John Kirby

Colorado western 021. Horké dny v Gunlocku

Miles Kerrigan docválal do města na unaveném, zpoceném koni a nasál hrozivou, nepřátelskou atmosféru, která se všude kolem vznášela jako pochmurný stín. Bylo na něm vidět, že má za sebou dlouhou a namáhavou jízdu. Jeho oděv, široký černý texaský klobouk, šedá armádní košile, holínky i ostruhy pokrývala silná vrstva prachu. Nikdo nezpozoroval drsný výraz v jeho očích. Nikdo netušil, proč tento muž do Gunlocku přijel…

Kerrigan přivedl svého koně na Hlavní ulici. Množství lidí mu zatarasilo cestu, ale nikdo mu nevěnoval pozornost. Všechny oči se upíraly jedním směrem. Kerrigan se vyšvihl do sedla a přes hlavu viděl, jak se za ním stojící dav srocuje.

Na pravé straně ulice se nacházela kancelář městského maršála. Byla to nízká stavba z pálených cihel s vývěsním štítem, který jí dodával charakteristický vzhled.

V tom okamžiku, kdy se Kerrigan vymrštil do sedla, otočil se a viděl, jak se otevřely dveře kanceláře a vyšel maršál.

V ruce držel dvojitou brokovnici, která měla hlaveň zkrácenou téměř na polovinu.

Kerrigan viděl, jak se muž u dveří postavil a chtěl pohybem ruky lidi zahnat. Pušku držel nedbale ve své pravici.

Náhle někdo vykřikl: „Tady je ten čubčí syn.“

Z kanceláře na ulici vyšli čtyři muži. Tři z nich měli na hrudi maršálskou hvězdu, čtvrtý, který kráčel mezi nimi, měl na kotnících pouta. Rozhlížel se kolem sebe s tváří zkřivenou strachem. Lidská masa se začala přibližovat.

Někdo zařval: „Pověste ho už konečně. K čemu takové dlouhé okolky? Všichni víme, že je vinen. Pověste ho,“

Muž, který kráčel v čele malé skupinky, se zastavil a roztáhl paže.

„Uhněte z cesty!“ zaslechl Kerrigan hlas, který přehlušil okolní hluk. Muži, kteří ho obklíčili, se údery pěstí a palicemi pokoušeli prorazit si cestu. Zdálo se, že se chtějí dostat do saloonu na druhé straně ulice.

Kerrigan se ptal sám sebe, jestli má zasáhnout, pokud se něco podivného přihodí. Létací dveře saloonu se náhle otevřely a vyšel muž, který byl Kerriganovi povědomý. Dlouhý, hubený, téměř vysušený, v černém obleku s šosy a s cylindrem na hlavě. Zůstal chvíli mlčky stát přede dveřmi. Neměl žádnou zbraň, přesto se na ulici rozhostilo ochromující ticho a všechny pohledy se upíraly na něho.

Muž klouzal pohledem po davu, pak pokynul a řekl drsným, skuhravým hlasem, který přesně odpovídal jeho vzhledu: „Vážené panstvo, po dlouhé cestě do Gunlocku nemám v úmyslu vzdát se soudu. Doufám, že nikdo z vás nemínil spáchat na tomto muži lynč. Pokud není odsouzen, nachází se stále pod ochranou státu Texas a nikdo – slyšíte? – nikdo nemá právo pozvednout proti němu ruku. Můžete se zúčastnit soudního jednání, pokud chcete. Aby vás nenapadla nějaká hloupost, odložte před vstupem do saloonu zbraně. Doufám, že jsem se vyjádřil dost jasně.“

„Udělejme místo,“ zvolal maršál, zatímco se dav tiskl kolem něj. Kerrigan si všiml, že mu bylo umožněno dostat se nejrychlejším možným způsobem do saloonu. S rozvášněným davem není radno si zahrávat.

Muži na ulici ještě pořád stáli pod dojmem slov tmavě oděného muže v klobouku. S nevolí se odvrátili, když se zjevil s ručnicí. Většina z nich byli patrně horníci. Kerrigan sledoval rozčilení, které proběhlo davem. A pak viděl ještě něco, čeho si ale v té chvíli nevšímal.

Na druhé straně davu, který ucpal ulici, se vynořil malý vozík tažený dvěma koňmi, a jel pomalu dál. V této chvíli došel maršál se svým vězněm ke schodům saloonu a spolu s mužem v cylindru jej strčil dovnitř.

Vtom padl výstřel.

Hlava vězně odletěla, jako by ji trefila neviditelná pěst, zatímco jeho tělo vrazilo do muže s cylindrem. Výkřiky davu pohltila ozvěna výbuchu, která se odrážela od okolních domů. Kerrigan pozvedl zrak.

Vozík, kterému předtím nevěnoval pozornost, se řítil v šíleném tempu po ulici. Plachta, která ho přikrývala, z něj téměř sklouzla.

Kerrigan spatřil ve voze klečícího muže, který svíral pažbu ručnice. V následujícím okamžiku ji však nechal spadnout na dno vozu.

Marně se Kerrigan pokoušel svého koně protlačit davem a pronásledovat vůz. Vypálil, ale povoz byl už příliš daleko na to, aby ho ještě mohl zasáhnout. V následujícím okamžiku zmizel povoz i koně za zatáčkou.

Kerrigan se pokoušel vyprostit z masy lidí a jel kousek dolů ulicí.

Před hotelem Rio Bravo zastavil a sesedl z koně. Nemělo smysl něco dál podnikat.

Ze všech stran proudili lidé na místo, kde padl výstřel.

Kerrigan šel do hotelu a oklepal si prach z oděvu.

Recepční za pultem si ho s nelibostí prohlížel.

„Vítáme každého hosta,“ řekl, „ale pokud naši hosté nechají špínu přede dveřmi, máme z nich větší radost.“

Kerrigan se zeptal: „Máte volný pokoj?“

„Na jak dlouho?“

„Ještě nevím, možná na pár dnů.“

„Pokoj stojí pět dolarů na den.“

„Za takovou cenu bych si mohl v Saint Louis pronajmout pokoj v paláci,“ namítnul Kerrigan.

„Pak teda musíte jet do Saint Luis. Gunlock je totiž drahý.“

Kerrigan se zapsal do knihy hostů.

Zatímco pero škrábalo po papíru, řekl: „A ne jenom drahý, že? Kdo byl ten zastřelený muž?“

Jedinou odpovědí mu bylo pokrčení rameny.

„Gunlock se zdá být nebezpečné hnízdo, že?“

„To všechno má svůj původ v dolech,“ prohodil recepční. „Horníci jsou vždy nebezpeční. Hledáte práci, pane?“

„Mohl byste mi něco doporučit?“

„Jistě! Odjeďte o sto mil dál, tam se žije zdravěji,“ odvětil suše recepční. Na okamžik napřel svou pozornost na Kerriganův těžký revolver. „Pokud ale hledáte práci s tímhle,“ podotkl, „pak jste na správném místě.“

„Pokud hledám práci s čím?“ zeptal se Kerrigan, i když věděl úplně přesně, co tím chtěl recepční říct.

Ten uhnul pohledem.

„To nic, pane, vůbec nic. Chcete se hned ubytovat?“

Kerrigan položil pero na stůl a přikývl.

„Venku před hotelem stojí můj kůň. Ano, ten rozcuchaný Buckskin, příteli. Postroj nechejte přinést do mého pokoje a koně odveďte do nájemní stáje. Musí se vytřít do sucha a nakrmit.“

Kerrigan opustil hotel. Na moment se zastavil u Hawka a poklepal ho po šíji. Lidé se už rozešli.

Gunlock byl typické hornické město. V každém druhém domě se nacházel bar anebo salon. Pastvinné jezdce tu bylo vidět zřídka. Obyvatelstvo Gunlocku se skládalo skoro výlučně z horníků.

Dva muži cválali po ulicí. Kerrigan, který se zrovna sehnul, ustrnul v pohybu. Jeden ze dvou jezdců byl onen vychrtlý muž s tváří pořezanou nožem a ožehlou sluncem. Byl oblečený jako horník, ale na úzkých bocích měl široký tmavý opasek, na kterém se houpal revolver. Kerrigan viděl jezdce tváří v tvář. Věnoval mu letmý pohled.

„Franku!“ řekl.

Ve tváři jezdce se nepohnul ani sval.

„Franku!“ zvolal Kerrigan ještě jednou.

Jezdec zůstal stát.

„Míníte mne, pane?“ zeptal se polohlasně.

„Franku! Franku Sloane!“

Tmavá tvář zůstala odmítavá.

„Jmenuji se Younger, pane. A nepamatuji se, že bychom se někdy setkali.“

„Franku, to jsem já, Kerrigan. Copak mne nepoznáváš?“

„Co po tobě chce ten mladík, Franku?“ zeptal se druhý jezdec a sklonil se pro něco k sedlu.

„Nevím,“ odvětil muž a hleděl na Kerrigana.

„Tak znáš ho?“

„Ne, nikdy jsem ho neviděl, Rayi! Musel si mne s někým splést. Neznám ho.“

Kerrigan nepostřehl vůbec žádnou reakci v jeho vyzáblé tváři.

„Poslouchejte,“ řekl druhý jezdec, „možná jste si nás spletl. Ale teď nám ustupte z cesty, ano?“

„Mrzí mne to,“ odvětil Kerrigan. „Musel jsem si vás splést s přítelem, kterého jsem dlouhá léta neviděl. Opravdu mne to mrzí.“

Ustoupil krok stranou.

Jezdec jménem Younger se letmo dotkl okraje klobouku, pak pobídl koně a odcválal se svým společníkem dál bez jediného ohlédnutí.

Kerrigan se podíval na oba jezdce, potřásl hlavou a odkráčel dolů ulicí.

„Kampak, pane?“

Muž u maršálovy úřadovny vzhlédl od svých novin, když se k němu Kerrigan přiblížil. Pod novinami, na kolenou muže, který nosil na kožené vestě bez rukávů maršálskou hvězdu, ležela ručnice.

„Musím si promluvit s maršálem,“ řekl Kerrigan.

„Možná ale s vámi nebude chtít hovořit on,“ odvětil maršálův zástupce.

„To si nedokážu dost dobře představit. Co říkáte tomu že byste mne pustil dovnitř? Ať se rozhodne sám.“

Ruka maršálova zástupce sklouzla z novin a dopadla na pažbu ručnice.

„Možná vás skutečně nechce vidět,“ reagoval. „My v Gunlocku nemáme rádi lidi, kteří se u nás pouze potulují a předstírají ztrátu sluchu, pane.“

Kerrigan zahákl palce za revolverový opasek.

„Byl byste tak laskav a šel oznámit maršálovi, že jsem tady?“

„Maršál nemá čas, nerozuměl jste? A teď koukejte zmizet.“

Kerrigan kývl, obešel maršálova zástupce a otevřel dveře. Do nosu ho udeřil zápach starých zbytků jídla a cigaretového kouře. Okolo stolu uprosřed místnosti seděli tři muži. Zvedli zrak a zírali na něho. Dva z nich měli na prsou hvězdu, třetí byl onen muž v cylindru, kterého Kerrigan viděl před saloonem.

„Zatraceně!“ ozval se hlas za ním. „Vpadl sem nějaký hlupák, maršále! Mám…“

Muž v cylindru kývl.

„Nepouštějte sem už nikoho, i kdyby vám tvrdil, že je prezident Spojených států. Zavřete dveře.“

Kerrigan slyšel, jak se za ním zavřely dveře. Vzal svůj klobouk a hodil ho na jeden ze stolů blízko dveří.

„Myslím, že my dva už se známe, soudce Harrisi,“ oznámil. „Jmenuji se Miles Kerrigan. Jsem zde na příkaz kapitána Sladea Cassidyho.“

Muž v cylindru Kerriganovi rozvážně pokynul a pátravým pohledem ho zkoumal.

„Kdybych byl lékařem, Kerrigane,“ odpověděl, „předepsal bych vám koupel, ale jsem pouze soudce. Takže žerty stranou. Kdy jste dorazil?“

Kerrigan pomalu přistoupil k psacímu stolu.

„Když jste si tu předtím hráli na vraždu,“ pronesl, „viděl jsem vás.“

Posunul si židli.

„Takže máte představu, o co se jedná. Cassidy vás informoval?“

„Částečně.“

„Takže ne úplně? Dobrá. Pánové, toto je Miles Kerrigan – texaský ranger z posádky kapitána Cassidyho. Kerrigane, to je maršál Owen Lee a jeho pomocník Arthur Kennedy.“

Soudce Harris sáhl do vnitřní kapsy kabátu a vytáhl cigáro. Odkousl špičku a vyplivl ji.

