně čekat nemohu,“ přerušil ho James. „Bylo by to pozdě.“

„Rozumím vám,“ procedil Sam Courtney mezi zuby. „Ale i vy musíte pochopit mě. Co mám dělat? Poslat své syny proti těm pistolníkům?“

„Proč ne?“ ozval se vysoký hlas od vrat stodoly.

Courtney se okamžitě otočil. „Bille, ty jsi nás poslouchal?“

Mladý Courtney na okamžik sklonil hlavu, pak ji ale zase zvedl.

„Ano, poslouchal jsem vás. A slyšel jsem, že musíme doktorovi pomoct. Já jsem se se zbraněmi naučil zacházet.“

Sam Courtney se kousal do spodního rtu. „Běž domů, Billy.“

„Ale otče.“

„Máš jít domů, neslyšel jsi?“

„Ano, otče.“

James Gordon hleděl za pomalu odcházejícím mladíkem. „Takže vy mi nechcete pomoct, Same?“

„Mám pro vás porozumění, doktore. Chápu, jak je to pro vás těžké. Váš bratr a Anne.“

„Ale myslíte si, že vy jste na tom ještě hůř. No dobrá, chápu vás.

Byla to velká chyba, že jsem sem přišel.“ Vstal a rozhlédl se. „Mohl byste mi dát aspoň nového koně, Same?“

„Samozřejmě, hned vám ho osedlám.“

Courtney zmizel. Jistě byl rád, že už nemusí být v blízkosti tohoto muže.

James Gordon šel do stáje. Dveře domu se otevřely a ven vyšla Peggy Courtneyová. Ani na něho nepohlédla a s košem pod paží zamířila rovnou k vozu, který pro ni zapřáhl její otec. Ve dveřích se objevila paní Courtneyová, ale hned zase zmizela.

James se hořce usmál.

Po chvíli vyšel Sam Courtney ze stáje a přivedl s sebou čerstvého osedlaného koně.

„Je to dobrý kůň,“ prohodil.

„Děkuji. Vrátím vám ho, hned jak to bude možné,“ opáčil James Gordon.

Ztěžka vylezl do sedla.

„Přeji vám hodně štěstí, doktore. Zítra, až naši kovbojové…“

„To je dobré, Same,“ přerušil ho James. „Zítra večer už bude po všem.“

„Chtěl jsem jenom, abyste věděl.“

„Vím všechno a rozumím vám.“

„Jsme vám vděční za všechno, co jste pro nás udělal, ale…“

James si sáhl na okraj klobouku, poté otočil koně a pomalu vyjel na dvůr.

Zastavilo ho skřípění kol. Otočil se a uviděl Peggy Courtneyovou, jež seděla v bryčce, která se rozjela k němu. James jí uhnul, ale Peggy zastavila vedle něj.

Díval se na její krásnou tvář, poněkud zrudlou vztekem. V jejích očích se zračila směs pocitů.

„Vím všechno,“ řekla. „Billy mi to povyprávěl.“ Trhalo jí ve tváři. „Stydím se, doktore. A chci abyste věděl jedno. A myslím to vážně: Kdybych byla muž, tak bych vzala revolver a jela s vámi, jedno proti komu.“

James Gordon se při těchto slovech opřel o vysokou hrušku McClellanova sedla a pohlédl jí do očí.

„Ne, Peggy, váš otec má naprostou pravdu. Udělal jsem chybu, že jsem sem přijel.“

„Jste zatrpklý, doktore, a máte pro to všechny důvody. Je zlé, když člověk musí žádat o pomoc. Ale odepřít ji, to je – to je zločin.“

„Nevím, jestli si zasloužím, abyste o mně takto dobře smýšlela,“ prohodil Gordon.

Nedívala se na něho, když říkala: „Vy víte proč, doktore. A i když si vezmete Helen Masonovou – tak k vám nebudu cítit nic jiného.“

Práskla bičíkem koně a bryčka se opět rozjela.

James chvíli stál a díval se za ní. Jaký rozdíl mezi slovy Helen Masonové a tím, co říká tato dívka. James Gordon se obrátil v sedle a pohlédl na ranč.

Sam Courtney, jeho žena a oba jejich synové stáli před domem a dívali se na něho.

Jackův ranč stál v závětří jednoho nevysokého hřebenu mezi několika starými stromy, jejichž rozložité koruny vrhaly blahodárný stín na dvůr ranče.

Jack Lawry a jeho žena na svém ranči hospodařili sami. Pomáhal jim jen jeden starý indián, který se staral o koně, které chtěl Jack na ranči chovat. Mínil je prodávat jako jízdní a tažné koně armádě.

Pastviny zde byly lepší než v okolí. Byl zde dostatek vody a v kopcích i na rovině rostla dobrá tráva.

Šlo o ideální místo pro chov koní. Jack Lawry do ranče dal všechny své úspory a také značnou část Jamesových peněz. Zdálo se, že se to vyplatí.

Když James Gordon zastavil mezi kopci a pohlédl do oné nádherné krajiny, věděl, že Jack by se této země nikdy nevzdal, stejně jako, on svého domu ve městě.

Na ranči vládl klid. Dům ležel šikmo ke kopcům a byl skryt mezi stromy. Dveře byly zavřené, okna však otevřená. Vedle domu stála stáj a taky nově postavená kůlna s visacím zámkem na vratech.

Obrovská ohrada zabírala velkou část dvora, na němž se nacházela také studna. Nedaleko ještě tekl i potok bohatý na vodu.

James sesedl, hodil koni uzdu přes hlavu a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Nabil ji. Potom přišel na vrchol kopce a pohlédl na ranč.

Potřeboval půl hodiny k tomu, aby se nepozorován přiblížil k ranči. Opatrně šel kolem ohrady a zastavil se za kůlnou.

Všude panoval klid.

Náhle se ozvalo zaskřípání. Trhl sebou.

Otevřely se dveře domu.

Kdosi vyšel z domu, sešel po dvou schodech a nyní kráčel po dvoře.

James vyhlédl zpoza rohu. Nedokázal si vzpomenout, zda tuto tvář už někdy viděl. Neznal toho muže, který s plechovou konvicí přistoupil ke studni a začal vytahovat vědro. Choval se tak bezstarostně, jako by to byl jeho majetek.

Když u domu nikoho neviděl, připlížil se od kůlny tiše jako indián k onomu muži, který právě zvedal vědro a naléval si vodu do konvice.

Pomalu se k němu zezadu přiblížil s winchestrovkou v ruce.

„Zůstaň stát a pěkně v klidu! Jinak střelím!“

Muž se zarazil. Ruku měl na konvici.

„A tiše,“ upozornil ho James.

„Kdo – kdo jste?“

„Jeden z těch, na které čekáte.“

„Ale…“

„Kolik vás tu je?“

„Jsem tu sám.“

„To můžeš vykládat někomu jinému. Takže?“

Muž se pokusil ohlédnout.

„Nezkoušej to,“ varovně sykl James. „Držím prst na spoušti. Jeden špatný pohyb a zmáčknu to.“

„Já vůbec nevím, co chcete.“

„Ne? Pak ti to řeknu: Jsem James Hogan!“ Při vyslovení tohoto jména sebou muž lehce trhl. „No, tak kolik vás tu je a kde je ta žena?“

„Tady nikdo není a o žádné ženě nic nevím. Jel jsem náhodou kolem a chtěl jsem vodu a nějaké potraviny.“

„Přestaň s těmi pohádkami,“ přerušil ho James. „Musí tu být ještě jeden muž. Je v domě?“

„Ne!“

James se neubránil pohledu k domu. Jen na kratičký okamžik upřel svou pozornost jinam a tohoto momentu muž využil. Otočil se a konvicí mu odklonil pušku stranou.

„Tome!“ zvolal a zároveň sahal po revolveru.

Padla rána z winchestrovky.

James instinktivně poznal, že nemá čas pušku znovu nabít.

Už pět let nestřílel z koltu, ale přesto po něm podvědomě sáhl. Jakoby mu sám skočil do ruky, přesto střílel, až když ten druhý vytáhl zbraň z pouzdra.

Trefil ho do prsou.

Zasažený muž zavrávoral a padl vedle studny.

James se trošku sklonil.

Hvízdla nad ním kulka a zavrtala se do dřevěné stěny. Vyletěly odtud třísky.

Cítil ostrou bolest na tváři. Stékala mu po ní krev. Musela ho zasáhnout nějaká tříska.

Gordon se vrátil ke kůlně a oběhl stáj. Tiše otevřel vrata a vstoupil dovnitř. Všude kolem panovala tma a byli tu cítit koně.

James vylezl po žebříku na půdu. Ocitl se v seně. Dvířka na dvůr byla pootevřená. Ze stropních trámů viselo dolů lano, jímž se nahoru vytahovalo seno.

Otevřel dvířka a pohlédl dovnitř. Na dvůr pálilo slunce.

James Gordon co nejtišeji oddechoval, aby nezpůsobil sebemenší hluk.

A pak spatřil ve stínu domu muže.

Připlížil se k žebříku a honem slezl dolů.

Právě na ten moment čekal.

S odjištěným koltem proběhl stájí a otevřel vrata.

Deset yardů od něho, otočen k němu zády, stál muž, který ho hledal.

James na něho zamířil a zvolal: „Hej!“

Muž se otočil.

James Gordon vypálil, hned jak muž zvedl pušku. Trefil ho do levého ramene. Raněný se přesto pokusil vystřelit.

James zmáčkl spoušť podruhé a zasáhl ho do hlavy. Muž padl na záda. James k němu přistoupil. Byl mrtvý.

Gordon přispěchal k domu. Nespouštěl z očí dveře a okna, aby ho někdo nepřekvapil.

Nic se však nehýbalo.

„Anne!“ zvolal. „Anne, odpovězte mi. Kde jste?“

Ticho.

Šel ke dveřím, které vedly dozadu.

„Anne!“

„Jacku,“ ozval se známý hlas z jedné zadní místnosti. „Jacku, pomoz mi!“

S revolverem v ruce proběhl domem, až narazil na Anne. Ležela na podlaze, ruce svázané za zády. Zdálo se, že ji někdo uhodil do obličeje. Měla vyplakané oči.

„Anne, proboha!“ Klekl si k ní a rozvázal ji.

„Kde je Jack?“ otázala se.

„Je ve městě. Už je mu lépe.“

„Ale…“

Nenechal ji domluvit, ale chytil ji za ruce a pomohl jí vstát. Když ji pustil, málem by spadla na zem, kdyby ji zase nechytil.

„Anne – co vám udělali?“

Pohlédla na něho a její tvář se zkřivila hanbou. Plakala. Sklonila hlavu a zavzlykala.

„Anne,“ opakoval. „Anne…“ hlas mu selhal.