„Byl tu zastřelen muž, Kerrigane,“ oznámil mu. „Ten muž se jmenoval Burdick, ale jméno vám nic neřekne. Samozřejmě se mohl jmenovat Burdick, ale taky Smith nebo Fuller. Patřil k jezdcům v kuklách…“

„Říká se, že k nim patřil,“ namítl maršál a pohladil si knír.

Soudce Harris mu nevěnoval pozornost.

„Patřil k jezdcům v kuklách,“ zdůraznil znovu.

„Jste si stoprocentně jistý?“ zeptal se Kerrigan.

Soudce Harris přikývl.

„Ano, proč by ho jinak zastřelili? Och, jistě, vím, co chcete říct: zanícený vlastenec a tak dále a tak dále… To není ono. Burdick, nebo jak se to vlastně jmenoval, byl zastřelen. Byla to dobře mířená rána do hlavy, která ho umlčela, dřív než stihl promluvit. Samozřejmě by všechno vysypal, pokud by měl šibenici před očima. Nikdo není takový hlupák, aby mlčel, když mu visí smyčka kolem krku. Aby se zachránil, zradil by kohokoli, a ten dotyčný to také velmi dobře věděl, proto se o to postaral. Burdick byl jediný zakuklenec, který doposud zůstal naživu. Vynořovali se jako přízraky a stejně tak rychle mizeli. Lstivě a úskočně stříleli, kladli nálože, dělali všechno, aby se jim pokud možno bez rizika podařilo získat naleziště stříbra, patřící společnosti San Angelo. Jsou tu, a najednou zmizí, jako by se vypařili do vzduchu. Maršál Lee vyslídil Burdicka na základě anonymního udání. Burdick měl v brašně u sedla bílou kuklu. Pokoušel se postavit na odpor, proto byl postřelen. Maršále, objasněte mu, co se stalo.“

Lee udělal gesto oběma rukama, jako by chtěl vyjádřit, že všechno už bylo řečeno.

„Obdrželi jsme dopis bez odesilatele, který obsahoval udání na Burdicka,“ řekl. „Arthur a já jsme ho dopadli v krámě, právě když se vrátil z akce.

Burdick musel žít v nějaké chajdě poblíž, protože zásoby kupoval vždycky v Gunlocku.

Měl plné ruce balíků, když opouštěl obchod. Ale jakmile nás spatřil, musel něco zavětřit. Pustil balíky a sáhl po revolveru. Arthur na něho vystřelil svou winchestrovkou a poranil ho. To je vše, co vám můžu říct, pane. Věděli jsme, že se někdo vzhledem k okolnostem pokusí Burdicka umlčet. Ale k procesu jsme Burdicka museli vzít. Šel uprostřed. Ještě jsem speciálně vzal pod přísahu dva pomocné maršály, aby Burdicka bez újmy dopravili do saloonu. No, a viděl jste sám, co se stalo. Ránu musel vypálit nějaký ostřelovač. Ten, kdo chtěl Burdicka nechat usmrtit, věděl, koho poslat. Druhá rána by nebyla možná a Burdick by pochopitelně prozradil, pokud by ho poznal, který kumpán ho chce zabít. Vrah musel být vynikající střelec.“

Kerrigan vstal a přistoupil k oknu.

Ulice sálala poledním žárem. Vyježděnými kolejemi se loudal pes se svěšeným ocasem.

„Zákeřný vrah byl poslední pojistkou,“ odpověděl po delším přemýšlení.

„Jak to?“ otázal se soudce Harris.

Kerrigan se otočil a opřel se o stěnu.

„Pokud by se spolehli pouze na něho,“ odpověděl, „byl by Burdick zastřelen, hned když opustil tuhle kancelář. Vůz by musel čekat na protilehlé straně ulice. Číhal ale na stejné straně, kde se nachází úřad. Proto se domnívám, že s tímhle se počítalo jako s poslední možností. Bylo by bývalo snadnější nechat Burdicka zlynčovat davem. Jenže vy jste rozvášněný dav zastavil. V davu byli provokatéři, kteří podněcovali k lynči. Teprve potom, co se nepovedlo lynčování, se vynořil na opačné straně ulice vůz. Bána padla ve chvíli, kdy Burdick vystoupil na schody saloonu.“

Soudce Harris vytáhl doutník z úst a pozorně si jej prohlížel.

„Hezky jste to vylíčil,“ poznamenal a vyfoukl dým doutníku. „Jaký z toho vyvozujete závěr?“

Kerrigan se na něho usmál.

„Žádný,“ odpověděl. „Ale domnívám se, že je to přinejmenším pozoruhodné.“

„Taky si myslím,“ přitakal Harris. „Těší mne, že jste si toho všimli. Zřejmě se nejedná o běžného desperáta, jakých se v Gunlocku hemží stovky.“

„Ano.“

„A co nyní navrhujete? Neptám se vás z pouhé zvědavosti, ale z pozice předsedajícího.“

Kerrigan zkřížil ruce. Bylo mu horko. Po dlouhé jízdě Davisovými horami toužil po koupeli a vychlazeném pivu.

„Pokud máte v úmyslu zamést s představeným, soudce Harrisi,“ odpověděl s tajeným smíchem, „pak se ode mne nedovíte vůbec nic, jasné?“

„Velmi na vás oceňuji respekt, který mi prokazujete,“ utrousil sarkasticky Harris. „Ten přátelský tón je skutečně povzbuzující.“

Kerrigan se zašklebil.

„Maršále,“ obrátil se poté na Leea, „říká vám něco jméno Younger?“

Lee se po krátkém přemýšlení zeptal: „Younger? Frank Younger? Vysoký vychrtlý muž s modrýma očima a tmavými vlasy? To by mohl být Frank Younger z těžební společnosti San Angelo.“

„Z dolů?“ zeptal se překvapeně Kerrigan. „Chcete tím říct, že pracuje pro těžební společnost?“

„Ano. Proč ne? Tolik aspoň vím. Je to jeden z mužů Rance Cavenougha. Může to být báňský inženýr.“

„A kdo je ten Rance Cavenough?“ ptal se dál Kerrigan.

„Cavenough je šéf společnosti,“ odpověděl Lee. „Vysoký muž s plavým knírem.“

Báňský inženýr? přemýšlel Kerrigan. S takovým revolverem? „Mimochodem,“ přerušil tak jeho myšlenek Harris. „Je tu ještě něco, co jsem vám chtěl říct. Víte, proč tu jste, Kerrigane? Ne? Jste zde na základě jednoho anonymního telegramu, který mi někdo poslal ze San Angela. Tím stejným telegramem jsem byl vyzván, abych se zúčastnil soudního přelíčení s nám už dobře známým Eugenem Burdickem. Telegram byl poslán z Gunlocku a teď poslouchejte pozorně – den před Burdickovým zatčením. Toutéž depeší žádal o pomoc rangery. Chtěl rangera jménem Kerrigan. Co tomu říkate nyní, příteli?“

Texaský ranger vešel do jediné koupelny v celém Gunlocku a smyl si prach z těla. Zatímco si liboval v horké lázni, přemýšlel o muži jménem Frank Younger. Je možné, aby si byli dva lidé tak podobní? Nesetkal se s Frankem už léta. Ale v tom okamžiku, kdy jej spatřil cválat přes ulici, mu bylo jasné, že ani ta dlouhá doba ho nezměnila. A přece to byl Younger. Neurčitý pocit mu napovídal, aby ho i nadále považoval za přítele. Pokud to byl ten samý člověk, se kterým jezdil bok po boku, pak si nezměnil jméno bez příčiny. Kerrigan vstal a osušil se. Pak se začal oblékat.

Odešel k holiči a vypít si trochu whisky.

Zatímco ho holič, Číňan, mydlil, zeptal se ho: „Jste v Gunlocku už dlouho?“

„Ano, vážený pane!“

„Znáte doly patřící společnosti San Angelo?“

Číňan začal brousit břitvu na řemeni visícím na stěně.

„Ano,“ odpověděl.

„Jak dlouho existují ty doly?“

„Asi tři roky, vzácný pane.“

„A kdy se objevili jezdci v kuklách?“

Číňan strnul a vrhl na něho v zrcadle nedůvěřivý pohled. „Já nevím o žádných jezdcích v kuklách.“

Tím se snažil ukončit toto téma rozhovoru.

„No nic,“ řekl Kerrigan. „Před pár hodinami byl na ulici zastřelen muž.“

„Gunlock je velmi divoké město,“ namítl Číňan. „Tady se střílí každý den. Vždy je hodně zastřelených, vždy. Prosím, položte hlavu zpátky.“

„Slyšel jsem, že ti podivní jezdci tu byli ještě před otevřením dolů,“ pokračoval Kerrigan v rozhovoru.

Číňan se poškrábal na bradě, přejel čepelí Kerriganovi po krku a ozval se škrábavý zvuk.

„Jezdci v kuklách se objevili až po otevření dolů,“ prohlásil šikmooký chlapík.

„Jo? Co se o nich vlastně ví? Já jsem teprve dnes dorazil do města a brzy zase odjedu, ale viděl jsem, jak na ulici zastřelili toho muže…“

„A teď už je té vaší zvědavosti příliš. O jezdcích v kuklách se nic neví. Nikdo nic neví, ani městský maršál! Pouze je známo, že v noci nosí bílé kukly, to je všechno. Loupí stříbro společnosti San Angelo. Víc vám nikdo neřekne. Hodně místních lidí tvrdí, že jsou to duchové z hor, kteří nechtějí, aby se stříbro odváželo pryč.“

„Pokud jsou to duchové, tak jsem ještě v životě neviděl ták skvěle střílející duchy.“

Holič odložil nůž a osušil Kerriganovi tvář čistým ručníkem.

„Je lepší raději o tom nemluvit nahlas, vzácný pane. Je to mnohem lepší.“

Kerrigan vstal, vytáhl z kalhot dvojdolarovku a položil ji na stůl. „Pokud mi odpovíte na mou otázku, budou vaše, pane Ču. Kdy se poprvé zjevili jezdci v kuklách?“

Číňanovi kmitaly oči mezi stříbrnou mincí a Kerriganovou tváří.

„Je to pár let,“ ozval se po krátkém přemýšlení a promnul si nos. „Mohou to být tak asi dva roky. Ano, musí to být dva roky vzácný pane. Najednou se zjevili, a byli tady. A od těch dob se objevují pravidelně, každou půlnoc!“

„To je za dnešek, pane Ču,“ řekl Kerrigan.

„Na shledanou, vážený pane,“ řekl Číňan a s hlubokou úklonou mu otevřel dveře.

Před jídlem chtěl jít Kerrigan ještě do hotelu zanést klíče. Když vystupoval po schodech hotelu Rio Bravo, neustále přemýšlel o muži jménem Frank Younger. Byl si teď stoprocentně jistý, že Frank Younger se ve skutečnosti jmenuje Frank Sloan. Měl dobrou paměť na tváře a tu Frankovu nikdy nezapomene. Samozřejmě ji mohla léta poznamenat, ale vnitřní hlas mu napovídal, že je to stále ta stejná tvář.

Kerrigan prošel dlouhou chodbou a zavřel dveře. Bez ohlédnutí vešel dovnitř, přistoupil k oknu, doširoka jej otevřel a nechal do malé zatuchlé místnosti proudit čerstvý vzduch. Poté přistoupil ke stolu a v zrcadle spatřil muže. Seděl u nohou postele. Předtím si muže nevšiml, protože byl schovaný za dveřmi. Pomalu se k muži otočil. Vteřinu se navzájem provrtávali pohledem, ve kterém však kupodivu nebyla nevraživost. Pouze nevyslovené dohady a otázky.

Muž zavřel nohou dveře, neřekl však nic.

Kerrigan zkřížil ruce na prsou. „Vítej, Franku, Nečekal jsem tě tu.“

„Proč jsi tady?“ zeptal se potichu Frank.

„Co znamená ta zbraň?“ odpověděl Kerrigan protiotázkou. „Je mezi námi nezbytná?“ prohodil a kývl směrem k Frankovým rukám.

Frank potřásl hlavou, palci uvolnil úderník a strčil zbraň zpátky do pouzdra.

„To bylo jen preventivní opatření,“ odpověděl. „Nechtěl jsem, aby ses lekl a vystřelil na mne.“

„Věděl jsem, že jsi to ty,“ ujistil ho Kerrigan. „Hned jsem tě poznal.“

„Byl bych raději, kdybys mě přehlédl,“ namítl Younger. „Ne, musím to říct jinak: Úplně nejradši bych byl, kdybys vůbec nedorazil do Gunlocku.“

„Máš jistě své důvody. A jistě tytéž důvody tě vedly i ke změně jména, Franku Sloane.“

„Už neexistuje žádný Frank Sloan,“ řekl Younger. „Sloan je mrtev a zapomenut.“

„Mezi rangery není,“ odporoval Kerrigan. „My jsme se často ptali, kde jen ten Frank může být, co se s ním stalo.“

„Mé jméno je Younger! Časy u rangerů už jsou pryč. Myslel jsem, že jsem už na všechno zapomněl. A teď jsi přišel ty a znovu se v tom hrabeš.“

Kerrigan se na něho zadumaně podíval.

„Nějak jsem doufal, že jsi to byl ty, kdo mě zavolal, Franku.“

Youngerův obličej se na okamžik změnil, jako by měl hořko v ústech.

„Já jsem tě ale nevolal,“ namítl ostře. „A jsem tady proto, abych ti dal jednu radu.“

„Přátelskou radu, Franku?“

„Ano, radu jako vzpomínku na staré časy, kdy jsme spolu jezdívali. Poslouchej: Sedni na svého hřebce a opusť Gunlock!“

„A co si od toho slibuješ, Franku? Věříš, že se tím něco vyřeší?“

„Opakuji, byla to pouze přátelská rada,“ odpověděl Younger.

Kerrigan zaslechl v jeho slovech hořkost. Younger se začal chystat, že vstane, ale téměř ihned klesl zpátky do postele. Kerrigan k němu rychle přistoupil a pomohl mu vstát. „Co se ti stalo, Franku?“ zeptal se překvapeně.

Younger se mu vyprostil a kulhal ke dveřím. Tam zůstal stát a rukou pevně uchopil kliku. Potom se otočil.

„Co se stalo?“ řekl. „Tohle se stalo.“ Sklonil se a rukou si poklepal na levou nohu. „Slyšíš? Poznáš zvuk dřeva?“ Ukázal na polovinu stehna. „Sem mám svou nohu, pak už je dřevo!“

„To jsem nevěděl,“ hlesl lítostivě Kerrigan. „Jak se to přihodilo?“

„Jak by, obyčejně,“ Younger se ušklíbl. „Stalo se mi to ve Wyomingu, když jsem odešel od rangerů a chtěl jsem se znovu vrátit k povolání báňského inženýra. Mezi mne a mé sny se postavil kus skaliska. Sklouzl a rozmačkal mi nohu.“

„Ale ty přece ještě stále pracuješ jako báňský inženýr pro společnost San Angelo.“

Younger se opřel rameny o zeď vedle dveři a prudce se zasmál.

„Říkat tomu inženýr je přehnané,“ namítl. „Viděl jsi už někdy báňského inženýra, který se nemůže pohybovat v šachtě? Já se na to nehodím. S tou nohou jsem v každé jámě bezmocný. A to ví i Cavenough velice dobře.“

„Tak co teda pro Cavenougha děláš?“ zeptal se Kerrigan a zkoumavě se na něho podíval.

„Existuje ještě něco, co jsem se naučil jako báňský inženýr,“ odtušil Younger. „Tohle.“ Sáhl rukou na rukojeť revolveru, který visel u opasku. „Cavenough mě zaměstnal, protože ví, že těžko najde pohotovějšího střelce, než jsem já.“

„Já vím,“ přikývl Kerrigan. „Už u rangerů jsi byl nejrychlejší. Vždycky jsi byl rychlejší, než bych kdy mohl být já. Ten nejlepší střelec, jakého jsme u nás měli. A ty teď bojuješ pro Cavenougha?“

„Můžu zrušit jezdce v kuklách,“ odpověděl Younger. „A?“

„Žádné a – a žádné ale.“

„Znáš je?“

„Ne.“

„Máš na někoho podezření?“

„Ne.“

„Jak je chceš teda vyřídit?“

Youngerova tvář ztuhla. „Odjeď odsud pryč, Milesi!“ odpověděl. „Odjeď pryč a zapomeň, že existuje město jménem Gunlock.“

„Proč bych to měl udělat?“ zeptal se Kerrigan a natáhl ruku, aby ji položil Youngerovi na ramena.

Younger ustoupil a otevřel dveře.

„Protože jsme kdysi byli přátelé,“ odpověděl.

„Je to jediný důvod?“

„Já vím, že to nemůžeš pochopit Ale pokud mi ještě aspoň trochu důvěřuješ, pak odjeď pryč a zapomeň, že jsme se vůbec setkali. Minulost necháme být minulostí. Každý půjdeme svou cestou.“

Dřív než Kerrigan stihl odpovědět, zavřely se za Frankem dveře.

Jeho kulhavé kroky se pomalu vzdalovaly.

Na moment byl Kerrigan v pokušení zavolat Franka zpět. Ale zdálo se mu, jako by znoyu slyšel ten hlas: „Každý musí jít svou cestou!“

Jakou cestu měl Frank na mysli?

Kerrigan přistoupil k oknu a pozoroval Hlavní ulici. Dole ujížděl Frank Younger. Ani jednou se neohlédl. Tak toto je ten muž, se kterým jsem kdysi jezdíval, pomyslel si. Toto je muž, kterého jsem kdysi nazýval svým přítelem. Zůstal jím ještě?

Frank měl stejnou tvář, ani oči se nezměnily, a přece to byl úplně někdo jiný.

Co se stalo s Frankem Sloanem, kterého znal?

O hodinu později vyrazil ranger ze stáje na vyprahlou ulici. Jeho kůň byl odpočatý, srst se mu na slunci krásně leskla. Když spatřil vozík s plátěnou střechou tažený ryzákem, přidržel svého hřebce.

„Dobrý den, Kerrigane,“ pozdravil soudce a přitáhl dlouhé opratě.

Kerrigan se usmál, i když neměl náladu. „Dobrý den, soudce. Kam? Vyjel jste si na lov?“

Soudce sňal klobouk, utřel si čelo a opět si ho nasadil. „Předpokládám, že chcete jet do dolů. Nu, v tom případě máme společnou cestu. Popřípadě můžeme jet spolu, viďte?“

„Jeďte raději na lov,“ opáčil Kerrigan. Ta nabídka mu nebyla právě příjemná.

„Můžete jet vpředu,“ namítl soudce, „pokud je vám proti srsti být viděn s mužem v cylindru, což samozřejmě zcela chápu.“

„Jednoho dne někdo na ten váš cylindr vystřelí,“ odpověděl Kerrigan. „Je zázrak, že to ještě nikdo neudělal.“

„Zbožné přání?!“ smál se soudce Harris. „Při jízdě se o tom můžeme pobavit. Pojďte, příteli.“

Doly společnosti San Angelo se nacházely na úpatí Davisových hor. Areál dolů byl obehnán ostnatým drátem. Vcházelo se do něj hlídanou branou. Všude okolo se nacházely roztroušené chatrče. Když Kerrigan zastavil se svým koněm před bránou, všude se rozléhal zvuk stroje na drcení kamene. Hlídka u brány ho přivítala s winchestrovkou v ruce.

„Co tu pohledáváte?“

„Chtěli bychom mluvit s panem Cavenoughem,“ odpověděl Harris.

„Nemyslím si, že bude chtít vidět někoho s cylindrem.“ Kerrigan popohnal koně blíž k bráně a ukázal koženou vestu tak, že hvězda byla dostatečně viditelná.

„Ten pán v cylindru je soudce Harris,“ „prohlásil. „Otevřete a nechte nás vstoupit. Potřebujeme mluvit s panem Cavenoughem.“

Hlavně winchestrovek pomalu klesly.

„Ranger?“ zeptala se stráž zvolna. „Přijde čas, kdy tu uděláte pořádek.“ Zatímco stráž sklopila zbraň a otevírala jim bránu, spatřil Kerrigan muže v šedém, městsky vyhlížejícím obleku. Vynořil se mezi chatrčemi a rychle se k nim přibližoval. V ruce držel složený plán.

„Á, to je pan Cavenough,“ řekl hlídač. „Teď se s ním můžete setkat. Šéfe, tihle dva páni si přejí s vámi mluvit,“ zavolal na Cavenougha. „Ranger a soudce.“

Cavenough se blížil dlouhými kroky. Byl to urostlý muž se širokými rameny, sluncem osmahlou tváří, plavým knírem a hladce sčesanými, ustupujícími vlasy. Tmavá tvář ostře kontrastovala se světlými vlasy. Kerrigan viděl na první pohled, že tento muž nenosí zbraň.

Cavenough zůstal stát mezi koněm a soudcem Harrisem. „Jsem Rance Cavenough. Chtěli jste se mnou mluvit?“

„Toto je soudce Harris. Já jsem ranger.“

„Ranger?“ Cavenough přimhouřil oči. „Povolal vás maršál Lee?“

„Kdo mě povolal, to je momentálně nepodstatné,“ odpověděl Kerrigan. „Kde si můžeme nerušené promluvit?“

Cavenough chvíli váhal, pak pokrčil rameny a řekl: „Nejlíp bude, půjdeme-li do mé kanceláře. Svoje koně a vůz nechte prosím tady. Někdy používáme při práci výbušniny a koně to velmi špatně snášejí.“

Cavenoughova místnost se ukázala jako velmi prostorná. Nacházel se zde stůl, malá černá válcová kamínka a pryčna s pokrývkami. Dále jste tu mohli spatřit čtyři židle a množství papírů, plánů, nákresů a výpočtů.

„Zdá se, že velmi pilně pracujete. Kolik vlastně vytěžíte?“ zeptal se Harris.

„Narazili jsme na žílu, která obsahuje v metru krychlovém asi pět set uncí stříbra,“ oznámil Cavenough. „Rozumíte tomu?“

„Ani moc ne, ale přece je nám jasné, že se tu těžba skutečně vyplatí,“ prohlásil Harris.

„O tom nemůže být sporu. Dáte si kávu? Ne?“ zeptal se Cavenough a pokračoval. „Tak teda už rok pravidelně těžíme stříbro v hodnotě dvě stě tisíc dolarů měsíčně. Každý měsíc jej musíme transportovat do Gunlocku. Ale v průběhu posledních dvanácti měsíců dorazilo do města pouze šest zásilek. Těch prvních šest, které jsme vytěžili v prvním půlroce. O zbytek jsme přišli – loupežná přepadení, rozumíte? Ztráta činí asi milion dolarů. Ještě takových šest měsíců a společnost San Angelo bude vyřízená.“

Kerrigan pozoroval z okna okolí dolu. Ve vzdálenosti asi tři čtvrtě míle nastal výbuch.

„Proč jste se na rangery neobrátili o pomoc už dřív?“ zeptal se, aniž se ohlédl.

„Společnost si to nepřála. Pokoušeli jsme se, jak jen to šlo, poslední ztráty co nejdéle udržet v tajnosti. Tímto vás chci požádat o diskrétnost. Pokud by vyšlo najevo, jaké ztráty jsme utržili, banky, které nás podporují – ve Forth Worthu, San Angelu a Laredu – by nám zablokovaly půjčky. V tom případě bychom nebyli schopni jakékoli platby.“

„Zdá se, že jste nepochopil, že jste tím všechnu tu chátru v Gunlocku ještě přilákal,“ odsekl Harris.

„Nic jsem neřekl,“ odvětil Cavenough. „I nadále nejsem nic víc než hlavní inženýr. Společnost sídlí v San Angelu. Já nejsem v jejím vedení.“

Kerrigan se otočil a opřel se o sluncem vyhřátou dřevěnou stěnu místnosti. „Nemáte na nikoho podezření? Ten, kdo za tím vším stojí, musí pocházet ze zdejších zaměstnanců.“

„Mám pod sebou dvě stě padesát mužů, nepočítám-li příležitostné dělníky z Gunlocku. Ale sotva někdo ví, kdy přesně transport vyráží a jakou pojede trasou. Při posledních přepadeních v uplynulých pěti měsících jsme přišli o sedmnáct mužů. Nepotrvá dlouho a nenajdeme dost lidí na doprovod.“

„Proč neshromažďujete vytěžené stříbro tady a pak ho netransporujete najednou?“ zeptal se Harris.

„Stříbro za milion dolarů na jednom místě?“ namítl Cavenough. „Ve svém týmu mám dvě stě padesát nažhavených mladíků. Neměnil bych, když si představím, jak se celé tohle množství postaví vůči těm zlodějům a vrahům. Musíme vybrat muže, kteří je dopadnou. Věřím jim. Ale nashromáždit takové množství stříbra za milion dolarů je to samé jako sedět na sudu se střelným prachem, u kterého už hoří doutnák.“

Kerrrigan a soudce Harris si vyměnili pohledy.