Pomyslel na Cutlera. Ty za to ještě budeš pykat, sliboval mu.

„Musí – musí se to dozvědět Jack?“ zeptala se rozechvělým hlasem. Z očí jí vyzařoval strach.

Mlčel, nedokázal nic říct, jen zavrtěl hlavou.

Potom šel pro koně.

Stál mezi kopci, tam, kde ho nechal. Nemělo smysl sedlat koně pro Anne Lowryovou. Vezme ji na svého koně. Chytil zvíře za uzdu a přivedl ho na dvůr.

„Myslíte, že to půjde, Anne?“ otázal se.

Pokusila se o úsměv a přistoupila ke koni. James jí podal ruku, ale než se jí dotkl, ozval se nějaký hluk.

Dusot kopyt, který se přibližoval.

„Doktore!“ zasténala mladá žena.

K ranči přijížděl jezdec. Teprve na poslední chvíli si všiml Gordona a Anne Lowryové, obrátil koně a cválal zpátky. I ten krátký okamžik však Jamesovi stačil na to, aby ho poznal. Byl to ten muž, který si ho v El Pasu tak dlouho prohlížel.

James Gordon vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a spěšně ji nabil.

„Pojďte, Anne, musíme si pospíšit. Ti chlápci tu budou za chvíli. Podejte mi ruku.“

Chytil ji za ruku a vytáhl ji nahoru.

Zaťala zuby, aby nezasténala, ale Jim na ní viděl, že má velké bolesti.

„Jak se cítíte, Anne?“ zeptal se.

Přikývla, ale její tvář říkala něco jiného.

„Prosím, zatněte zuby. Zvládneme to.“

Jeli zpátky stejnou cestou, jakou tam přijel.

Po cestě se ho Anne náhle zeptala: „Doktore?“

„Ano?“

Pohlédla mu do očí. „Proč jste mi řekl, že Jackovi se už daří lépe. Co se mu stalo?“

„Nebyl u vás Sam Courtney?“

„Ne.“

James Gordon pevně stiskl rty.

„Jack je lehce zraněný. Jenom lehce,“ řekl poté. „Nemusíte si dělat starosti.“ Cítil, jak se mu otřásla v náručí. „Věděla jsem to. Věděla jsem to, když včera nepřišel na večeři.“

„Jak dlouho vás drželi v zajetí?“ „Od dnešní noci. Po obědě…“ Selhal jí hlas.

James věděl, co chtěla říct.

„Jenom klid, Anne. Jack si o vás dělal velké starosti. Všechno bude zase dobré.“

„Doktore, co to bylo za chlapy?“

Na chvíli nevěděl, co má říct.

„Zločinci,“ odpověděl potom. „Jack vám to vysvětlí líp než já.“

Přijeli kolem domu až na dvůr. Cabellete už stál venku. Viděl je přijíždět a vyšel ven.

Apač vzal uzdu a zastavil koně.

James opatrně ženu sundal dolů a řekl indiánovi, aby ji podepřel. Pak slezl sám, vzal Anne do náručí a odnesl ji do domu.

Cabellete se postaral o koně.

Černoška jim vyšla naproti.

„Doktore, mám přinést do ordinace…“

„Ne, to není pacientka,“ opáčil James.

Postavil Anne Lawryovou na zem. Opřela se o zeď.

„Už je mi líp,“ prohodila a usmála se. „Nemusíte mě podepírat. Ale, prosím, odveďte mě k Jackovi.“

„Možná byste si nejdřív měla trochu odpočinout,“ navrhl.

„Ne, musím za ním.“

„Dobrá. Pojďte, zavedu vás k němu.“

„A doktore…“ Chytila ho za rameno.

„Co?“

„Neřeknete mu nic o tom.“

Zavrtěl hlavou.

Společně šli do ordinace. Když vstoupili, Jack Lawry ještě spal na stole. Pravidelně se mu zvedala hruď.

Anne vykřikla a běžela k němu.

„Není to nic zlého,“ dodal James. „Kulka nezasáhla žádný důležitý orgán. Brzy se to spraví, Anne. Pár dnů v posteli a bude O.K.“

„Opravdu?“

James Gordon přikývl. „Vzbudím ho,“ zamumlal. Chytil Jacka za rameno a zatřásl s ním.

Raněný pohnul víčky a pootevřel oči.

„Jacku!“

„Anne, ty jsi tady?“

James Gordon se obrátil a šel k oknu, aby je nerušil.

Slyšel, jak si povídají a jak Jack šeptá: „Neplač, Anne. Prosím tě, už neplač. Tak zlé to zase není.“

James se díval na Hlavní ulici El Pasa a pomyslel si, jak by to bylo pěkné… Když viděl lidi bavící se na ulici, uvědomil si, jak je vlastně sám.

Nikdo mu nepomůže. Bylo to zvláštní. Mnoha z nich pomohl, mnoho lidí mu bylo zavázáno a mnoho mu tvrdilo, že mu to oplatí, když bude potřebovat.

No dobrá, však jejich pomoc nepotřebuje. Vždycky byl sám. Jenže, když toto všechno přestojí, bude muset pryč.

Z jeho myšlenek ho vytrhl hlas Jacka Lawryho. Otočil se.

„Jamesi, pojď sem!“

„Ano.“

„Jamesi.“

„Rozumím. Ale musíš jí to vysvětlit ty, Jacku. Jsi její muž. Jsem si jistý, že to pochopí a že ti uvěří. Je to žena, kterou by si přál každý a před kterou bys neměl mít žádná tajemství. Jestli budete chtít mluvit se mnou, tak zavolejte Mama Dolly.“ Zamyšleně je pozdravil zvednutím ruky a opustil je.

Caballete přišel ze dvora do domu.

James mu položil ruku na rameno.

„Postaral ses o koně, Caballete?“

Rudoch přikývl.

„Poslouchej,“ řekl James. „V příštích čtyřiadvaceti hodinách tu asi bude velká mela. Chci od tebe, abys, kdyby se mi něco stálo, dával pozor na raněného v domě. Postarej se o to, aby se potom dostal na svůj ranč. Rozumíme si, ne?“

Apač mlčky přikývl.

„Takže! Tobě mohu důvěřovat, jsi věrný muž. Jestli se mi něco stane, Caballete, vezmi si jednu z mých pušek a jednoho z koní a jeď zpátky do hor, ke svým bratrům. Samotnému by se ti asi v El Pasu nelíbilo.“

Poklepal indiánovi ještě jednou na rameno a odešel do své pracovny.

Tam si svlékl košili, vyzul boty, vzal ze skříně láhev whisky a sodu, nalil si skleničku a posadil se do křesla.

Musel čekat.

Z jeho myšlenek ho vyrušilo zaklepání na dveře. Zmateně se rozhlédl.

„Okamžik!“ zvolal a zase se oblékl a obul.

„Dobrý den, doktore,“ řekl Larrimer. „Můžu jít dovnitř?“

„Stejně už vevnitř jste, tak pojďte dál,“ pokynul mu James.

Ben Larrimer vešel do pracovny a zavřel za sebou dveře. Sundal si z hlavy klobouk, držel ho v ruce a čekal.

„No tak si sedněte, maršále.“

„Děkuji, doktore. Přijel jsem, abych vám dal jeden návrh. Myslím, že jste mě dneska ráno zle pochopil.“

„Opravdu?“

„Řekl bych, že ano.“

„Tak ven s tím návrhem.“

„Poslouchejte,“ poznamenal marshal. Vzal si židli a posadil se. „Není jednoduché vám to všechno vysvětlit. Jsem zodpovědný za právo a pořádek v El Pasu. Očekává se ode mne, že splním svou povinnost a zabráním krveprolití. Až dosud se mi to dařilo. Ale teď je to tak, že – že… Každopádně si myslím, že by bylo lepší, kdybych vás a Jacka dal do ochranné vazby. Hned jak byste zase byli mimo nebezpečí, tak bych vás z vězení pustil.“

Usmál se. Měl pocit, že právě učinil dobrý návrh.

James Gordon na něho nedůvěřivě hleděl. Larrimerovo sebeuspokojení ho rozčilovalo, ale ještě víc ho vytáčela hloupost tohoto muže, který nosil hvězdu a který si přitom nedokázal dát do souvislostí základní fakta.

„A kdy byste nás pustil, maršále?“ opáčil posměšným tónem. „Na náš vlastní pohřeb? Nemůžeme to přece Cutlerovi ještě víc ulehčovat. Mohl by počkat a v klidu nastražit své léčky, takže až bychom opustili vězení, měl by nás, ani bychom nemukli. Ne, je jen jediná možnost – střetnout se s ním a porazit ho.“

Larrimer se kousal do spodního rtu.

„Co chcete s těmi pistolníky?“

Teprve pak padl jeho pohled na revolverový opasek a oba Bisbee, které ležely na stole.

„Co? Vy chcete střílet, doktore? Ale vždyť jste s tím skoro necvičil.“

Vstal, vzal jeden Bisbee a čichl k hlavni.

„Vy jste s ním střílel?“

James Gordon přikývl.

V Larrimerových očích se zračilo mnoho nevyslovených otázek. Konečně řekl: „Cvičil jste s tím, doktore?“

„Ne, maršále.“

„Pak…“

„Ano!“

James přikývl, vzal revolver Larrimerovi z rukou a položil jej na stůl. Když opět pohlédl na maršála, měl chladné, nebo spíše ledové oči.

Larrimerovi přejel mráz po zádech, když se střetl s Gordonovým pohledem. Byl to totiž pohled pistolníka.

„Byl jsem na Jackově ranči. Dva Cutlerovi muži tam drželi Jackovu ženu jako rukojmí. Chtěli nás tak přinutit, abychom se jim dobrovolně vzdali. Potom by nás vzali do Nového Mexika. Takže tam jsem z těchhle revolverů střílel, maršále, abych zachránil Anne. Teď už má Cutler jenom dva nebo tři muže.“

Larrimer stáhl obličej do znepokojené grimasy.

„Takže jste to nezapomněl, doktore,“ řekl.

„Ne, nezapomněl jsem to. A to je dobře. Kdybych to neuměl, tak by to teď se mnou vypadalo špatně. Tady v El Pasu mi totiž nikdo nepomůže. Nebo vy mi snad chcete, Bene, pomoct?“

„Nejsem žádný ostrostřelec.“

„No a?“

„Chtěl jsem zabránit tomu, aby se vám něco stalo.“

James se zasmál.