Pak se Harris zeptal: „Proč jste se neobrátili na maršála?“

„On není zodpovědný za naše transporty,“ odmítl takovou možnost Cavenough.

„Je to maršál Gunlocku. I přesto udělal, co mohl, a ztratil dva své muže…“

Kerrigan se otočil, když zaslechl venku dusot kopyt. Zpozoroval dvoukolák, který zastavil před domem. Vystoupila z něj žena a spěšným krokem šla ke kanceláři. Ve slunečním světle mohl Kerrigan vidět každý rys její tváře. Měla tmavé vlasy a na sobě zelené hedvábné šaty, které ji obepínaly v pase. V následujícím okamžiku krátce zaklepala na dveře a vstoupila.

Zůstala stát s omluvným úsměvem ve dveřích.

„Promiň, Rance. Nevěděla jsem, že máš návštěvu. Počkám venku.“

Zavřela dveře a Kerrigan ji spatřil kráčet k vozu.

„Tak to by bylo všechno,“ řekl Cavenough a dával tím na srozuměnou, že považuje rozhovor za ukončený.

Chtěl jít ke dveřím, ale Harris natáhl ruku a uchopil ho za rameno se slovy: „Já vím, že není zdvořilé nechat žehu čekat, obzvlášť je-li tak půvabná. Ale zkusme pro dnešek udělat výjimku.“

„Co ještě chcete?“ zeptal se nevrle Cavenough.

„Já bych pouze rád věděl, co nyní zamýšlíte podniknout.“

„Uposlechnu příkazy, které jsem obdržel ze San Angela,“ odpověděl Cavenough.

„A ty znějí?“

„Ty znějí: Za všech okolností se pokusit uskutečnit úspěšný transport. Ať to stojí, co to stojí. Nemůžeme si dovolit další takové ztráty.“

„A jakým způsobem se o to pokusíte?“ zeptal se Harris klidným hlasem.

V Cavenoughových očích se objevil záblesk nedůvěry.

„Proč to chcete vědět?“ zeptal se a odkašlal si, aby dodal své otázce důraz.

Harris namířil ukazovák na Kerrigana.

„Tento muž bude doprovázet transport stříbra. A postará se o to, aby tentokrát dorazilo bez újmy do cíle. Postará se o to, ať to stojí, co stojí.“

Kerrigan se na Harrise odhodlaně podíval.

„Máme stejné myšlenky,“ řekl. „Ale možná byste i vy chtěl doprovázet transport?“

„Mou zbraní je zákoník,“ namítl Harris. „A vaší zase revolver. Povedete transport se stříbrem, Kerrigane. Dávám vám volnou ruku. Udělejte vše, co uznáte za vhodné. Můžete si najmout další muže, nebo doprovázet transport sám.“

„Kdy vyráží další náklad?“ zeptal se Kerrigan.

„Za dva dny“

„A kterou trasou míní jet?“

Cavenough pustil kliku a pomalu se vrátil, zpět k psacímu stolu. „Ukážu vám to na mapě.“

Rozvinul mapu, na jednom konci ji zatížil popelníkem a na druhém nožem na otevírání dopisů.

„Podívejte, tudy,“ řekl, zatímco se Harris a Kerrigan skláněli nad mapou. Jeho ukazovák rýsoval klikatou linii, na hladkém papíru. „Horská stezka pro mezky vede odtud na východ. Je tak úzká, že nemůžeme stříbro transportovat, tak jako jsme to dělali předtím.“

„Jakým způsobem to tedy chcete provést?“ zaptal se Harris. „Chcete něco naložit na muly?“

„Přesně to jsem měl na mysli,“ přisvědčil Cavenough. „Přineseme stříbro na vozech jako obvykle zde na toto místo. Potom ho naložíme na muly a převezeme horskou stezkou do Gunlocku. Já v tom vidím naši jedinou šanci.

Každopádně je stezka velmi úzká, takže muly budou muset jít jedna za druhou. Může to být nebezpečné.“

Kerrigan se zvedl.

„Kdo další ještě zná čas odchodu transportu? A kdo zná tu horskou stezku?“

Cavenough sroloval mapu a pokrčil rameny.

„Kromě mne a vás o ní ví ještě dva muži, kteří ji objevili.“

„Kdo je to?“

„Frank Younger a Brad Patterson.“

„Řekl jste Frank Younger?“ zeptal se Kerrigan.

„Ano, vy ho znáte?“ zeptal se překvapeně Cavenough.

Kerrigan odpověděl protiotázkou: „Jak dlouho už u vás pracuje?“

„U společnosti je poměrně dlouho.“

„Důvěřujete mu?“

„Nepochybně, Vložil bych za něho ruku do ohně.“

Kerrigan zpozoroval podivný pohled, který na něho vrhl Harris a odvrátil zrak.

„Potom je všechno v pořádku,“ řekl zvučným hlasem. „Pane Cavenoughu, povedu váš transport.“

Když vyšli, stála žena ve stínu svého malého vozu a dívala se na ně.

„Fee, rád bych ti představil dva gentlemany,“ řekl neohrabaně Cavenough. „Soudce Harris a texaský ranger jménem Kerrigan.“

Uchopil mladou ženu za paži. „Pánové, paní Maldenová.“

„Neobyčejně mě těší, že vás poznávám,“ řekl galantně Harris. „Smím se zeptat, jak se tak krásná žena mohla zatoulat do tohoto divokého kraje?“

Usmála se, ale Kerrigan si všiml, že na něm ulpěla pohledem. Na zlomek vteřiny se její pohled vzdálil a smích zesílil.

„Ranger?“ zeptala se. „Skutečný, pravý ranger? Já jsem si vždycky přála s nějakým se setkat.“

Kerrigan se dotkl okraje klobouku: „Madam! Pane Cavenoughu!“

Poté se vydal k bráně, kde na něho čekal kůň. Soudce Harris ho po chvíli následoval. Kerrigan v sedle pozoroval, jak se se vzdycháním šplhal do vozu.

Na zpáteční cestě se Harris zeptal: „Co vám dělá takové starost, Kerrigane?“

„Bude obtížné převézt transport na mulách do Gunlocku.“

Harris na něho úkosem pohlédl. „Je to jediný důvod? Co je s tím Frankem Youngerem?“

Kerrigan pobídl koně blíž k vozu. „Jsme přátelé. Kdysi jezdíval u Cassidyho.“

„Aha, bývalý ranger?“ Harris nadzvedl obočí.

„Dá se to tak říct.“

„Co je sním?“

„To ještě musím zjistit,“ tiše odpověděl Kerrigan.

Soudce Harris prudkým trhnutím zastavil koně.

Kerrigan se otočil v sedle. „Co se děje?“

Harris se na něj pátravě zadíval. Jeho oči částečně zastiňoval okraj klobouku.

V jeho vychrtlé tváři se zapadlýma očima to cuklo. Nejednalo se o úsměv, jeho oči zůstaly vážné. Tak vážné je Kerrigan nikdy předtím neviděl.

„Chtěl bych vám položit upřímnou otázku. A neočekávám nic jiného než upřímnou odpověď. Chcete v tom dál pokračovat? Ano, nebo ne? Dobře si to rozmyslete. Nebudu vám nic vyčítat, pokud odpovíte ne. Pokud však odpovíte ano, pak není vyhnutí a možná jeden ranger zaplatí za to, že dal svůj život v sázku. Ale já vám nemohu rozkazovat. Nemluvím teď s vámi jako představený, ale jako muž s mužem. Pokud odpovíte ano, není cesty zpět. Takže?“

Kerrigan se zadíval směrem, ze kterého přijeli. V dálce zaznívalo temné dunění výbuchu.

Ozvěna se odrážela od okolních hor.

Po chvíli přemýšlení promluvil: „Nevím, kdo mě zavolal. Také nevím, jestli se mi něco podaří zjistit. Ale zůstanu tady. Frank Younger mi před léty zachránil život. Jsem povinen mu pomoct, když je v nouzi. A já mám pocit, že mě opravdu potřebuje.“

Rodné město Franka Youngera leželo na řece Taboso, nepatrném přítoku Rio Brava.

Kerrigan zastavil koně, jakmile se přiblížil ke skupině pahorků. Spatřil malé stavby postavené ve stínu několika topolů. Nacházel se zde obytný dům, stáj, malé kůlny, kromě toho zde byla studna a stará dobytčí ohrada s částečně zbouranými kůly.

Kerrigan pomalu sjížděl ze svahu a blížil se k domkům. Za kůlnou se vynořil velký, chlupatý pes. Běžel k němu, štěkal, chňapal po něm a pobíhal kolem něho.

Otevřely se dveře a ve večerním soumraku se zjevila žena.

„Nech toho, Perrito! Fuj!“ zavolala na něj jasným, zvučným hlasem. Pes se otočil, přišel k ženě a tiše zakňučel.

Kerrigan viděl, že žena je Mexičanka. Třímala v rukou winchestrovku a pohlížela na něj s krajní nedůvěrou. Byla středně vysoká. Její tvář měla krásný, lehce olivový odstín. Dlouhé černé vlasy po pás měla svázané bílou stuhou. Oděv tvořila dlouhá modrá sukně a bílá halena.

Kerrigan přehlédl zbraň v jejích rukou a dotkl se okraje klobouku.

„Dobrý večer, seňorito,“ pozdravil španělsky, aby mu rozuměla. „Chtěl bych mluvit se seňorem Youngerem. Je tady?“

„Vy jste Američan, že ano?“ zeptala se přerývanou angličtinou. „Že je to tak?“ Zatím na něj stále mířila.

„Jsem Frankův přítel. Rád bych s ním hovořil, pokud je tady.“

„Seňor Younger je ve městě,“ odsekla.

Náhle spatřil, jak se jí změnila tvář. Černé oči se rozšířily a hlaveň winchestrovky připravené k výstřelu se sklonila k zemi. Překvapením otevřela ústa.

„Vy jste – vy jste seňor Kerrigan?“

„Odkud mne znáte?“ zeptal se Kerrigan a sklonil se pro něco k sedlu. „Nevzpomínám si…“

Okamžik na něho upřeně hleděla, pak rychle odpověděla: „Hned jsem vás poznala. Frank mi o vás vždycky tolik vyprávěl, že jsem vás hned poznala.“

„To si teda dokážu docela dobře představit,“ smál se Kerrigan. „Smím sesednout?“

Když sesedal, všiml si ve dveřích siluety dítěte.

„To je syn seňora Franka,“ vysvětlila mu Mexičanka. „Pojď, Time, pozdrav seňora.“

Malý, sotva šestiletý chlapec se váhavě přiblížil. Kerrigan natáhl ruku. Hošík ho chvilku podezíravě pozoroval. Potom se náhle otočil a zmizel v domě. Pes ho následoval.

„Netušil jsem, že Frank má syna. – Mimochodem, seňoro, smím se zeptat na vaše ctěné jméno?“

„Jmenuji se Maria Vargasová,“ odpověděla a pohlédla mu do tváře. „Starám se o seňora Franka a o jeho syna. Mrzí mě, že seňor Frank není doma. Jel do města a vrátí se jako vždycky dost pozdě.“

Kerrigan položil ruku na sedlo. „Rád bych si s vámi promluvil o jedné věci, která se týká Franka, seňorito.“

„Řeknu vám všechno, co vím,“ slíbila mu. „V poslední době se velmi změnil,“ zašeptala, upírajíc oči do země.

„Co ho změnilo?“ otázal se. „Žena?“

„Nechcete jít raději dovnitř? Určitě máte hlad.“

„Děkuji, ale jedl jsem ve městě. Myslím, že bude vhodnější nebavit se o Frankovi před chlapcem,“

„Ano, to bude lepší,“ tiše souhlasila a přestala křečovitě tisknout, winchestrovku.

„Náhodou jsem potkal Franka ve městě,“ začal své vyprávění Kerrigan. „Zdálo se mi, že se velmi změnil. Chtěl jsem si s ním promluvit, proto jsem vlastně přijel. Ale možná se od vás dozvím víc. On by totiž ocenil, kdybych co nejrychleji odjel.“

Uhnul pohledem a podíval se na otevřenou prérii.

„Je dobře, že jste tady,“ řekla stejně tiše jako předtím. „Pokud se člověk ocitne v nouzi a nedokáže si pomoci sám, pak potřebuje přítele, který mu pomůže. Jste přece Frankův přítel, viďte?“

„Ano, jsem jeho přítel. Ať už vám o tom řekne on cokoli, já jsem přítel a chci mu pomoci.“

„On vaši pomoc velmi potřebuje,“ odvětila úpěnlivě.