„Děkuji; za vaši péči. Ale o mne si starosti neděláte, že? Jde vám o váš poklidný život tady. Ale nemějte strach. Až bude po všem, tak město opustím. Kašlu na vás. Když vám něco bylo, tak jste přišli za mnou. Kolika z vás jsem za těch pět let zachránil život? Nechci vaše díky, říkám vám jenom, abyste mi správně rozuměl. O váš život bojovat mohu. Proti tomu nic nemáte. Ale když chce člověk něco po vás, tak ho necháte ve štychu. Maršále, nechci teď mluvit o vás, protože se s vámi nechci dohadovat. Ale podívejte se na ty lidi venku. Rychle se rozneslo, kdo ve skutečnosti jsem. Podívejte se z okna a uvidíte, jak pokradmu pozorují dům, ale hned se podívají někam jinam, když někdo přistoupí k oknu. Pět let jsem se snažil, abych se stal občanem tohoto města a nakonec mě všichni opustí.“

Larrimer mlčel. Jenom si promnul pěsti a nezvedl oči, když James Gordon po této řeči přistoupil ke stolu, aby si nalil další sklenku whisky a spláchl tak pachuť v ústech.

V místnosti nastalo tísnivé ticho. Paprsky zapadajícího slunce se odrážely od lesklých skříní.

James dopil sklenku a pohlédl na Larrimera.

„Nemluvil jsem o vás, Bene,“ prohodil. „Vy nejste dobrý střelec.“

„Ani jsem se nepokoušel vyhlásit městskou hotovost,“ zamumlal Larrimer.

„Myslel jsem si to.“

„A víte, proč?“

„No?“

„Protože jsem věděl, že by nikdo nepřijel. Kdyby šlo o to pronásledovat nějakého zloděje dobytka nebo vraha, tak by lidé přišli, ale teď ne. Nemohu vám to vysvětlit. Ale je to tak.“

Obrátil se a vykročil ke dveřím, kde se však zastavil a poznamenal: „Mimochodem, Peggy Courtneyová byla dneska ve městě, doktore.“

„Ano.“

„Byla u mne a obviňovala mě.“

„To jsou věci.“

„A pak odešla do domu Carla Masona. Předpokládám, že hovořila s Helen.“

„Hm.“

Ben Larrimer chvíli čekal a pak dodal: „Přeji vám hodně štěstí, doktore.“

Přitom se díval na klobouk, který stále mačkal v dlaních. Pak otevřel dveře a odešel.

James se za ním díval s trpkým úsměvem. Takže Peggy Courtneyová, ta malá světlovlasá dívenka z Courtneyova ranče se za něho zasazovala.

Zahřálo ho, že není úplně sám. Nedělal si však iluze, že by Peggyina přímluva pro něho měla nějaký význam. Věděl, co k němu to děvče cítí a pomyslel si, že je daleko lepší než tucet bezpáteřních kreatur z města.

Na okamžik se ho zmocnila touha jít k Helen Masonové a promluvit s ní, ale pak tu myšlenku zase zavrhl.

Přistoupil k oknu.

Slunce zapadalo.

Za chvíli se setmí a pak k něčemu dojde. Cítil to.

jak dlouho může trvat, než Cutler se svými muži přijede do města? James Gordon nepochyboval o tom, že přijedou, protože teď, když nemají v rukou Jackovu ženu, to musí zkoušet jinak. A protože ti dva chlápci, které nechal na Jackově ranči, jsou mrtví, jejich nepřátelství se ještě víc vyhrotí.

Na ulici se objevil osamělý jezdec. Pod kopyty jeho koně se zvedal prach.

James ho znal.

Byl to John Connors.

Jel velmi pomalu. Zastavil před jeho domem, sesedl a omotal uzdu kolem plotu. Potom si otevřel zahradní branku a zamířil po štěrkem vysypané cestě k domu. Potom zmizel Jamesovi z dohledu.

James sebral ze stolu ubrus a přikryl jím revolvery, které na stole ležely. Vtom uslyšel dole nějaké hlasy, pak se ozvaly kroky po schodech a na krátké chodbě.

Zaklepání na dveře.

„Pojďte dál, Johne!“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil obrovitý John Connors. Byl celý rudý.

„Dobrý den, doktore.“

James Gordon na něho pohlédl a všiml si, že má za pasem kolt. Okamžitě poznal, že ho nikdy nenosil, protože ho měl strčený za opaskem tak, že se mu málem dotýkal loktů.

„Byl jste na lovu, Johne?“

John Connors bezděky sáhl na pažbu revolveru. Na první pohled bylo poznat, že na tyto pohyby nebyl zvyklý.

„Vím vše, doktore.“

James Gordon zvedl obočí a usmál se.

„Co?“

Connors vypadal zábavně a dojemně zároveň.

„Ano, a proto jsem vám přišel pomoct.“

„Pomoct?“

„Ano. Chci vám pomoct. Slíbil jsem vám, že když budete potřebovat pomoc, tak se můžete obrátit na mě. Ale vy jste to neudělal a já rozumím tomu, proč. Jenže teď jsem tu. A nemíním splátku svých dluhů odkládat. Chci vám jenom pomoct. Jsem vám to dlužný.“

James obešel stůl a položil mu ruku na rameno. Několik vteřin si upřeně hleděli do očí. Potom James sklopil zrak.

To, že se Connors o všem dozvěděl, se mu nehodilo.

Ale tak je to vždycky, pomyslel si. Ti, které člověk požádá o pomoc, mu nepomohou. A od těch, kteří mu pomoct chtějí, to zase nemůže přijmout.

Jenže jak to má Connorsovi vysvětlit?

Rančer byl odhodlán pro něho v tuto chvíli něco udělat. Ne, to je špatný výraz, on by za něho doslova nasadil vlastní krk. Jenže tuto pomoc nemohl přijmout.

„Nejste mi nic dlužen, Johne,“ zamumlal, „vůbec nic.“

„Ale ano,“ trval na svém Connors.

„Ne, Johne. Když se člověku narodí první syn, tak by se měl starat o něj a o jeho matku, a ne o potíže cizích lidí.“

„Vy pro nás nejste cizí,“ odporoval Connors. Cukalo mu ve tváři. Nebyl to muž slov a dělalo mu potíže vyjádřit to, co myslel. „Jste pro nás víc než přítel, doktore. My všichni si musíme pomáhat. Dovolte mi, abych byl při vás.“

James na něho pohlédl s napjatým výrazem v očích. Usmál se.

„Takže se mi to přece jen vyplatilo,“ zašeptal. „Přece jen se mi vyplatilo pět let se obětovat pro všechny. A to jenom kvůli vám, Johne. Kvůli vám, vaší ženě a vašemu synovi.“

John Connors na něho nejistě pohlédl. „Nerozumím, jak…“

„To nic, Johne. Jste skvělý chlap. Ale jestli mi chcete udělat laskavost, tak jeďte zpátky domů a postarejte se o svou rodinu.“

„Ale já jsem přijel proto, abyste nebyl sám. Jestli vám nepomůže nikdo, tak John Connors ano.“

„Díky, Johne,“ odpověděl James. „Je hezké slyšet něco takového. Ale jak jste se o tom vůbec dozvěděl? Ta záležitost není starší než deset hodin.“

John Connors pozvedl obočí. „Byla u nás.“

„Kdo byl u vás?“

„Peggy Courtneyová.“

„Co?“

„Ano. Všechno vím od ní. Proto jsem také tady. Jela se svou bryčkou po okolí a pokoušela se pro vás sehnat muže.“

James na něho zmateně pohlédl. Nevěděl, co má na to říct. Ta dívka se za něho zasazovala bez ohledu na to, že to mohlo uškodit její pověsti. A on si jí přitom nikdy zvlášť nevšímal. Přesto ho nenechala ve štychu, na rozdíl od Helen Masonové.

Obrátil se, přišel ke stolu a sedl si na něj. Vrtěl hlavou.

„Jeďte zpátky, Johne,“ vzdychl. „Všechno bude dobré. Nepochybuju o tom. Doma vás budou potřebovat víc.“

John Connors se však zvyklat nenechal.

„Zůstanu s vámi, doktore.“

„A vaše žena a vaše dítě? Pomyslel jste na ně?“

„Já…“

James ho nenechal domluvit. Ukázal na jeho revolver a naléhavým hlasem prohodil: „Nedělejte hlouposti, Johne. Podle způsobu, jak nosíte kolt, vidím, že jste ještě nikdy zbraň nevytáhl. Nikdy jste nestřílel na lidi, to vám vidím na očích. Mohl byste někoho zmlátit, ale víc ne. Jste příliš dobrý. Jenže proti nám stojí vrazi, kteří za peníze loví lidi. Muži, kteří umí zacházet se zbraněmi, a proti kterým byste neměl šanci. Nemohu vaši pomoc přijmout, protože by to znamenalo vaši záhubu. Proto teď nasednete na koně a pojedete zpátky. Byl byste pro mne jen přítěží.“

Zvedl ruku a zvolal: „Jeďte, Johne! Jeďte domů! Děkuju vám!“

John Connors se pomalu vracel domů. Slunce už zapadlo.

Stmívalo se a vál lehký vánek.

John Connors pil. A vypil toho víc, než snesl. Whisky v baru Cattleman byla levná a silná a John Connors toho nikdy v životě tolik nevypil. Jel nakloněný nad krkem svého koně a houpal se dopředu a dozadu.

Opil se, protože doktor nepřijal jeho pomoc. Chtěl mu dokázat svou bezmeznou vděčnost a byl odmítnut. Musel se s tím vyrovnat. Přesto k lékaři necítil zlobu.

Teď, na cestě domů, o všem znovu přemýšlel.

Už byl daleko od města a před ním se v růžovém soumraku rýsovaly hory.

Všiml si těch tří jezdců, teprve když byli asi padesát yardů od něho. Jeli za sebou, v odstupu deseti yardů. Pomalu se k němu blížili a on poznal, že to jsou cizinci.

Už podle jejich oblečení viděl, že to nejsou Texasané, ani kovbojové.

Byli totiž oblečeni do tmavého.

John zavedl svého koně stranou, aby těm třem udělal místo, ale první jezdec také odbočil a zatarasil mu tak cestu.

Byl to vysoký, hubený chlapík, jehož obličej byl částečně skryt ve stínu širokého klobouku. Měl na sobě šedou košili a černé kožené sako se stříbrnými knoflíky. Na opasku se mu houpaly dva revolvery.

Natáhl ruku a chytil Johnova koně za uzdu.

„Ahoj,“ řekl hlubokým hlasem.

John, jehož pohled byl poněkud zamlžen whisky, se pokusil pohlédnout onomu muži do tváře.

„Co ode mě chcete?“ nevrle se otázal.