Kerrigan jí vzal z rukou pušku a opřel ji o stěnu domu. „Už je zbytečná, ne?“

„Seňor Frank je dobrý muž. Ale – víte, že přišel o nohu a bohužel i o svou ženu. To všechno ho poznamenalo. Zatrpkl vůči celému světu. Nosí znovu revolver, dokonce ho někdy i používá. Každý den hodinu trénuje střelbu. Je zahořklý a staví se proti každému, kdo mu chce pomoci.“

„Co je s tou ženou v Gunlocku? Kdo je to?“ vyptával se zvědavě.

„Je velmi pěkná,“ odvětila polohlasně a s určitou nevolí. „Mnohem hezčí než kterákoli Mexičanka. Seňor Frank za ní často jezdí do města.“

„Má nějaké přátele?“

„Ano, pár mužů z těžební společnosti.“

„Co je to za muže?“

„Nevím, nikdy sem nepřišli. Potkáte je ve městě anebo v táboře. Někdy přichází seňor Frank domů opilý.“

„Opilý?“ zopakoval Kerrigan. „Vím, že předtím nevypil ani kapku alkoholu.“

Mlčky přikývla. „Velmi se změnil, ale to jenom proto, že uvnitř trpí.“ S těmi slovy se dotkla srdce.

„A jak se chová k chlapci?“

„Och, k Timovi? Miluje ho víc než svůj život. Znamená pro něho vše. Velmi ho miluje.“

„Vyřiďte mu prosím, že přijedu zítra ráno a pohovoříme si. Ať na mě počká.“

Kerrigan zasunul nohu do třmene a vyšvihl se do sedla. Maria k němu přistoupila a položila svou ruku na jeho. V záři červánků vypadala její tvář velmi hřejivě a hezky. –

Prosebně se zeptala: „Pomůžete mu, viďte?“

„Jsem tu, abych mu pomohl,“ odpověděl pevným hlasem.

V Gunlocku bylo rušno i o půlnoci. Kerrigan znal tahle hornická města. Pomalu jel ke stáji, aby zavedl Hawka do boxu. Během dlouhé jízdy se v mysli zabýval Frankem Youngerem. Frank hodně ztratil. I část toho utrpení by stačila, aby člověk zatrpkl.

Teď si z nenávisti vybudoval kolem sebe ochrannou zeď. Frank se stal nebezpečným vlkem. Pouze muži, kteří si revolverem vydělávali na živobytí, dokázali dennodenně trénovat střelbu.

Kerrigan odvedl Hawka do stáje. Poté vykročil Hlavní ulicí směrem k hotelu. Ze saloonu doléhal ven lehce plechový zvuk klavíru. Horníci zde večer co večer utráceli své těžce vydělané peníze. Někde se ozvala střelba a kdosi vykřikl, ale Kerrigan tomu vůbec nevěnoval pozornost a kráčel k hotelu Rio Bravo.

Vrátný za pultem spal. Kerrigan si vzal z háčku klíče od svého pokoje, vyšel po schodech a zavřel dveře. Najednou se ozvala rána. Kerrigan spatřil otevřené okno a tmavou siluetu na světlém pozadí výstřelem ozářené noční oblohy. Ohlušující zvuk výstřelu zněl v této malé místnosti jako údery bubnu, které ji chtějí roztrhnout. Pocítil palčivou bolest na levé straně hrudi a zapotácel se. V následujícím okamžiku tmavá silueta v otevřeném okně zmizela. Kerrigan se třemi kroky ocitl u okna. Pravou rukou vytáhl revolver.

Vyklonil se a spatřil pod balkonem běžet postavu. Vystřelil, ale v tom samém okamžiku mu bylo jasné, že chybil. Neznámý zůstal stát na kraji balkonu, otočil se a dvakrát za sebou vystřelil. Kerrigan slyšel, jak se kulky zaryly do stěny. Zatímco se Kerrigan hnal přes balkon, neznámý odvážně přeskočil okraj balkonu a zmizel. Kerrigan zaslechl zvuk kopyt a spatřil jezdce, který uháněl v šíleném cvalu dolů ulicí.

Ještě jednou vystřelil, ale byla tma. Navíc muž zvolil indiánský způsob jízdy, takže ho nebylo možno zasáhnout. Vzápětí zmizel a údery kopyt přehlušil hluk zaznívající ze saloonu.

Kerrigan zaklel a zastrčil revolver za opasek. Po římse přešel do svého pokoje, zapálil petrolejovou lampu, povytáhl knot do větší výšky a prohmatával levou stranu hrudi. Nic! Zvedl z podlahy sedlo, které si přinesl s sebou, a pozoroval ho v plápolajícím světle petrolejové lampy. Venku se ozývaly blížící se kroky.

Kulky záludného střelce vnikly do hrubé kůže sedla a uvízly tam. Kerrigan spatřil jejich odlesk. Někdo surově otevřel dveře a Kerrigan podvědomě sáhl po revolveru. Ve dveřích stál soudce Harris v dlouhé noční košili a v ruce držel malý derringer.

„Co se stalo?“ ptal se. Sotva popadal dech.

„Jak se tak na vás dívám, všechny mé hříchy se mi zdají nicotné.“ Uvolnil stisk revolveru a zastrčil jej opět za opasek. „Někdo na vás střílel?“

„Ano, ale kulka uvízla v sedle. Ještě štěstí, že nosívám sedlo na levém rameni. Jinak jste mi už mohl věnovat pouze pohřební řeč. Dejte si něco na sebe, než lidi prasknou smíchy.“

Harris se na sebe podíval. „Nosím pyžamo vhodné pro gentlemana,“ namítl odměřeně. „Viděl jste, kdo na vás střílel?“

„Ne, je už příliš velká tma. Ten muž stál venku před oknem a vystřelil na mě, jakmile jsem vstoupil do pokoje. Na pozadí osvětlené chodby jsem musel být velmi dobrým terčem.

„Věděl jste, že to bude nebezpečné,“ namítl Harris a podíval se na zbraň ve své dlani. „Varoval jsem vás.“

„Víte, co mi můžete s tím vaším varováním?!“ odsekl zuřivě Kerrigan.

Harris se zasmál. „Nezapomínejte, že se nacházíme mezi gentlemany.“ Potom zvážněl. „Ten muž věděl, na koho střílí. Takže jezdci v kuklách už znají svého protivníka.“

Kerrigan přikývl a klesl na postel. „V Gunlocku není tolik lidí, kteří vědí, kdo jsem. Víte to vy, maršál a jeho pomocníci a ví to Cavenough.“

Ve světle začazené petrolejky vypadala Harrisova tvář jako maska.

„Na jedno jméno jste zapomněl,“ řekl.

„Frank Younger!“

Kerrigan na něho pohlédl. Odpověď mohl číst v jeho očích.

„Frank je můj přítel,“ namítl.

„Byl jím, před léty.“

„Zachránil mi život.“

„Kdysi dávno.“

Kerrigan se pomalu postavil.

„Nikdy by na mne nestřílel takhle záludně.“

„Jste si tím tak jistý?“ zeptal se zamyšleně Harris s nehybnou tváří.

„Ano, jsem si jistý. Je to nejrychlejší a nejjistější střelec, jakého znám.“

„Rychlejší než Kerrigan?“

„Ano.“

Harris pokýval hlavou. „Uvidíme, uvidíme!“

„Čekáte na den, kdy budeme s Frankem stát proti sobě?“

„Vy nosíte hvězdu, Kerrigane!“

„Já na to nezapomínám.“

„A nezapomínáte ani na obrácenou stranu hvězdy? Na zodpovědnost?“

„Nikdy jsem na to nezapomněl, soudce Harrisi!“

„To mne uklidnilo. Věřím vám.“

„Harrisi,“ procedil Kerrigan mezi zuby. „Toto je můj případ. Kapitán Cassidy mne poslal, abych ho dovedl do konce. Nejsem povinen zodpovídat se nikomu kromě sebe.

Budu řešit tenhle případ, tak jak to uznám za vhodné. Nemíchejte se do toho! Tuhle jízdu pojedu sám.“

„Proč jste se tak rozčilil?“ zeptal se nechápavě Harris.

„Domnívám se, že k tomu mám důvod.“

„Víte, co si o tom myslím?“

„Nechci to vědět.“

„Přesto vám to řeknu. Po pravdě řečeno, důvod vašeho neklidu je jiný. Vy sám víte, jaký.“

Kerrigan chtěl začít odporovat, ale zaslechl přibližující se rychlé kroky. Vzápětí se ve dveřích objevil maršál Lee. „Vrátný mě vytáhl z postele. Vyprávěl mi, že na vás někdo střílel.“

„Nezůstane pouze u jednoho pokusu,“ zamíchal se do rozhovoru Harris. „Bylo by lepší, kdyby měl v budoucnu u sebe dva muže, maršále.“

„Mám pouze dva pomocníky,“ řekl maršál. „Jak bych vám je mohl přidělit jako eskortu? Máme plné ruce práce s horníky. Možná by bylo vhodnější požádat o posilu rangery.“

„Ne,“ razantně odmítl Kerrigan. „Sám jsem začal a sám to také dokončím. Nepotřebuji eskortu. Pokud by to byla má osudná hodina, kulka by netrefila sedlo, ale mne.“

„Ať je to jak chce, já se vracím do postele,“ odpověděl Harris a opustil místnost.

Maršál se za ním díval a kroutil hlavou.

„Sundává si ten cylindr aspoň v posteli?“ zeptal se.

Kerrigan potřásl hlavou. Usmál se, i když mu vůbec nebylo do smíchu.

„Harris patří k lidem s cylindrem,“ odpověděl. „Nikdy si ho nesundává, ani v posteli. Povídá se, že s cylindrem na hlavě přišel na svět a že má jednu utkvělou myšlenku – být s cylindrem na hlavě i pohřben!“

Maršál se ještě jednou otočil. „Mějte se na pozoru,“ varoval Kerrigana. „Jezdci v kuklách jsou nelítostní protivníci.“

Kerrigan neodpověděl. Stál u okna, opíral se oběma rukama o římsu, obrácen k maršálovi zády. Po chvíli slyšel zaklapnout dveře. Znovu osaměl. Noční vítr mu ovíval tvář, slyšel hluk ze saloonu a na ulici viděl potácející se opilé horníky.

V horní části ulice vystoupil ze stínu muž, přistoupil k neuvázanému koni a neohrabaně se na něho vyšvihl. Zvedl ruku a zamával štíhlé ženě, která stála na balkoně.

Potom pobídl koně a projel ulicí. Kerrigan by toho muže poznal mezi tisíci jezdci.

Byl to Frank Younger.

Miles Kerrigan se probudil ještě před svítáním. Vstal a začal se oblékat. Spěchal. Odcházel po špičkách, aby neprobudil Harrise, který spal o dva pokoje dál.

Nechtěl, aby ho Harris doprovázel k Frankovi.

Ranní vzduch příjemně chladil.

Kerrigan vyjel pomalu z města. Měl před sebou dlouhou cestu. Kromě toho, že musel objíždět město, sledoval správnou trasu, která ho měla dovést k Frankovi. Na široké cestě mezi domky se necítil bezpečně. Jakmile se dostal z města, nasadil ostré tempo.

Slunce ještě nevyšlo, ranní západní vítr vanoucí z hor přinášel vůni saguárů. Když Kerrigan dorazil na místo, stálo už slunce na šířku dlaně nad obzorem.

Odvedl koně dozadu za domek. Spatřil, jak se u studny umývá do půli těla obnažený muž. Chlap sáhl po revolveru na kraji studny, hned jak ho zpozoroval. Pak Kerrigana poznal a nechal revolver klesnout.

„Ty, Milesi?“ zeptal se překvapeně. „Nečekal jsem tě tak brzo. Stalo se něco?“

Ranger sesedl a přišel k Frankovi.

„Maria Vargasová ti neřekla, že přijdu?“

„Maria?“ Younger se podíval směrem k domu. „Ne, už spala, když jsem přijel – a ještě spí. Co se stalo?“

„Byl jsem tu včera,“ řekl Kerrigan. „Když jsem se vrátil do města, pokusil se mne někdo zabít.“

„Ale.“

„Domníváme se, že by to mohl být jezdec v kukle.“

„Kdo se domnívá?“

„Soudce Harris a já.“

Younger si změřil Kerrigana zvláštním pohledem. Pak si zastrčil zbraň za pás.

„Nikoho z nich jsem ještě neviděl,“ odpověděl.