„Nic moc. Jenom informaci, pak můžeš jet dál.“

„Proč držíte mého koně?“

„Protože nechci, abys zmizel.“

„Vůbec vás neznám.“

„To ani není nutné,“ podotkl neznámý jezdec a zasmál se. „To, co od tebe chci vědět, je, jestli se doktor ještě zdržuje ve městě. Jedeš přece odtud, ne? Viděl jsi ho snad.“

„Nevím,“ zamumlal John Connors, který neměl zrovna náladu na jakýkoliv rozhovor.

Pokusil se rozjet, ale cizinec držel uzdu pevně. Zvíře chtělo vyrazit, ale rázné trhnutí uzdou ho přimělo k poslušnosti.

„No tak, je doktor ve městě? Je nebo není?“

„Proč to chcete vědět?“ ptal se Connors a přejel si hřbetem ruky přes oči.

„To nech na nás. Ale na tvém místě bych odpověděl, co chceme vědět. Předtím nebudeš moct jet dál.“

„Doktor je můj přítel,“ odpověděl John Connors opilecky rozvláčnou řečí. „Ano, je to můj nejlepší přítel.“

Cizinec se rozesmál, jeho dva společníci se drželi v povzdálí.

„Tak on je tvůj přítel? Nebo jenom chceš být jeho přítel?“

„Je to můj přítel,“ opáčil John Connors. „A zlikviduju každého, kdo proti němu něco řekne.“

„Dávej si pozor, co říkáš.“

„Zlikviduju každého,“ opakoval Connors s opileckou paličatostí. „Každého, kdo mu chce něco udělat. I toho jeho zatraceného bratra, který ho chce zabít.“

Jezdec se postavil ve třmenech a zvedl hlavu.

„Co o tom víš?“

John Connors na něho překvapeně pohlédl.

„To, co ostatní.“

Jezdec zaklel. „Tak on to teda vyžvanil.“

„Co?“

„Buď zticha,“ zavrčel jezdec.

Na okamžik zaťal pěst a John Connors v té chvíli poznal, koho má před sebou.

Vystřízlivěl, jako by ho někdo polil vědrem studené vody. Přestalo mu hučet v uších, přestala se mu točit hlava, náhle všechno viděl jasně.

„Vy,“ prohodil chvějícím se hlasem. „Vy jste ten, na kterého čeká?“

„A kdybych byl?“

„Pak neprojdete.“

Sáhl po revolveru. Vytáhl ho, ale jezdec byl rychlejší a vykopl mu kolt z ruky. John Connors vykřikl a chytil se za zápěstí.

Když vzhlédl, spatřil, že na něho jezdec míří koltem.

„Tak ty jsi na mě chtěl střílet?“ zeptal se tichým hlasem, nebezpečně tichým hlasem.

John Connors hleděl do ústí hlavně revolveru, které se zdálo být neskutečně velké.

Pohyboval rty, ale nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku.

Hlaveň poněkud klesla.

„Takže ty bys ho chtěl chránit, protože jsi jeho přítel? Ty chceš asi ochutnat kulku, co? Chceš mě nějak přesvědčit, abych tě teď nezabil?“

Tu do toho zasáhl jeden z obou jezdců, kteří stáli opodál. Přivedl svého koně blíž a řekl: „Radši ho nech být, Cutlere. Neměli bychom si dělat víc problémů, než máme. Kromě toho je to ten chlápek, jehož ženě se dneska v noci narodilo dítě. Dozvěděl jsem se to ve městě. James měl na jeho ranči strávit celou noc, proto nebyl na plese.“

Brian Hogan se zasmál, a aniž by sklonil revolver, odvětil: „Takže z mého bratříčka se stal poctivý občan. Přivádí na svět mimina, haha! Máš štěstí, člověče! Jeď domů a nevytáhni odtud paty. Jestli tě ještě potkám se zbraní v ruce, tak tě odkrouhnu. Jasný? Jeď!“

John Connors chtěl otočit, koně, ale pak na něho Brian Hogan znovu namířil.

„Ale ne zpátky do města. Šel bys za doktorem a všechno bys mu řekl. A to by nebylo dobré. Ani pro něho, ani pro tebe. Dělej, jeď, a na opačnou stranu!“

Noc roztáhla svůj černý plášť nad El Pasem. Po domech se rozsvěcovala okna. Před bary a saloony svítily lucerny, které měly nočním chodcům ukazovat, kam by měli zamířit. Před barem Cattleman byly postaveny dva sudy. Plály v nich louče, které sice osvětlovaly okolí, ale také se od nich šířil ostrý zápach.

Ulice ožily, protože teprve nyní se trochu ochladilo. Ještě za setmění země sálala žárem ze dne, ale teď, kdy po ulicích prof ukoval vánek, bylo příjemně.

James Gordon pustil závěs a obrátil se.

V ordinaci ležel na stole Jack Lawry a vedle něho seděla jeho žena. Nespouštěla z něho oči. Ordinace byla osvětlená tlumeným světlem dvou petrolejových lamp postavených na stole. Na stěnách hrály jako v jávanském divadle strašidelné stíny.

James Gordon přišel k mladé ženě. Ta k němu váhavě vzhlédla.

„Povyprávěl vám to, Anne?“

Jack Lawry si oddechl.

„Já,“ začala, „víte, doktore, nevěděla jsem, že Jack a vy jste…“

„Že jsme bratři? Já vím.“

Pohlédl do její půvabné tváře. V jejích očích jakoby se zračily hlubiny. Blýskalo se v nich.

„Ano,“ kývla. „Musíme teď přijít na to, jak Jacka dostat do bezpečí. Všechno ostatní je teď nepodstatné.“

James mlčky přikývl. Její klid ho překvapil. Jako by se právě nedozvěděla to, jak to s Jackem bylo doopravdy.

Jack Lawry zasténal ze svého lůžka: „Pane Bože, Anne, čím jsem si zasloužil takovou ženu, jako jsi ty! Jsi ke mně tak dobrá!“

Usmála se na něho.

„Och, Jacku, však jsi neudělal nic špatného. Je to přece pravda, doktore, neudělal nic nezákonného.“

Pohlédla na Jamese.

„Ne, Anne,“ podotkl James. „Nikdy neudělal něco, za co by se musel stydět. Je to slušný chlap, lepšího byste si těžko mohla přát. V tom Novém Mexiku to byl omyl, když se nechal zatáhnout do těch špinavých věcí. Ale teď je v pořádku.“

Poděkovala mu pohledem, aniž by cokoliv řekla.

„Věděla jsem to, Jacku,“ prohodila. „Neudělal jsi nic, čeho bys měl litovat. Och, doktore, pomozte mu!“

„Pomůžu mu, Anne. Spolehněte se, Anne. Udělám všechno, co bude v mé moci, protože ani já před Brianem nebudu utíkat!“

„Nemohli bychom odtud Jacka někam vzít, aby nebyl v přímém nebezpečí?“

„To nejde, Anne,“ odpověděl. „Potřebuje klid, hodně klidu. Ale nedělejte si o něj, prosím, starosti. Nic se mu nestane.“

Jack Lawry se pokusil opřít o lokty, ale se zasténáním padl zpátky.

„Co teda chceš dělat, Jamesi? Víš, že pořád jsou tři. Nemůžeš bojovat sám proti třem zároveň. Měl bys radši osedlat koně a zmizet. Já a Anne už to zvládneme. Brian se bude nejdřív snažit dostat mě a já mu to ztížím, jak budu moct. Možná, že bych mohl oddělat všechny tři, když…“

James ho přerušil.

„Co chceš dělat? Chceš si lehnout ke dveřím a střílet na ně, když přijdou? Nesmíš se hýbat, rozumíš? Každý rychlý pohyb by ti způsobil obnovení krvácení. A ani kdybys nebyl zraněný, tak bys nedokázal vytáhnout revolver dost rychle na to, aby ses vypořádal se třemi. Neměl bys ani zlomek šance. Nestřílel jsem pět let, ale dneska na ranči jsem zjistil, že se to člověk neodnaučí. Možná nejsem tak rychlý jako dřív, ale na Briana to stačí. Vždycky jsem střílel jistěji než on.“

„Má pravdu, Jacku. Je to tvůj bratr a chce ti jenom pomoct. A také ti pomůže, ale musíš mu věřit,“ naléhala Anne.

„Hele, Jamesi,“ řekl tvrdohlavě Jack. „To všechno jenom kvůi tomu, že mám dírku v rameni. Co myslíš, jak dlouho to bude trvat, než Brian se svými komplici přijede do města? Musí udeřit, a to co nejrychleji, jinak je pro něho všechno ztraceno. Nesmí nás nechat uniknout. A poněvadž s Anne jako rukojmí mu to nevyšlo, půjde na to přímo. Vím, že přijede. Prostě to cítím. A přijede zabíjet. Potom řekne, že to bylo v sebeobraně a dá si od maršála vystavit potvrzení, že nás odkrouhl. Tak si ušetří naši dopravu do Nového Mexika, což by pro něho znamenalo velké obtíže. A Ben Larrimer, ta nula, mu to potvrzení dá, když na to přijde.“

„Na to nepřijde.“

„Myslíš?“

„Ano. Musí se mi to povést. Teď, nebo nikdy. Nechci mu dát ani nejmenší příležitost dostat se do tohoto domu,“ podotkl James Gordon po chvíli. „Pokusím se mu postavit na ulici. Kdy myslíš, že přijede do města?“

Jack pohladil svou ženu. Na tuto otázku pro něho nebylo snadné najít odpověď.

„Hned, jak se rozední, řekl bych.“

„Také si myslím. Pošlu na ulici Caballetea. Bude hlídat před domem a hned mě bude informovat, jestli můj dům bude z ulice někdo nápadně pozorovat.“

„A ty,“ řekl Jack Lawry své ženě, „půjdeš do hotelu, zaplatíš si tam pokoj a celou noc v něm zůstaneš. Tam bys měla být v bezpečí.“

„Zůstanu tady,“ odhodlaně namítla. „Budu tu s tebou. A dokud tu budu, nikdo sem nepřijde.“

Se zaskřípěním se otevřely dveře maršálova úřadu.

Ben Larrimer, který seděl v záři jedné petrolejové lampy u stolu a večeřel, sebou trhl. Odložil vidličku a sáhl po revolverovém opasku, který odložil na křeslo. Přivřenýma očima pohlédl na dveře a zkoušel si představit, kdo ho v tak pozdní dobu může chtít navštívit. Když to zjistil, zase dal kolt zpátky na křeslo, otřel si ústa ubrouskem a vstal.

„Helen, co vás sem, proboha, v tuto hodinu přivádí?“

„Musím s vámi mluvit,“ řekla místo odpovědi tichým hlasem a zavřela za sebou dveře.

„Nechcete si odložit plášť, Helen?“

Na jeho nataženou ruku reagovala couvnutím.