„Asi před týdnem jsem dostal depeši bez odesílatele, která obsahovala pár pozoruhodností. Byla v ní řeč o přelíčení s mužem jménem Burdick, který údajně patřil k jezdcům v kuklách. Depeše dorazila v den Burdickova zatčení. V tom samém dopisu jsem byl požádán, abych dorazil do Gunlocku a abych…“

Ručník ve Frankových rukou klesl pomalu k zemi. Tvář, která se ukázala za ním, se zdála Kerriganovi úplně cizí. Ohromeně si ji prohlížel.

„Mluv dál!“ řekl stručně Frank.

„Když jsem tě spatřil tehdy na ulici v Gunlocku, doufal jsem, že to ty jsi poslal tu depeši.“

„Proč?“

„Ještě doufám, Franku.“

„Ptal jsem se – proč?“

„Potřebuješ pomoc. Přijmi ji od starého přítele, který má vůči tobě dluh.“

„Ty mi nic nedlužíš.“

„Ne? Já si vzpomínám, jak jsi mi v přestřelce se Slaterovou bandou zachránil život. Vlastním tělem jsi zachytil kulku, která patřila mně.“

Frankovou tváří projel záchvěv. Jeho pohled na okamžik ztratil onu typickou tvrdost a chlad.

„To byla spíš náhoda,“ namítl, ale v hlase už neměl tu jistotu. „Kromě toho mě kulka jenom škrábla. Nic mi nedlužíš.“

„Franku, takže ty jsi depeši neposlal?“

„Ne, proč bych to dělal?“

Kerrigan se opřel o obrubu studny a vytáhl váček s tabákem. Díval se na něj, když řekl: „Franku, nevím, o jakou hru se tady jedná, ale doufám, že do ní nejsi zapletený.“

„Společnost San Angelo mě pověřila vytvořením skupiny jezdců v kuklách,“ odpověděl Younger. „Víš, jaká odměna je vypsána na vaše hlavy? Deset tisíc dolarů, příteli!“

„Chceš říct, že ti jde o peníze?“

Kerrigan si utrhl zápalku a zapálil si cigaretu.

„Ano.“

„Nevěřím ti, Franku. Proč už ke mně nemáš důvěru?“

Younger na něho dlouze pohlédl. Potom řekl něco, co mohlo znamenat velmi mnoho anebo vůbec nic.

„Každý muž musí jít svou vlastní cestou. Tenhle svět mi hodně vzal. Nohu, ženu, budoucnost. Zůstalo mi pouze jedno. Tohle.“ Ukázal rukou na revolver. „S touhle zbraní získám zpátky všechno, co mi svět vzal. Pustím se do boje. Co můžu ztratit? Nic. Ale co všechno můžu získat! Za všechnu tu bolest a zoufalství, které jsem musel snášet, se teď pomstím. Nestůj mi v cestě, Milesi! Nenuť mne zapomenout, že jsme kdysi byli přátelé!“

„Máš přece syna,“ namítl Kenigan. „Tvé mexické děvče tě miluje. Možná si to nezasloužíš, ale ona tě i přesto miluje.“

„Maria?“ Pokrčil širokými rameny. „Nic pro mne neznamená… A Timmy? Timmy jednou povede mnohem lepší život, než jsem měl já. Nebude mít rozdrcenou nohu. Svět mu bude ležet u nohou.“

„Každý člověk má svůj osud. Ten nemůžeš pro svého syna změnit, Franku. Každý má své poslání. A Maria? Nic pro tebe neznamená? Raději jezdíš do města, aby ses setkal s Fee Maldenovou, že je to tak?“

Younger se otočil a odložil ručník. Při posledních Kerriganových slovech sebou trhl, jako když do’ něj střelí. Oči mu žhnuly jako plameny. Ale v mžiku se uklidnil a plamen v jeho očích ochabl.

„Nemíchej se do věcí, které se tě netýkají,“ zasyčel. „Tím myslím i záležitost s Fee. Rozumíš?“

„Mluvil jsi dostatečně hlasitě. S kým je častěji, s tebou anebo s Cavenoughem?“

Kerrigan uhnul před pěstí, která ho měla zasáhnout do tváře.

Younger ztratil rovnováhu a zapotácel se.

Kerrigan ho zachytil.

„Franku, přestaň! Co blázníš!“

Younger se mu vytrhl a pevně se zachytil okraje studny.

„Drž hubu, Milesi!“ řekl s odvrácenou tváří. Jeho hlas zněl chraptivě a prozrazoval rozčilení, které ho ovládlo.

„Franku, nemůžeš před pravdou zavírat oči! Proč si chceš zničit celý život?“

„Chceš říct: to co z něj zbylo…“ prohodil Younger. „A co mi z něj zůstalo?! Jenom tohle.“ Ukázal pěstí na dřevěnou nohu. „S touhle ženou, s Fee Maldenovou začnu nový život. Nevíš, co pro mne znamená.“

„Já jenom vím, že chceš bezpodmínečně začít nový život, aniž bys skoncoval s tím starým,“ odpověděl Kerrigan a položil mu ruku na rameno.

Frank ji setřásl.

„Pravděpodobně jsem ve svém životě propásl mnoho šancí. Ale to je pryč. Této šance se hodlám pevně chopit. Pevně, rozumíš? A oběma rukama!“

„Franku!“ řekl Kerrigan naléhavě. „Já jsem tuto hru ještě neprokoukl, ale jsem odhodlaný učinit tomu rázný konec.“

Frank svěsil hlavu a položil ruku na bedra, takže se téměř dotýkal revolveru.

„Máš pravdu,“ odpověděl. „Nevíš nic, vůbec nic, ale chceš tuhle hru ukončit, bez toho abys o ní cokoli věděl. Dobrá, začni se mnou. Teď hned, jestli chceš! Pokud ne, kliď se z mého pozemku!“

„Franku!“

„Měl bys zmizet!“

Kerrigan se otočil a vyšvihl se do sedla. Podíval se na Youngera, jehož ruka se stále ještě nacházela v nebezpečné blízkosti revolveru.

„Pokud budeš potřebovat mou pomoc, znovu přijdu.“

„Přeji si jenom jedno,“ odsekl chladně Frank, „abych tě už nikdy neviděl…“

„To přání ti bohužel splnit nemohu. Nejpozději při transportu stříbra se znovu uvidíme. Franku, oba pojedeme v čele výpravy. Třmen vedle třmene, jako kdysi… Budu ti stále nablízku.“

Dotkl se okraje klobouku a pobídl koně.

Younger stál strnule u studny a díval se za vzdalujícím se jezdcem. Náhle jím zalomcoval strach. Vrhl pohled na zbraň ve své ruce, potom se otočil a ztěžka ji položil zpět na roubení studny.

Kerrigan se šel najíst do saloonu King’s. Byl si nyní stoprocentně jistý, že Frank je v této hře zapletený. Ale jakou hraje roli a na čí straně ve skutečnosti stojí – to nedokázal posoudit.

Younger byl zahořklý muž, divoký, nebezpečný vlk jak pro jednu, tak pro druhou stranu. Jeho rychlost při střílení ho činila ještě nebezpečnějším.

Kerrigan hledal v saloonu nějaký malý volný stůl. Objevil se barman, položil ruce na zástěru a zeptal se ho, jaké má přání.

Najednou Kerrigan spatřil, jak se ve dveřích vynořil důvěrně známý klobouk. Soudce Harris si ho všiml a uličkou mezi stoly si to namířil přímo k němu.

„Dnes ráno jste mě pěkně napálil! Proč jste na mne nepočkal?“ zeptal se rozhořčeně.

„Protože jsem musel zařídit něco, u čeho mohli být pouze dva,“ namítl Kerrigan.

„Domnívám se, že jedním jste byl vy a tím druhým – Frank Younger! To je od vás milé. Jak vidím, ráčil jste objednat dvě whisky. Která je pro mne? Tato? Děkuji.“

„Co vlastně celý den děláte ve městě, kromě jídla a pití?“ zeptal se Kerrigan.

„Já?“ usmál se Harris. „Pozoruji.“

Jeho úsměv nebyl strojený. V tomto momentu Kerrigan zjistil, naproti komu to vlastně sedí. Ještě nikdy to nepocítil tak silně jako právě z tohoto pohledu. To co se ukrývalo za touto maskou, byl precizní, chladně uvažující rozum, který počítal se vším a který se nikdy nedopouštěl chyb. Pravý soudce Samuel Harris – to nebyl ten komicky nemotorný muže s cylindrem, ten muž s ostýchavým úsměvem. To všechno byla jenom maska. Za ní se skrýval skutečný Samuel Harris, chladně kalkulující, nemilosrdný ochránce práva. Ano, pouze pozoroval, ale jeho očím nic neuniklo. V hlavě si shromažďoval fakta, ze kterých si utvářel bezchybný obraz. Jeho bystrý rozum si skládal kamínek po kamínku, celou mozaiku. Proti tomuto mozku neměl nikdo šanci.

Jakmile si toto Kerrigan uvědomil, zeptal se: „A co jste vypozoroval, Harrisi?“

„Již dříve jsem zjistil, jak fascinující žena je paní Maldenová, Kerrigane.“

„Jak jste na to přišel?“ zkoumavě se zeptal Kerrigan a obracel si v ruce sklenku whisky.

„Přivedl mě k tomu její přítel,“ ušklíbl se Harris. „Včera večer jsem ho viděl od ní odcházet.“

„Vám nic neunikne.“

„O tom bych si rád promluvil, Neznám nic záhadnějšího a rozporuplnějšího než lidské srdce. Viděl jsem bezcitné vrahy před soudem plakat jako malé děti. Zvláštní bylo, že neplakali kvůli strachu z trestu. Nikdy jsem se nedozvěděl proč vlastně plakali. Ale nechci vám dělat přednášku. Jenom chci, abyste věděl, že dokážu hodně pochopit, protože jsem toho už hodně viděl.“

Hostinský přinesl jídlo.

„Čas hodování,“ pronesl Harris.

„Vy nebudete jíst, Harrisi?“

„Ne. Já začínám jíst až k Večeru to, co ostatní mají v poledne. Vždycky to mám trochu popletené.“

Kerrigan na něho pohlédl a pak s cinkotem položil vidličku s nožem zpět na talíř.

„Nejste vůbec popletený. Vy se jenom ukrýváte jako chřestýš a úplně klidně čekáte, až se k vám přiblíží kořist.“ V Harrisových očích se na okamžik zablesklo.

„Máte o mně vysoké mínění,“ řekl. „Možná až příliš vysoké.“

Sáhl do tašky, vytáhl zlatý půldolar a hodil ho na stůl. Potom vstal a zasunul židli.

„Zvu vás na drink,“ řekl Kerrigan a hlavou pokynul směrem k zlatému půldolaru.

Soudce pokrčil rameny. „Nikdy nepiju něco, co si sám nezaplatím, člověk musí v životě za všechno platit. Pamatujte si to!“

Potom se rychlou chůzí vzdálil.

Po jídle odešel Kerrigan do svého pokoje a posadil se na kraj postele.

Přemýšlel o smyslu Harrisových slov. Ano, člověk musí v životě za všechno zaplatit. Avšak výhrůžka v těchto slovech nemířila na něho, ale na Franka Youngera. Harris měl pochybnosti, jestli je Kerrigan ochoten splnit jeho příkaz, anebo jestli má přednost staré přátelství k Frankovi.

Takže i Harris tuší, či spíše ví, že Frank je do toho zapletený. Harris zachytil stopu, a bude ji neúnavně sledovat, dokud jej nedovede k cíli. Ale jakou roli hraje Frank v boji mezi těžební společností a jezdci v kuklách? Na čí straně stojí?

Kerrigan se postavil před zrcadlo, které viselo nad umyvadlem, a vytáhl zkusmo revolver. Ano, byl rychlý, ale Frank byl ještě rychlejší. Nejednou ho viděl střílet.

Ale pokud byl tak rychlý, nemělo by mu působit těžkosti vypořádat se s jezdci v kuklách. Proč ták neučinil? A co ten telegram? Když ho neposlal Frank, tak kdo tedy?

Na konci jeho úvah stála otázka, která mu způsobila zvláštní pocit. Pokud by se v budoucnu musel s Frankem utkat, kdo by přežil?

Když Frank dorazil domů, slunce už stálo vysoko nad obzorem. Pomalu vjížděl do rozpáleného údolí. Vracel se z hornického tábořiště, kde s Cavenoughem probírali podrobnosti dalšího transportu stříbra.

V posledních dnech se toho hodně změnilo. Kerriganův příchod narušil jeho svět. Až do té doby bylo všechno v pořádku. Ale Kerrigan, který mu připomněl minulost, tu minulost, na kterou se snažil nemyslet, jím otřásl. Proč? Nevěděl. Minulost v něm stále hluboko vězela. Byl přesvědčen, že minulost jako něco špatného vypudil ze svého života. Jeho budoucnost se jmenovala Fee Maldenová a měla její tvář, její hlas i postavu.

Věděl, jak velmi se upnul na tuto ženu. Po těch pochmurných létech pro něho znamenala všechno. Ale kam vede cesta, po které jede? Kde se nachází cíl, pokud vůbec nějaký je? Hacienda v jižním Mexiku, o které snil? Život v bohatství, který si přál?

Frank byl náhle vytržen ze svých myšlenek. Přiblížil se k domu, před nímž. stáli uvázaní dva koně. Bezděčně zastavil koně a těžkopádně si poopravil třmeny Oba koně znal. Téměř podvědomě sáhl na bedra a povytáhl si opasek. Potom mlaskl jazykem a jel pomalu dál. Ze stínu domu vystoupil muž. Vykročil do oslepujícího slunečního světla.

„Nazdar, Franku!“ pozdravil ho a nedbale mávl levou rukou.

Muž měl na sobě jednoduchý kovbojský oděv. Vysoké holínky mu sahaly až po kolena.

„Nazdar, Rayi!“ odpověděl Frank.

„Museli jsme dlouho čekat,“ řekl Raymond Shears. „Byl jsi u Caverrougha?“

„Ano.“

„Výborně,“ odpověděl Raymond a odplivl si.

„Nejsi tady sám?“

Shears zavrtěl hlavou. „Je tu se mnou Billy Tabeshaw.“

„Kde?“

„V domě.“

Younger ztuhle slezl z koně a zavolal: „Timmy, pojď a zaveď mého koně do stáje!“

V domě se nic nepohnulo.

Frank vzhlédl a střetl se se Shearsovým pohledem.

„Nenamáhej se, Franku. Timmy tady není.“

„Cože?“ zeptal se chraptivě Frank.

„Řekl jsem: Není tady!“ zopakoval Shears. –

„Co to má znamenat?“

„Jen to, že jsme ho odvezli pryč.“ Shears se ušklíbl.

„Odvezli jste ho pryč?“

„Ano, Franku. Kvůli bezpečnosti, abych tak řekl,“ Shears vycenil zuby.

Ve Frankově tváři trhlo. „Vy jste…“ řekl, potom mu však selhal hlas.

Frank přikročil k Shearsovi, který vzápětí sáhl po revolveru. Ale Frank byl rychlejší.

Shearsova ruka ještě nenahmatala zbraň a už se díval do Youngerovy hlavně.

Frank se jediným krokem ocitl u Shearse a pažbou zbraně ho udeřil do břicha.

„Kde je Timmy?“ zeptal se ostře. Tvář se mu změnila.

Shears se díval do očí, ze kterých sálala nenávist.

„Nic se mu nestalo, Franku, nezkřivili jsme mu ani vlásek. – Dej tu věc pryč!“

Frank Younger mu zatlačil pažbu ještě hlouběji do břicha, druhou rukou ho uchopil za límec košile, aby se mu nepokusil uniknout.

„Nech mě být!“ dusil se Shears. „Billy tě má na mušce, nech mě být nebo…“

„Má pravdu, Franku!“ ozval se skuhravý hlas z domu.

„Pusť ho! Mířím ti přesně na hlavu. Chceš dopadnout jako Burdick?“

Frank Shearse pomalu pustil a otočil se. V otevřených tmavých dveřích stál Apač Billy Tabeshaw a držel winchestrovku připravenou k výstřelu. Byl skoro celý v černém a vypadal proto jako běloch. Jen ostře řezaná tvář se širokými lícními kostmi prozrazovala, že je indián.

„Odlož zbraň!“ poručil mu přerývaným, temným hlasem.

Frank pomalu zastrčil zbraň zpět za pás a vrhl úsečný pohled na Shearse.

„Kdo vás poslal? Není tu Dancer?“ zeptal se.

„Dancer je v Gunlocku,“ odpověděl Shears. „Podívá se po tvém příteli. Ten mladík ještě žije. Billy včera v noci selhal.“

„Měl přes rameno sedlo,“ prohodil Tabeshaw. „V té tmě jsem to hned nerozeznal.“

Houpavým krokem přistoupil blíž. Winchestrovka mu visela volně v pravé ruce, ale ukazovák stále tiskl spoušť. Frank Younger na něho upřeně pohlédl.

„Není to můj přítel,“ řekl chraplavým hlasem.

Tabeshaw se ušklíbl. „Ne? Kdoví? Nebyl jsi taky u rangerů? A on je stále ještě ranger. Dokáže divoká kočka opustit své území?“

Frank Younger se obrátil a popadl Shearse za rameno. „Kde je můj chlapec? Kde je Timmy?“

Shears se prudkým pohybem osvobodil. „Může být, že už není tvým přítelem. Ale my sázíme na jistotu. Pozítří vyráží do Gunlocku transport se stříbrem. A my bychom velmi neradi, abys náhle změnil názor, Franku.“

Ve Frankově tváři trhlo. „Za tohle zaplatíte,“ procedil mezi zuby.

„Mysli raději na svého chlapce a na tu mexickou holku,“ odsekl Shears. „Nevyplácí se od nás odejít. To přece víš, Franku, nebo ne?“

Frank se zahákl palci o široký revolverový opasek, když ho Shears posměšně pozoroval. Potom se zeptal: „Rayi, ona o tom ví?“

„Ona?“ Shears se ušklíbl. „Ano, Franku, byl to její nápad.“

Kerrigan pomalu sestoupil po schodech do hotelové haly a hodil vrátnému své klíče.

„Soudce Harris se po vás ptal,“ oznámil mu vrátný.

„Kde je?“

„Nahoře ve svém pokoji.“

Kerrigan sáhl do kožené vesty a vyndal pětidolarovku.

„Příteli, neviděl jste mne. Jasné?“ S těmi slovy hodil peníze na pult.

„A když se po vás bude shánět?“

„Pak mu řekněte, že jsem už odjel a že zůstanu přes noc v tábořišti.“

Kerrigan vyšel před hotel. Všude vládla tma, pouze před saloonem a barem zářily pouliční lampy. Ty byly jiné než v jižanských dobytkářskýchměstech. Zde v divokých hornických městech byly vždy zapotřebí. Horníci přicházeli večer co večer a proměnili město v divoký kotel, ve kterém se pilo, zpívalo a střílelo.

Kerrigan šel kousek k saloonu Lipan a podíval se dovnitř skrz létací dveře.

Nad hracím automatem se vznášel hustý dým. Každý do něj házel centy, ale přesto zněl poměrně rytmicky.

V sadní části velké místnosti, která sloužila jako hrací saloon, se točila ruleta. Stoly, u kterých se hrály pokr a faro, byly plně obsazeny horníky.

Kerrigan rozrazil rameny dveře a vstoupil. Našel si místo u výčepního pultu a nechal si nalít whisky.

„Dnes je tu hodně lidí, že?“ zeptal se mohutného hospodského.

„Tady je to tak každý večer,“ zněla odpověď.

„Saloon paní Maldenové je největší v Gunlocku.“

„Saloon Lipan patří paní Maldenové?“ vrhl na něho krátký pohled Kerrigan.

„Nejste obeznámen s místními poměry, co? Jste tu cizí?“ zašklebil se hostinský.

„Ano.“ Kerrigan posunul sklenku přes pult. „Dejte mi ještě jednu,“ řekl.

„Další jde na účet podniku,“ ozval se za nim temný ženský hlas.

Kerrigan se otočil a zvedl obočí. „Jste k cizincům vždy tak štědrá, paní Maldenová?“

„Jen pokud se jedná o rangery.“

Fee Maldenová zůstala stát blízko něj a s úsměvem ho pozorovala. Měla na sobě tmavé šaty s hlubokým výstřihem. Obličej měla přehnaně nalíčený, působila proto trochu uměle. Ale i přesto vypadala velmi krásně. Její tmavé oči se zaleskly.

„Našel jste, co jste hledal?“ zeptala se, když hostinský postavil na pult dvě sklenky s whisky.

„Ne.“

Sáhla po své sklence. „Tak potom tedy – hodně úspěchů, rangere! Na zdraví!“

Nenapil se.

„Jste tady kvůli povyražení, nebo něco určitého hledáte?“ zeptala se.

„Jedno i druhé,“ odpověděl. „Je nudné sedět sám v zasmušilém hotelovém pokoji. To je všechno.“

„Tady určitě najdete, to co hledáte,“ ujistila ho s úsměvem. „Co tak dát si poker?“

„Pokud poskytnete karty…“

„Já karty nikdy nevezmu do ruky. Ale v mém saloonu se hraje poctivě.“

„Nic jiného bych ani neočekával.“

Za sklenkou se znovu usmála. Byla jistě nejvíce žádoucí ženou, kterou kdy poznal. Zcela Franka chápal.

„Pozoruhodné, že se žena jako vy odvážila vést saloon zde, v nejvykřičenějším koutě Texasu.“

„Muži mají rytířštější chování, než si dokážete představit,“ namítla. „I když se tu odehrávají každý večer rvačky, nikdy jsem nezažila, aby se někdo odvážil vztáhnout na mne ruku.“

„A pokud by se někdo takový našel?“

Nadzvedla obočí, „Každý večer tu mám minimálně tři muže, kteří dohlížejí na to, aby se nikdo neodvážil. Nikomu bych to nedoporučovala.“

„Je to jeden z těch mužů?“ zeptal se Kerrigan a pohybem hlavy ukázal na muže, který stál u stolku a díval se jejich směrem.

Byl to urostlý, ramenatý muž. Na sobě měl sněhobílou košili, květovanou hedvábnou vestu, úzké jezdecké kalhoty a vysoké holínky. Na bedrech mu visely revolvery. Zbraně byly zasunuty tak hluboko, že kožené řemínky, které je upevňovaly, sahaly téměř ke kolenům.

Fee Maldenová se letmo podívala za sebe a potom řekla: „Ano, to je jeden z nich.“

„Vypadá, že umí dobře zacházet se zbraněmi.“

„Sám jste to přece řekl: Jsem jenom žena, a Gunlock je nejhorším koutem Texasu.“

„A co říká Rance Cavenough tomu, že jeho snoubenka vede takový saloon?“

„Rance? Oh, Rance není nic víc než dobrý přítel. Byl to on, kdo vás zavolal?“

„On s vámi o tom nemluvil, madam?“

„Ne. Nikdy nehovoříme o jeho práci. Ani o mé. Má velké starosti. Myslíte, že mu dokážete pomoci?“

„V to doufám.“

„Ale víte, jak je ta hra, do které jste se pustil, nebezpečná?“

Kerrigan se na ni pozorně podíval. Pokoušel se číst v jejích očích.

„Jsem placený za to,“ namítl, „že hraji nebezpečnou hru. Je to mé povolání.“

Potřásla hlavou. „Proč to vlastně děláte? Co vás v tom drží? Vždyť vám to sotva stačí na živobytí. Proč dáváte svůj život v sázku?“

„To je velmi jednoduché. Někdo to dělat musí.“

„Ale proč právě vy?“

„A proč ne?!“

„Protože nejste žádný nebezpečný pistolník. To se aspoň domnívám. Nemáte v očích onen záchvěv, který je pro ně typický.“

Kerrigan začínal chápat, co Franka Youngera na této ženě tak přitahuje, ale něco uvnitř mu říkalo: Nenech se nachytat!

„Napijeme se ještě?“ zeptal se.

„Ráda. Georgei, ještě dvě! A nyní, rangere, vyprávějte mi něco o sobě.“

Kerrigan spatřil přes její ramena, jak se náhle rozletěly dveře saloonu a dovnitř vkročil muž. Zůstal stát a přejel saloon jediným pohledem. Ten muž byl Frank Younger. Jakmile spatřil Kerrigana sedět proti Fee, zaměřil pohled na muže u karetního stolku.

Fee musela zaregistrovat jeho pohled, protože se otočila. Kerrigan si všiml, že jakmile spatřila Franka, na okamžik zbledla. Frank se pomalu prodíral mezi stoly a namířil si to k muži u karetního stolu. Přikročil k němu a na zlomek vteřiny zůstal stát. Pak ho bez jakéhokoli varování uchopil levou rukou za rameno a pravačkou ho udeřil.

Dotyčný už neměl čas na obranu, protože sletěl k zemi a strhl stůl při pádu na zem. V Youngerově ruce se náhle objevil revolver.