„Ne,“ odsekla. „Musím hned zpátky. Chtěla jsem vás poprosit o jednu laskavost.“

„Pro vás bych udělal všechno.“

„Pak tedy jeďte ke Courtneyovým.“

„Jak to myslíte, Helen?“ pozvedl obočí.

„Prosím vás, abyste jel na Courtneyův ranč.“

Larrimerovy oči se záludně zaleskly.

„Co bych tam měl dělat?“

„Měl byste vzít Sama Courtneye a jeho syny, a s nimi jet pomoci Jamesi Gordonovi, Bene,“ prohodila naléhavým hlasem.

„A jak jste přišla na to, že Courtney bude chtít Gordonovi pomoct,, Helen?“

Helen Masonová na něho pohlédla vztekle se blýskajícíma očima.

„Možná nevíte o tom, že dneska odpoledne u mne byla Peggy Courtneyova, Bene.“

„Ale ano, o tom vím. Viděl jsem ji k vám jít. Bylo to pro mne poněkud překvapivé.“

„Nebylo to překvapivé,“ opáčila Helen. „Možná pro muže, ale rozhodně ne pro ženu. Pro mě to nebylo překvapivé. Skoro jsem čekala, že přijde. Všechno, co říkala, je pravda. Vím, že jsem udělala chybu a pokusím se ji teď odčinit.“

Ben Larrimer obešel svůj pracovní stůl, na němž zůstala jeho nedojedená večeře. Tvářil se velmi zamyšleně.

„Co vám všechno Courtneyova dcera řekla, Helen?“ zeptal se konečně.

Helen na něho pohlédla takřka pohrdlivě.

„Sice vám do toho nic není, Bene, ale řeknu vám to. Říkala, že James je pro mne příliš dobrý. A já jsem jí na to nedokázala nijak odpovědět.“

„Ale, ale.“ Larrimer se zasmál a komicky zavrtěl hlavou. „Je tu přece více lidí, kteří by byli šťastní, kdyby vás získali. Proč to musí být zrovna Gordon?“

„Vy to nebudete určitě, Bene,“ dodala a v jejím hlase zazněl výsměch.

Tím mu zasadila tvrdou ránu.

Koutkem oka na ni pohlédl a pak opáčil, že rozhodně nemínil být Gordonovým následníkem.

„Následník, to je trefné slovo,“ podotkla a trpce se zasmála. „Měl jste slyšet, co všechno o vás Peggy Courtneyová řekla, jak přesně se o vás vyjadřovala. Říkala, že by se vám to jen hodilo, kdyby Gordon zmizel, jedno jestli živý nebo mrtvý, protože pak byste mohl zaujmout jeho místo. Nebo si to aspoň myslíte.“ Larrimer bouchl pěstmi do stolu.

„Vy zmije,“ zavrčel. „Chcete mě i vy teď otravovat vaším jedem?“

„Chcete snad, Jamesi, dokázat, že se mýlila? Chcete tedy Jamesovi pomoct, po tom všem, co pro město a jeho obyvatele udělal? Nestačilo by to sice na to, abyste si mě získal, ale smazalo by to stopu zbabělosti a strachu z vašeho jména, když jste nečinně přihlížel, jak chtějí zabít takového muže, jako je James? Muže, který je desetkrát hodnotnější než vy?“

Larrimer polkl. Jeho hlas zněl slabě a unaveně, což dokazovalo, jak ho svými slovy zasáhla. Jejich pohledy se střetly a náhle Helen poznala, že udělala chybu. Možná vůbec největší, kterou kdy udělala.

Larrimer si dal jako stydlivý kluk ruce do kapes.

„Jestli je opravdu tak velký, jak říkáte, Helen, pak by pro něho nemělo být těžké to vyřídit.“ Obrátil se k ní a podotkl: „Chcete vědět všechno. Dobrá, řeknu vám to. Opravdu chci, aby Gordon zmizel, a proto mu nepomůžu. Vždycky jsem byl do vás blázen, ale vy jste si mě nevšímala. Měla jste oči jenom pro Gordona, Helen. Teď mu nikdo nepomůže. Nikdo. Musí to zvládnout sám. A to nedokáže.“

„A vy budete přihlížet, Bene, jak ho zabijí?“ zeptala se nevěřícně. „Opravdu byste tam jenom tak stál a přihlížel?“

Neodpověděl, nýbrž sklonil hlavu a jezdil solničkou po stole sem a tam.

„Víte, proč mu nikdo nepomůže?“ prohodila, když jí ani po chvíli neodpověděl. „Víte to přesně, jako já. Je to nejenom ze strachu, ale i z šoku, že není tím, za koho se ty dlouhé roky vydával. Všichni ti lidé, zděšení z toho, že chodili k bývalému pistolníkovi a banditovi, uvidí už zítra, až je ten šok přejde, že stál za to, aby mu pomohli. Jenže to už bude příliš pozdě. Jen vy, Bene, to můžete lidem vysvětlit ještě dneska, proto by se rovnalo vraždě, kdybyste nic nepodnikl.“

Larrimer si opět olízl rty.

„Nemohu pro něho nic udělat,“ poznamenal. „Nic, vůbec nic.“

„To je vaše poslední slovo?“

„Asi mi nebudete rozumět, ale…“

„Jenže vy mu pomoct nechcete, Bene! Rozumím tomu velice dobře!“ vpadla mu do řeči.

„Nerozumíte ničemu,“ zavrčel.

Helen za sebou práskla dveřmi.

Vzhlédl od stolu ke dveřím.

„Helen!“

Už tam však nestála. Slyšel jenom její rychlé kroky na chodníku před úřadovnou.

Chtěl ke dveřím, aby běžel za ní. V posledním okamžiku si to ale rozmyslel a zůstal v kanceláři.

Jezdci zastavili, když jim do města zbývalo ještě asi sto yardů. Napravo od cesty byl remízek, V němž mezi stromy rostla hustá křoviska.

Brian Hogan zastavil koně a odsunul si klobouk z čela.

„Nemělo by smysl, kdybychom teď jeli do města,“ prohodil chladným, neosobním hlasem.

Jeden z jeho společníků přijel k němu a pohlédl na světla El Pasa.

„Kdy tam teda chceš jet, Cutlere?“

„Krátce před svítáním, to by byla vhodná doba. To všichni ještě spí a nevzbudíme žádný rozruch. „Zasmál se a utřel si obličej. „Bylo by lepší, kdybychom tu mezi těmi stromy počkali. Můžeme si na pár hodin odpočinout.“

Odbočili z cesty a zamířili k remízku. U stromů zastavili, sesedli a odsedlali koně. Brian Hogan se posadil na své sedlo, zabalil si cigaretu a zapálil si. Na chvíli jeho obličej osvítilo světlo hořící sirky.

Oba jeho druhové přišli blíž a posadili se k němu.

„Začínám si dělat starosti, Cutlere.“

„Proč?“

„Pochybuju o tom, že to opravdu vyjde.“

„Potom už pochybovat nebudeš, Tome. Znáš přece Jamese, vždyť jsi ho dlouho sledoval.“

„Ano. Ale je s koltem pořád hodně rychlý. Na to bychom neměli zapomínat.“

„Roky už neměl zbraň v ruce. Ty sám jsi to říkal.“

„To je pravda. Ale to, co udělal na ranči, byla rychlá práce. Řekl bych, že Todd a Kirby neměli šanci.“

„Máš strach, Tome?“

„Nesmysl.“

„Tak to je dobře,“ prohodil Brian Hogan a potáhl si sedlo, o něž se opíral.

„Tome, budeš hlídat jako první. Pak tě vystřídá Curly. Já budu mít poslední hlídku. To pro případ, že by se můj bratříček pokusil uprchnout.“

Tom vzal ze sedlového pouzdra winchestrovku a zvedl se.

„Poslouchej, Cutlere,“ poznamenal. „Na jedno jsem se tě chtěl zeptat.“

„No, ptej se.“

„Proč chceš svého bratra vzít do Albuquerque? Není to ve skutečnosti jenom pomsta, protože tě tehdy nevytáhli z vězení, nebo…“

„Nebo co, Tome?“ vpadl mu do řeči Cutler.

„Nebo to děláš jenom pro peníze? Vždyť je to tvůj bratr, Cutlere.“

„No a co? Moje problémy nech laskavě mně. Však ani ty nepohrdneš prémií za jeho hlavu. Takže už nespekuluj a běž radši hlídat.“

„Už jdu,“ uklidňoval ho Tom. Nato zmizel v temnotě.

Brian Hogan se za ním díval. Potom zavřel oči a přemýšlel. Měl o čem. Skoro byl rád, že mu v té tmě není vidět do tváře.

James Gordon chodil po ordinaci sem a tam.

Jack Lawry usnul díky prášku, který mu nepozorovaně rozpustil v hrnku s čajem. Pro Anne přinesli do ordinace lehátko. Nechtěla se ani na krok vzdálit od svého muže.

James Gordon si byl jistý, že všichni v domě spí.

Chtěl v klidu přemýšlet, protože všechno přišlo tak neskutečně rychle. Gordon se pokoušel ujasnit si, co se stalo. Za těch dvanáct hodin se jeho život od základů změnil.

Než se ráno vrátil do města, vypadalo to, že to bude den jako každý jiný. V tento den však musel zastřelit dva lidi – a udělal to bez výčitek svědomí. Už mnoho let neměl v ruce zbraň a zabil je s takovou snadností.

James si nalil sklenku whisky a posadil se do křesla.

Zatímco popíjel, zaklepal někdo na dveře. Vstal a zvolal: „Dál.“

Ve dveřích se objevil obličej černošky.

„Nechcete něco, pane Gordone?“

„Ne. Proč si to myslíte?“

„Protože pořád chodíte sem a tam. V domě jsou slyšet kroky.“

„Přišla jsi jenom kvůli tomu?“

Zavrtěla hlavou.

„Přišel někdo, kdo s vámi chce hovořit“

„Se mnou hovořit?“ James Gordon zvedl obočí. Že by se našel někdo, kdo mu chce pomoct?

„Kdo je to, Mama Dolly?“

„Jsem to já, Jamesi,“ ozval se příjemný hlas.

Černoška ustoupila.

„Ty, Helen?“

„Ano. Nečekal jsi mě, že?“

Aniž vyčkala na odpověď, zavřela za sebou dveře a stáhla si kapuci pláštěnky.

James, který ji skutečně nečekal, na ni zaraženě hleděl. Nedokázal si vysvětlit, proč přišla.

„Dáš si něco, Helen? Mám Mama Dolly říct, aby…“

„Ne,“ přerušila ho. „Přišla jsem, protože jsem musela.“

„A co teda chceš dělat?“

Ve tváři jí cukalo. „Byla jsem k tobě zlá, Jamesi.“

„Ne.“

„Ale ano.“

Objala ho kolem krku a přitiskla svůj obličej k jeho. On nedělal vůbec nic.

„Co se děje, Helen?“

„Pokoušela jsem se najít lidi, kteří by ti pomohli.“

„A žádné jsi nenašla, že?“

Mlčky přikývla. Vlasy ho šimrala po krku.

„Nenašla jsem nikoho. Zklamali. Nejsou hodni toho, abys jim pomáhal.“

„Já jim ani pomáhat nechci, Helen.“

„Ale proč potom zůstáváš tady?“

„To jsem ti už přece vyprávěl, Helen. Musím pomoct Jackovi. Díky mně se dostal do té bandy a já mu teď musím pomoct.“

Pustila ho a ustoupila o krok zpět.

„I když přitom nasadíš svůj život?“

„Ano, Helen.“

„Amyslíš třeba na to, co tím způsobíš mně? Za co ti vůbec stojím, Jamesi?“

Upřeně si ji prohlížel.

„O to nejde, Helen. Jsou věci, které člověk musí dotáhnout do konce. Podívej, já myslím, že dneska v noci přijedou a budou nás chtít dostat. Tím se všechno rozhodne. Řekla jsi, že o mně nechceš nic vědět potom, až bude po všem.

Budeš toho ušetřena. Zítřek nepřežiju, Helen. Ne, nedívej se na mě tak vystrašeně, je to přirozené. Ale než mě dostanou, chci s tím udělat konec. Jack už nesmí dál utíkat jenom proto, že jeho bratr ho pronásleduje kvůli odměně. Jack už musí žít normálně.“

„Protože to je tvůj bratr, Jamesi?“

„Nejenom kvůli tomu. Je o mnoho mladší než já a může toho ještě hodně dokázat. Vybudoval ranč z ničeho. Nezapomeň na to. Až bude starší, bude schopný ubránit se sám. Teď ale leží zraněný v mém domě. A tak mladý a nezkušený by neměl šanci ani zdravý.“

„Ty ho chceš bránit?“

„Musím.“

Helen Masonová přišla k oknu a poodhrnula těžké závěsy, aby viděla na noční ulici. James stál za ní. Mlčel a jako by na něco čekal.

„Dole stojí někdo u plotu,“ prohodila.

„To je Caballete. Poslal jsem ho tam. Má mi říct, když někdo přijede.“

„Proč si nenecháš pomoct od něho?“

„Už se odnaučil bojovat.“

„Odnaučil se to stejně tak málo jako ty. Ani puma se neodnaučí zabíjet.“

„Zabil jsem dnes dva muže, měl jsem pro to pádný důvod. Přesto z toho nemám žádnou radost.“

„To jsem nemyslela,“ podotkla.

„Já vím.“

Otočil se a pohlédli si do očí. Dívali se na sebe skoro minutu a pak náhle zjistili, že se objímají.

Měsíc už před několika hodinami zašel. Noc byla tmavá a vánek oznamoval blížící se svítání. Šumělo listí a do daleka ve tmě svítily květy jednoho kaktusu.

Brian Hogan ležel na zádech s jednou rukou pod hlavou a v druhé držel cigaretu. Přes větve a listí se díval na hvězdy. Na obloze nebyl ani mráček.

Natáhl cigaretový dým a vyfoukl ho.

Necítil únavu. Napětí, které pronikalo do každého jeho svalu, mu to neumožňovalo. Nemohl zavřít oči.

Koně se ve spánku hýbali a frkali. Vítr se ochladil. Svítání se blížilo.

„Cutlere, spíš?“ zeptal se ho kdosi.

„Ne,“ odvětil Brian Hogan tichým hlasem.

„Proč nespíš?“

„Protože nemůžu,“ zavrčel a posadil se. „Nanu, odkdy máš ty těžké sny?“

„To nejsou sny. Cítím se špatně, Cutlere. Nikdy jsem se necítil tak špatně jako teď.“

„Dej si hlt whisky, Tome.“

„Hm, ne, to by mi nepomohlo.“

„Máš strach, Tome?“ zeptal se Brian Hogan a podíval se na bledou tvář svého druha, který se nervózně zasmál.

„Ne, nemám strach, ale takový divný pocit. Prostě nemůžu spát.“

„Nikdo tě nenutí spát. Zapal si cigaretu.“

„Ty mi nevěříš?“

„Co?“

„Že to dneska dopadne zle,“ prohodil a sáhl si do kapsy pro pytlík s tabákem.

„Jestli se bojíš, Tome, tak můžeš zůstat tady. Ale potom z prémie nedostaneš nic. Nemůžeš mít všechno, svůj klid i podíl z prémie. Musíš se rozhodnout.“

„Já vím.“

Muž se posadil a zapálil si cigaretu.

„Curly může spát. Měl by sis z něho vzít příklad, Tome.“

„Proč si vlastně nedáš pokoj?“

„Vždyť si přece nestěžuju.“

„To ne, samozřejmě. Ale jedno chci vědět, i když mi to asi neřekneš. Proč vlastně jdeš po svých vlastních bratrech?“

„Nechali mě ve štychu, Tome,“ odpověděl Brian Hogan, tentokrát už nikoli tak tiše.

„Hm, vím, ale podle tvých vlastních slov ti tehdy ani pomoct nemohli. Okolnosti byly proti tobě. Říkám si, jestli to není jenom záminka a ty jsi to všechno nedělal jenom kvůli té odměně. Je vysoká. Ještě nikdy jsem nezažil, aby za dva muže bylo vypsáno pět tisíc dolarů.“

„Hm, ty dolary samozřejmě vezmu. Ale chci vidět své bratry viset, nebo je sám…“ Odmlčel se, což vyznělo ještě hrozivěji, než kdyby větu dokončil.

„Kdyby to byli mí bratři, tak bych je tak nepronásledoval.“

„Nejsou to tví bratři, Tome. A máš právo odejít, jestli se ti do toho nechce. Jestli ale chceš ty peníze, tak musíš riskovat.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Tom a omluvně zvedl ruce. „Tak jsem to nemyslel. Půjdu do toho s tebou.“

Chtěl vstát, ale Brianův hlas ho zastavil.

„Tome, jak by ses zachoval, kdyby ti šlo o život a tví bratři tě nechali ve štychu? Dostal jsem se z toho jenom díky své šikovnosti. Před soudem jsem mluvil. To mě zachránilo před šibenicí. Ale přesto jsem dostal jeden rok. A komu, ptám se, za to mám vděčit? Mým bratrům samozřejmě. Když jsem vyšel z vězení, neměl jsem nic. Ranč mezitím vyhořel a já jsem neměl ani vindru. Byl jsem na mizině. Čirou náhodou jsem měl spor s jedním chlápkem, který se jmenoval John Hammond. To jméno nikdy nezapomenu. Byl na něho vypsaný zatykač a na jeho hlavu byla vypsaná odměna sto dolarů. Víš, co tehdy pro mě znamenalo sto dolarů? To mě přivedlo na myšlenku, že bych mohl dál pátrat po lidech pronásledovaných zákonem. Šlo o muže, kteří žili – například v Texasu – a hledali je v Novém Mexiku. Žádný maršál v Texasu proti nim nemůže nic udělat, ale my je můžeme chytit, když budeme dost šikovní.“

Odmlčel se a zahasil cigaretu v písku.

Tom, který to celé mlčky poslouchal, se zadumaně díval do země.

„Proč mi to všechno vyprávíš, Cutlere?“

„Abych uklidnil tvoje útlocitné svědomí. A teď si na pár minut lehni. Za půl hodiny vyrážíme. Znervózňuje nás to počasí. To vedro by jednoho zničilo a v noci to není o moc lepší. Musí sprchnout, aby tu bylo příjemněji.“

„K čertu s tím vším,“ zaklel Tom. „Je mi jedno, co se stane s tvými bratry. Nejsou to sice mí příbuzní, ale já ti tu tvou historku o tom, jak tě schválně opustili, nevěřím. Znám tvou minulost dost dobře. Kdyby to mělo být podle starého práva, tak bys měl viset. Jestli má viset tvůj bratr James, tak ty aspoň desetkrát. Nikdy jsem neviděl někoho takového, jako jsi ty. Nechtěl bych tě za bratra. Jsem moc rád, že nejsem tvůj příbuzný.“

Brian Hogan ho pozoroval přivřenýma očima. Nepřerušil ho.

Když se Tom konečně odmlčel, prohodil tichým, lhostejným hlasem: „Chceš umřít, Tome?“

Chvíli panovalo mrazivé ticho.

„Ne.“

„Pak už o mně nemluv. Rozuměl jsi? Nemusí to být zrovna můj bratr. Ty víš, co tím chci říct. A teď běž a probuď Curlyho. Musíme se připravit, abychom do města dorazili včas, kdy ještě všichni spí.“

Tom beze slova vstal a šel ke Curlymu, který spal zabalený do dek pod stromem.

Brian Hogan se za ním díval. Usmál se, zavrtěl hlavou a taky vstal.

Peggy Courtneyová přijela s vozem na dvůr ranče. Okamžitě vytušila, kdo ji čeká, protože v domě se svítilo.

Vyčerpaná seděla na kozlíku. Byla unavená po dlouhé jízdě hornatou krajinou. Sama kočírovala koně, který táhl dvoukolový vozík.

V okně se objevil stín. Po chvíli se otevřely dveře a ven vyšel muž s petrolejovou lampou v ruce.

Peggy Courtneyová slezla z kozlíku a chvíli se musela držet vozu, protože měla ztuhlé nohy. Rychle k ní přistoupil Sam Courtney. Nevšímala si ho a odstrojovala koně.

Sam Courtney zůstal stát za ní.

„Odkud jedeš?“ zeptal se nevrle, aniž však zakryl svou nejistotu.

„Zvenku, otče.“

„A co jsi tam dělala? Teď, v noci?“

„Hledala jsem někoho, kdo by nebyl zbabělý pomoct člověku v nouzi.“

„Zakázal jsem ti…“ rozzuřil se Courtney, ale nedokončil, to co chtěl říct, protože jeho výlev vzteku na Peggy viditelně žádný dojem neudělal.

Popleskávala koně po krku a odpověděla: „Nejsem Billy, kterému můžeš něco zakázat. To moc dobře víš. A já si nenechám zakázat něco, o čem vím, že to musím udělat.“

Sam Courtney chtěl zvýšit hlas, ale pak si to rozmyslel a pomalu sklonil lampu. Ta nyní ozařovala jen úzký kruh na zemi.

„Peggy, našla jsi někoho?“

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Víš, že ses tím ponížila? Budeš teď před všemi vypadat nemožně!“

Chvíli tam stála, jako by nevěděla, co říct, ale pak se všechno napětí uvolnilo.

„Nenašel se nikdo, kdo by mu chtěl pomoct. Všichni měli strach. Tak jako ty a mí bratři. To nevíte, co všechno pro nás ten člověk udělal? A teď ho necháte bez pomoci. Jste zbabělí a pokrytečtí. Strašně se za vás všechny stydím, je to hrozné.“

Sam Courtney se ohlédl. V ložnici se rozsvítilo. Takže jeho žena se probudila. Možná slyšela jejich hlasy. „Jste tak křiví!“ zvolala Peggy…

Caballete seděl u plotu a vychutnával si chladivý ranní vítr.

Zády se opíral o plot a ruce měl zkřížené na prsou. Oči měl přivřené. Spoléhal se na svůj sluch. Vítr si pohrával s jeho dlouhými, černými vlasy.

Caballete byl věrný člověk, i když Apač. Byl bezmezně oddán doktoru Jamesi Gordonovi od té doby, kdy mu před třemi roky vytáhl ze zad dvě kulky, které do něho vpálil jeden opilý kovboj. Udělal by pro doktora všechno. Byl pro něho bílým šamanem. James Gordon ho zatím nikdy nepoprosil o pomoc, což ho však poněkud zlobilo, protože mu chtěl dokázat, že se na něho může spolehnout.

Caballete chtěl pro doktora něco udělat, protože to byl jediný slušný běloch, kterého znal. Neznal důvod, proč potřebuje pomoc, ale věděl, že ji potřebuje. Dokonce by i jednal na vlastní pěst, ale bál se, že by ho za to doktor mohl potrestat.

Nevěděl, co má dělat. Cítil nebezpečí – byl přece Apač a Apači mají instinkt, který jim neomylně napoví, kdy se blíží nebezpečí. A tato intuitivní předtucha ho nyní nesnesitelně tížila.

Musel pro doktora něco udělat.

Musel mu nějak pomoct. Ale jak?

Tu zaslechl vzdálený dusot kopyt.

Přikrčen vstal.

Dusot se blížil.

Byl tak daleko, že ho mohl slyšet jen indián. Naslouchal. Tu spatřil tři jezdce, kteří se po ulici blížili k jejich domu.

Nečekal.

Věděl, proč ti tři přijeli.

James Gordon ležel na zádech v posteli a hleděl do stropu. Cítil se unavený, byl zpocený a nedovedl se zbavit toho děsivého napětí. Srdce mu bušilo klidně, ale když na chodbě uslyšel kroky, věděl, že to je Caballete, a jeho klid byl opět tatam.

Opřel se o lokty. Helen Masonová, která odsud odmítla odejít, ležela vedle něho a pravidelně oddechovala.

James Gordon tiše, opatrně vstal a šel ke dveřím. Otevřel je, vyšel na chodbu a zase dveře zavřel.

Apač se vynořil ze tmy a zůstal stát.

„Co se děje, Apači?“ zeptal se James. Bylo vidět, jak je vzrušený.

„Přijeli tři jezdci,“ odpověděl Caballete jazykem jicarillských Apačů.

„Viděl jsi je?“

„Ne, myslím, že jsem je neviděl.“

„Dobrá. Odvedl jsi dobrou práci. Nezapomeň, co jsem ti řekl. Budeš dávat pozor na zraněného, ano?“

Caballete energicky přikývl na znamení, že rozumí. On zůstal stát v chodbě, James se vrátil do pokoje. Helen Masonová spala a to bylo dobře.

Tiše prošel pokojem až k oknu, podíval se ven a uviděl, že začíná svítat.

A pak spatřil ty tři jezdce. Jeli vedle sebe po celé šíři ulice. Jejich koně kráčeli pomalu a se svěšenými hlavami. V šerém ranním světle vše působilo velmi pochmurně.

James se na ně díval, dokud mu nezmizeli z výhledu. Vysokého, hubeného muže uprostřed poznal na první pohled – jako by ani nebylo těch pěti let.

Opět zatáhl závěs. Vtom se zarazil, protože Helen Masonova se se vzdechem otočila na druhý bok. Měl strach, že se probudí, ale klidně spala dál. Vzal si košili, holínky a ponožky.

Na chodbě ještě pořád stál Jicarillo Caballete. Zdálo se, že na něco čeká. Vypadal napjatě a vzrušeně.

James nerozsvěcoval. Ve tmě nahmatal na stole chladnou kůži opasku a pak i kovově studené revolvery. Při doteku zbraní mu přeběhl mráz po zádech.

Vzal opasek a vyšel na chodbu.

Caballete tam stál jako temná socha, mlčky a nehybně. Jen dech prozrazoval, že je to živý člověk.

James si zapnul opasek.

„Co je, Apači?“

„Chci vám pomoct,“ podotk Caballete.

„Ne, ty mi nemůžeš pomoct. Nikdo mi nemůže pomoct. Všechno musím udělat sám. Ne, Apači. Všechno musím vyřídit já. Rozumíš?“

„Ne!“ Jičarilla zavrtěl hlavou.

„No, to vlastně ani není nezbytně nutné.“

James zavrtěl hlavou. Divil se nad sebou samým. S blížícím se nebezpečím z něho opadalo napětí a zmocňoval se ho podivný, všeobjímající klid. Cítil se neuvěřitelně lehce a svěže, když si připnul pouzdra na revolvery a několikrát zkusil cvičně tasit.

Temnota se zdála být neproniknutelná. Připadalo mu, že minulost pro něho nic neznamená. Ten pocit, který se ho zmocnil, už nebyl tím neosobním chladem, který znal z bandy Red Rubina, ale spíš odvaha, která ze slabých dělala silné.

Usmál se na Apače a poznamenal: „Caballete, cítím se velmi dobře. Nemusíš si dělat starosti. Ani nevíš, že jsem vlastně rád, že to všechno skončí. Už to budu mít všechno za sebou. Když totiž člověk musí bojovat, cítí se opět jako člověk. Teď už se musí rozhodnout.

Musím bojovat. Rozumíš, co? Bylo to jako noční můra. Noční můra, která trvala pět let. A teď tu noční můru zničím, Apači. Konečně ho zničím. Vše se změní!“

„Caballete chce pomoct. Bílý doktor potřebuje pomoct.“

„Ne, to je zrovna to, co nepotřebuju, Apači. Běž, můj příteli. Vždycky jsme si přece dobře rozuměli.“

Jicarilla na něho nechápavě zíral.

„Cítím se dobře,“ řekl James Gordon ještě jednou. „A už nikdy se nebudu cítit špatně. Jenže zatraceně hodně lidí se dneska – tak nebo tak – bude cítit špatně, i když si to nebudou chtít připustit. Na to se můžeš spolehnout.“

„Každý člověk přece potřebuje přítele.“

„Ano a je dobré, když člověk ví, že nějakého má. A v tomhle případě to také stačí.“

James Gordon tiše sešel po schodech a Jicarilla ho následoval.

James otevřel dveře k ordinaci a zkontroloval Jacka a Anne. Cítil vůči Jackovi takový pocit viny, že neustále musel vědět, jak mu je. Cítil se mu zvláštním způsobem zavázán. Každopádně se tohoto tíživého pocitu dneska zbaví. To bylo jasné.

Zavřel dveře.

Caballete otevřel venkovní dveře. Vypadalo to, že chce něco říct, ale neudělal to.

Jediný pocit, který James cítil, když vstoupil ven, kde už pomalu začínalo svítat, bylo zadostiučinění. Ať udělá cokoli, byl už rozhodnut skoncovat s traumatem, které ho tížilo takovou dobu. Ten pocit neodvratného rozhodnutí mu dodával klid. Věděl, že to, co se stane, Už nebude jeho vinou.

James položil Apači ruku na rameno. Nic však neřekl. Potom prošel zahradou na ulici, kde v té době nebylo ani živáčka.

Kromě tří jezdců, kteří stáli před barem a drželi své koně za uzdy.

James zůstal na chvíli stát ve stínu keřů. Díval se na ně. Pak přikrčen přeběhl přes ulici a zmizel mezi dvěma domy, které stály naproti jeho.

Ti tři se pokusí přijít pěšky, protože budou doufat, že se tak snáz dostanou do domu. Musel se jim dostat do zad a pak je zaskočit.

Proběhl dvory, přelezl plot a skočil do uličky mezi dvěma domy, kde na chvíli zůstal stát.

Po obou stranách od něho byly schody. Vedly z cesty na prkenný chodník. Vše zde bylo skryto ve stínu a James se rozhodl zde proto zůstat a čekat.

Vytáhl revolver, natáhl úderník a přitiskl se k dřevěné stěně.

Spatřil z jedné vedlejší ulice přicházet tři muže. Oni ho však vidět nemohli.

Byl dobře skryt v temnotě.

Cutler šel uprostřed. Byl o něco vyšší než jeho dva druhové. V jednom z nich James poznal muže, který ho v uplynulých dnech špehoval. Opatrně se stáhl dozadu. Ti tři prošli kolem něho, aniž si ho všimli.

James je nechal přejít.

Kráčeli velmi pomalu.

Jeden z nich měl v rukou pušku.

James na něho zamířil a v tom okamžiku zmizel všechen strach, všechno vzrušení, všechna ta tíže uplynulých dní a let.

Ti tři lovci lidí byli jen patnáct yardů od něho a on věděl, že musí jednat. Při tomto světle by delší vzdálenost znemožňovala jistý zásah.

Vykročil ze stínu a zvolal: „Stát! Hoďte zbraně na zem!“

Neposlechli ho.

A on s tím ani nepočítal.

Ještě ani nedoznělo jeho zvolání, když se bleskurychle otočili. Zdálo se, že je tak moc nešokoval.

Muž s puškou ji zvedl, ještě když se otáčel. James však už na něho mířil. Vypálil a lovec lidí také. Jeho kulka se zaryla do prachu cesty. Jamesova našla svůj cíl neomylně.

James uskočil. Kulky dvou zabijáků hvízdly těsně nad ním a zavrtaly se do dřevěné stěny domu za ním.

Už první Jamesův výstřel probudil občany El Pasa ze spánku.

Reagovali se smíšenými pocity.

Helen Masonová se probudila. Zašmátrala rukou vedle sebe, kde měl být James, ale nebyl, a vykřikla.

Ben Larrimer, který kouřil ve své úřadovně, se při prvním výstřelu tak vyděsil, že mu cigareta spadla na zem. Pak s pocitem jakéhosi zvláštního uspokojení vstal a přistoupil k oknu.

Jack Lawry se probral ze svého neklidného spánku a zavolal Anne.

A bylo tu ještě mnoho dalších lidí, kteří věděli, co se děje, a kteří se otřásli, protože se to právě dělo a oni proti tomu nic neudělali.

James na to však nemyslel.

Schoval se za roh, s revolvery v obou rukou, a vyhlédl na ulici.

Muž s puškou, ten, který se přes den zdržoval ve městě, ležel na ulici, pušku pod sebou a nehýbal se.

Po dalších dvou ani stopy.

Opět zaburácel hrom, tentokrát mnohem bliž. V dáli blesk ozářil horizont.

Ve vzduchu bylo cítit napětí.

Někde mezi domy číhali oba lovci lidí. A James to věděl.

Jenže nevěděl, kde.

Tiše naslouchal, ale nic neslyšel. Nic kromě hvízdání větru.

Polil ho studený pot.

Briane, pomyslel si. Konečně to vyřídíme. Ani jeden z nás nebude nepotrestán. Ani ty, ani já.

Klekl si a podlezl pod chodník. Nyní měl prkna nad sebou a ležel na studené, písčité půdě. Když se jí dotýkal, dodávalo mu to jakousi podivnou jistotu.

S revolvery v rukou se plazil dopředu. Dával si pozor na to, aby nezpůsobil nějaký hluk.

Cítil jisté uspokojení nad tím, že ty výstřely probudily El Paso z jeho jidášského klidu.

Gordon měl málo času na to, aby si uspořádal myšlenky. Zmocňoval se ho vztek a hořkost. Nedělal si žádné iluze. Věděl, že už Helen nikdy neuvidí. Věděl to tak jasně, jako by mu to někdo řekl. Ne, ještě jasněji. Rozhodl se totiž sám.

Všichni ho opustili, ale on jim ukáže, že to zvládne. Sám, bez něčí pomoci.

Rád by vedl tento život dál. Rád by zůstal dál s Helen a se všemi lidmi, kteří – než je požádal o pomoc – mu toho tolik slíbili. Ze svých slibů však nesplnili nic.

Kašlal na ně. Nepotřeboval je.

Ale šlo o Jacka.

Všechno vlastně dělal kvůli Jackovi. Tenkrát, když je Cutler poprvé vyčenichal a přinutil k tomu, aby všeho nechali, zmlkl a hovořil s Jackem málo, protože pocit viny ho příliš svíral.

Tenkrát utekli.

Ale teď to bude jinak. Už nechtěl utíkat.

Bojoval.

Peng!

Kulka se odrazila od sloupku. James se přikrčil. Střela vyšla z protější strany. A další a pak zase.

Oba se tedy schovali na protější straně ulice a vypadalo to, že ho odhalili.

Přitiskl se k zemi. Kulky nad ním bzučely jak sršni.

Pak palba ustala.

Od jednoho domu se odlepil stín a běžel k dalšímu domu. Než James stačil vystřelit, postava však zmizela.

Nyní ho tedy měli v kleštích a mohli střílet ze dvou stran. A stříleli zatraceně dobře.

Zjistili, že mi nikdo nepomůže, pomyslel si trpce. Vědí, že se na mě všichni vykašlali. A to je voda na jejich mlýn.

Muž, který změnil své stanoviště, vypálil další dvě rány. James ucítil ostrou bolest v zádech. Pálilo to, jako by ho nabral na rohy býk. V následujícím okamžiku ucítil, jak mu po boku teče cosi horkého.

Zasáhli ho – a přestože to bylo jenom škrábnutí – tak to sakramentsky bolelo. Cítil, jak krvácí.

Rychle se převalil na bok a vystřelil. Okamžitě však věděl, že nikoho netrefil.

Poté vystřelili lovci lidí. Kulky se zavrtaly do písku a do sloupků kolem něho a za ním.

Náhle nastalo ticho.

„Jamesi,“ ozval se hlas z temnoty. „Jamesi, slyšíš mě?“

James Gordon pevně sevřel své dva Bisbee.

„Slyším tě, Briane,“ odpověděl.

„Zastřelil jsi jednoho člověka teď.“

„Chtěl mě zabít.“

„Hm, zdá se, že tu nejsi zrovna oblíbený,“ rozchechtal se jeho bratr.

„Tím se netrap, Briane.“

„To se neboj. Ale vypadá to, že tě všichni nechali ve štychu.“

„Myslíš, že to sám nezvládnu?“

„Ne. Ale – chtěl jsem se zeptat, kde je Jack? Postrádám ho tady. A to moc.“

„Je na bezpečném místě, Briane. Nedostaneš ho.“

„Myslíš? Tak to je potom asi zraněný, že?“ Lovec lidí se polohlasně rozesmál. „Vidíš, Toma, tam leží. Přitom se za tebe přimlouval. Pěkně ses mu odvděčil. Bohužel, Jamesi. Ale ty teď z toho vyjdeš dobře. A ušetříš mě nepříjemných věcí. Nechci na tebe střílet. Vždyť jsi můj bratr.“

James se rozesmál. „Na to sis vzpomněl kdy?“

„Právě teď,“ zněla lakonická odpověď. „Zdá se, že rodinné vazby zapůsobí vždy, když to člověk nejméně čeká. Takže vyjdi a odhoď revolver.“

„Víš, co mi můžeš, Briane.“

„Jsi zatracený paličák. Curly, dej mu co proto!“

James bezděčně pohlédl k místu, kde tušil svého druhého protivníka. Chtěl se přikrčit, když se ozvala rána ze zcela jiného směru.

Na opačné straně ulice se ozval výkřik, několik vrávoravých kroků na prkenném chodníku a pak zasažený lovec lidí spadl na ulici, kde zůstal bezvládně ležet.

Vtom přes chodník proběhla tmavá postava a tygřím skokem dopadla na ulici.

Ránem se ozval indiánský jekot.

„Caballete!“ vykřikl James. „Běž zpátky! Zpátky!“

Vypadalo to, že ho Jicarilla neslyší. Utíkal dál a v běhu střílel, Střílel a střílel…

Dostal se až na střed ulice. Pak ve tmě vyšlehl plamen z hlavně a zaduněl výstřel. Jicarilla jakoby narazil do zdi. Otočil se, rozhodil rukama, padl na kolena a pak se sesunul do prachu cesty.

James Gordon několikrát vypálil na stín na opačné straně ulice. Jediné, čeho dosáhl, však byl hurónský smích jeho protivníka.

Vyklopil bubínky, vysypal prázdné nábojnice a nabil je novými. Přitom stále hleděl na nehybnou postavu Apače, který mu chtěl pomoct a ztratil přitom svůj život. Ještě jednou se v něm probudili podvědomé síly, ještě jednou se stal bojovníkem. A jako bojovník zemřel.

„Apači,“ zamumlal James, „na shledanou.“

„Takže přece jenom ti někdo chtěl pomoct?“ zeptal se Brian takřka zvídavě.

James byl s nabíjením revolverů hotov.

„Dostal tvého posledního muže,“ odpověděl. „Teď jsi sám a to je chvíle, na kterou jsem tak dlouho čekal. Ten Apač pro mne byl mnohem víc než ty, můj vlastní bratr. Ale teď se jde dál, teď uvidíme, kdo z nás přežije. Pět let jsme před tebou prchali. Pět let jsme prchali před svým vlastním bratrem, který nás chtěl přivést na šibenici. Nemůžu ti sice dát pět tisíc dolarů za moji hlavu, ale kulku bys dostat mohl.“

„Dostanu pět tisíc – za živého či mrtvého Jamese Hogana,“ zvolal Brian. „A za Jacka taky.“

„Ty víš, že Jack je nevinný.“

„Jenže za jeho hlavu je taky tak vysoká prémie. V Albuquerque si oba ostrostřelce z bandy Red Rubina cení.“

„To je tvoje dílo.“

„Řekněme, že jsem si zachránil svou hlavu. Jinak by mě pověsili.“

„To by dobře udělali.“

„Vy jste mě tehdy nechali ve štychu. Vy byste byli vinni, kdyby mě tehdy pověsili.“

„Víš, že jsme ti nemohli pomoct. Už se nemusíš omlouvat. Děláš to kvůli penězům.“

„Samozřejmě, že jsem věděl, že je dostanu. A vždycky jsem věřil, že je dostanu.“

„Udělali velkou chybu, že tě nepověsili, Briane.“

Chvíli bylo ticho.

Potom Brian drsným hlasem prohodil: „Půjdeš dobrovolně, nebo ne, Jamesi?“

„Budeš si pro mě muset jít.“

„Potom je mi tě líto,“ odpověděl Brian.

James ležel na zemi a čekal. Jenže střela přišla ze zcela jiného směru, než očekával.

Rána třeskla o dva domy pod ním. Bylo to tak překvapivé, že James nestačil uhnout. Cítil, jak mu zády projela ostrá bolest. Druhá kulka ihned následovala a jako bič mu ožehla krk.

Přelstil mě, byla jediná myšlenka, které byl ještě schopen. Mnohem víc než vědomí ho pak přinutila jednat nespoutaná nenávist.

Odvalil se a vypáli z obou revolverů. Cítil, že ho brzy opustí síly.

Oba Bisbee se mu zatřásly v rukou.

Ze stínu se ozval výkřik plný bolesti a strachu. Vyvrávorala z něj temná postava a padla na kolena. Přesto ještě stačila vypálit tak přesně, že střela pronikla Jamesovi do ramene a pak do hrudi. Necítil však bolest. Jen krátký, tupý tlak a pak už nic.

Ležel na břiše a vystřelil ještě jednou.

Postava padla do prachu.

„Jamesi – Jamesi!“ vykřikla.

„Ty pse!“ zasípal James Gordon. „Ty už nejsi mým bratrem!“

„Ne, Jamesi – ne!“

James se po čtyřech plazil k tomu, kdo už nebyl jeho bratrem.

Plazil se k němu a přitom po něm stále střílel.

Cutlerův řev umlkl.

Gordon ležel na břiše a opíral se o lokte, aby viděl na tmavou postavu nehybně ležící v prachu. Tu pocítil, jak ho opouštějí síly, jako když se doušek vody vsákne do horkého písku.

Ruce mu padly na zem a prsty uvolnily revolvery. Zhroutil se – věděl, že je na konci své cesty.

Bezmocně pozoroval pomalu se blížící mraky. Obloha mu před očima tmavla. Sevřel prsty v pěst.

„Helen!“ zasténal. „Helen – Helen… Už nepřijdu!“

Hlava mu padla do prachu.

Oba bratři leželi jen pět yardů od sebe.

Helen Masonové, která měla stále obličej schovaný v polštáři a na uši si tiskla dlaně, aby už proboha neslyšela ty výstřely, připadalo, jako by se jí cosi, jenom velmi lehce, dotklo.

Do pokoje pronikalo šedé ranní světlo.

„Jamesi,“ zašeptala. „Jamesi…“

Venku hvízdala meluzína.

V horách zaduněl hrom.

Do prachu dopadly první dešťové kapky.