Kerrigan očekával střelbu, ale nedočkal se. Místo toho zaslechl Frankův chraplavý hlas.

„Kde jsou? Kam jsi je zavedl? Mluv!“

Fee Maldenová se vzdálila od výčepu.

Kerrigan si všiml, že hospodský sáhl pod pult. Pravděpodobně tam měl ukrytou zbraň.

„Polož ruce na pult a nehýbej se!“ řekl tiše, ale ostře Kerrigan.

Fee Maldenová zůstala stát u Franka. „Odlož zbraň, Franku,“ řekla. „Prosím!“

„Nemíchej se do toho, Fee!“

„Franku, já tě prosím!“

„Nejdřív chci vědět, kam je zavedl.“

„Ne tady.“

Kerrigan si všiml, jak se muž, kterého Frank udeřil, postavil. Jeho ruka sáhla po revolveru, ale Fee jej chytla za rameno.

„Tome, jdi ven!“ přikázala Fee.

Uchopila Frankovu ruku s revolverem a jemně ji zatlačila dolů.

Kerrigan zaslechl, jak říká: „Ne tady, Franku! Prosím tě, pojďme si o tom pohovořit jinam.“

Younger se zeptal: „Ty s tím nemáš nic společného, že ne? Řekni, že s tím nemáš nic společného, Fee.“

„S čím?“

V Youngerově tváři se zračil vnitřní boj. Po chvíli zasunul revolver zpět za opasek.

„Já to věděl,“ řekl.

„Franku, pojď dovnitř. Probereme to v mé kanceláři.“

Frank si přetřel tvář hřbetem ruky. Muž, kterého udeřil, šel pomalu k pultu. Doprovázel jej Frankův pohled… A náhle si všiml Kerrigana. Protáhl tvář. Oči se mu zúžily.

„Špehuješ mě?“ zeptal se ostře.

„Dávám si jenom whisky,“ odpověděl klidně Kerrigan.

„Chutná ti?“ Jeho tvář byla nehybná a chladná.

„Ne.“ Kerrigan pokroutil hlavou. „Má zvláštní příchuť. Nechutná mi.“

Younger odsunul Fee stranou a přistoupil k němu. Pravačka visela nad revolverem.

„Zapomněl jsi na moje varování, aby ses neodvážil ještě jednou přijít mi do cesty.“

„Jak bych na to mohl zapomenout. Mluvil jsi dost nahlas.“ Ozval se šramot židlí, jak muži, kteří se nacházali ve směru střelby, ustoupili dozadu. Znenadání se mezi oběma muži vytvořila široká mezera. Kerrigan se ještě stále opíral o pult a držel svou sklenku whisky.

„Franku, jsi opilý. Promluvíme si zítra ráno, až vystřízlivíš.“

Zbledl. „Opilý? Ano, jsem opilý.“ A potom nenávistně a hořce zavrčel; „Tebou to všechno začalo. Proč jsi musel přijít. Chceš mi zničit život?“

„Jsem tu, protože myslím, že potřebuješ mou pomoc,“ namítl Kerrigan.

„Nepotřebuju tvou pomoc! Vidíš, jsem opilý. Pravděpodobně bys byl teď rychlejší než já. Pokud chceš, nechám ti první ránu.“

„A co získá ten, kdo druhého zabije?“ zeptal se Kerrigan. „Střílet na přítele je špinavost.“

„Nemusíš brát žádný ohled,“ zaznělo z Youngerových úst.

„Daruju ti tvé přátelství. K čertu s ním a s tebou taky!“

Kerrigan postavil sklenku na pult a Pomalu kráčel ke dveřím. Ozval se Youngerův hlas: „Zůstaň stát a otoč se, nebo ti střelím do zad.“

Zaznělo tvrdé kovové cvaknutí revolveru.

Kerrigan zůstal stát, ale neotočil se.

„Nebudu ti v tom bránit,“ odpověděl a celé jeho tělo se napjalo.

Younger byl, teď to věděl, opilý. A v tomto stavu nebylo vyloučeno, že skutečně vystřelí. A pokud by se Kerrigan teď otočil, žádná moc na světě by nezabránila střelbě. V momentu, kdy by se obrátil, by Younger stiskl spoušť a předběhl by ho.

„Nebudu ti v tom bránit,“ zopakoval pomalu. „Ale ty si budeš muset pospíšit, protože já jsem třemi kroky venku a pak jsi promrhal svou šanci, příteli!“ Pozvolna vykročil. Frank na něho stále mířil. Jeden krok, druhý, ještě jeden… Ocitl se u létacích dveří, každý sval těla napjatý k prasknutí. Dveře za jeho zády zaskřípaly.

Jakmile vykročil do pouličního prachu, ucítil, jak mu po celém těle stéká pot.

Zvolna šel Hlavní ulicí k hotelu. Srdce mu ještě stále divoce bušilo. Teprve nyní si uvědomil, jak těsně unikl smrti. Stačil jediný chybný pohyb v saloonu a všechno by bylo jinak…

Frank Younger zavřel dveře kanceláře a zády se o ně opřel. Jeho tvář byla ještě stále bledá, bez života. Tmavé vlasy nad čelem měl zpocené a rozcuchané, pod očima tmavé stíny…

Zrakem sledoval štíhlou, světlou postavu Fee Maldenové, která procházela tmavou místností. Pak zaslechl škrábání. Zacinkal skleněný zvon petrolejky, rozjasnilo se a Frank mohl Fee vidět zřetelněji. Odlepil se ode dveří a pomalu kulhal směrem k ní. Každou sekundu svého života v posledních létech proklínal dřevěnou nohu, ale v tomto okamžiku to bylo nesnesitelné. Zůstal stát za Fee. Objal ji kolem ramenou. „Vím, že s tím nemáš co dělat,“ řekl vroucně. „Věděl jsem, že Shears a Tabeshow lhali.“

Opřela hlavu o jeho hruď. „Nemám s tím nic společného, to ti přísahám. Chtěla jsem to Tomovi rozmluvit, ale znáš ho…“

„Ano, znám. Byl bych ho zabil, kdyby ses mezi nás nepostavila.“

„Neměl jsi ho zbít,“ řekla a přitiskla se k němu.

„Neměl jsem ho zbít? Fee, zapřísahám tě, víš, kam odvedl Timmyho a Mariu? Pokud to víš, pověz mi to!“

„Nechtěl mi to říct,“ odpověděla tiše a váhavě. „Nevím.“

„Nemáš aspoň tušení, kde by mohli být? Možná je vzal do Mexika.“

Prudce se otočila a objala ho. Její měkké horké rty se přitiskly na jeho. Konečně se od ní odtáhl.

„Zešílel bych, pokud bys s tím měla něco společného. Fee, proč nemůžeme teď odtud odejít?“

„Šla bych s tebou,“ odpověděla a on cítil, jak mu její rty kloužou po krku.

„Šla bych s tebou hned v tomto okamžiku, ale…“

„Ale?“

„Pomysli na svého chlapce. Co se s ním stane?“

Náhle ji pustil, klesla do křesla.

Frank na ni pohlédl.

„Právě kvůli němu Toma zabiju. On to ještě neví, ale má před sebou asi dva dny života. Jakmile získám Timmyho zpět, zastřelím ho.“

„Netrap se tím, prosím,“ zašeptala. „Mysli na to, že brzy spolu odejdeme do Mexika.“

V Youngerově tváři se něco změnilo. „Znám kouzelné údolí v blízkosti Toreonu, na východním výběžku Sierra Madre. Je to ráj. Ráj, o který budeme bojovat, Fee.“

„Během dvou týdnů tam budeme. „ Frank Younger před ní pomalu klesl na kolena a uchopil ji za ruce. „Miluji tě, Fee. Ty a já, oba budeme v našem údolí šťastní. Pokud bych tě ztratil, znamenalo by to pro mne konec. Zapomenu na všechno, na minulost i současnost. Pro nás existuje jenom zlatá budoucnost. Miluji tě a potřebuji tě. Mohu se vzdát vzduchu, který dýchám, ale ne tebe.“

Poslouchala ho, hladila ho po šíji a usmívala se.

Kerrigan si lehl oblečený na postel. Vysvlékl si pouze bundu a boty. V pokoji byla tma. Z ulice pronikalo málo světla. Hluk v saloonu pomalu ustával. Přemýšlel o zítřku.

Myslel na transport stříbra na klátivých hřbetech mul. Nemohl uskutečnit žádné přípravy, nemohl dělat nic jiného, než se spolehnout na Frankovu přítomnost.

A co Frank udělá? Proč udeřil toho muže v saloonu? Proč vytáhl revolver? Z jakého důvodu se opil? Všechno muselo mít svou příčinu. Uvnitř cítil, že Fee Maldenová s tím má něco společného. Ale Frank ji nekonečně miluje a rval by se kvůli ní do poslední kapky krve. O jakou hru jde? Čeho je schopen muž, který všechno ztratil a je odhodlaný se zbrani v ruce dobýt si to zpět? Někdo venku zaklepal na dveře, Kerrigan zpozorněl. Ruka sáhla pod polštář. Hlaveň revolveru namířil na dveře. Cvakla klika.

„Kdo je tam?“

„Kerrigane, to jsem já, Harris.“

Vstal a otevřel. Harris překvapeně pohlédl na ústí revolveru.

„Nespal jste už?“ zeptal se srdečně, „Smím dál? Děkuji!“

Kerrigan zavřel dveře, ale nerozsvítil světlo. Slyšel, jak Harris ve tmě klesl na postel.

„Co chcete?“ zeptal se ranger.

„Musím si s vámi nutně promluvit. Jinak bych vás v tuto dobu nepřipadl.“

Kerrigan se opřel o stěnu a revolver zastrčil za opasek. „Zapomeňte na rozhovor a zase jděte. Je skoro půlnoc!“

,Je už po půlnoci. Ale potřebuji se s vámi poradit. Zítra možná budete zase pryč, až se probudím.”

„Přece víte, že díky vašemu laskavému zprostředkování povedu transport stříbra společnosti San Angelo.“

„Právě proto jsem tady,“ ozval se ve tmě Harrisův hlas.

„Vím, že jste ho vlastně nechtěl vést. A vím taky proč. Copak vás zajímá společnost San Angelo a její stříbro? Kdepak, může vám být ukradené. Nechtěl jste doprovázet transport, protože máte strach z něčeho úplně jiného. Nemám pravdu? Je mi jasné, že máme oba stejné podezření. Younger je vaším přítelem, to je ten důvod, proč jste raději nechtěl transport doprovázet. Vím všechno. Často jsem se sám sebe ptal, jestli je správné posílat právě vás. Ale kdo jiný může stříbro ochránit, pokud ne vy?

Nikoho jiného neznám. Složil jste přísahu státu Texas a doufám, že na to budete pamatovat. Nevím, co všechno se venku odehraje. Možná se nestane vůbec nic, pak mi bude jasné, že jsem starý blázen. Ale, a nyní mě dobře poslouchejte, pokud se něco venku stane, pamatujte na svou přísahu. Rozumíte, co tím chci říct?“

Kerrigan beze slova přikývl.

Pak ve tmě zaslechl, jak zavrzala postel a věděl, že Haris vstal. Viděl jeho siluetu před oknem a slyšel jeho slova: „Pamatujte na to, co jste přísahal a za co bojujete.“

„Ano.“

„Kerrigane. Nikdo vám to nemůže vzít, a nikdo vám neusnadní vzpomínky, ty si zapamatujete jednou provždy. Ale i přesto to musíte udělat. Zákon to žádá. Musíte to udělat, musíte to vydržet a jednat tak, abyste byl té hvězdy, kterou nosíte, hoden. Jakmile jsem zpozoroval vaše váhání ohledně Franka Youngera, věděl jsem, že máte pochybnosti. Někdy je cesta, kterou musíme jít, velmi trpká. Nikdo nestřílí rád – na přítele.“

Náhle vstal.

Pak Kerrigan spatřil jeho přibližující se temnou siluetu.

Harris sáhl po klice se slovy: „Konejte, co musíte a – hodně štěstí.“

„Tady jsou muly,“ ukázal Cavenough z okna.

Kerrigan spatřil muly, které pohánělo pár dělníků.

„Kolik jich je?“ zeptal se.

„Dva tucty.“

Byl podvečer, slunce vypadalo jako krvavý kotouč. V pozadí se tyčily tmavé hřebeny Davisových hor. Dovnitř pronikalo troubení mul. Na bocích nesly pytle, nebyly vsak ještě naložené.

Kerrigan se otočil a podíval se dozadu ke stolu, kde seděl Younger.

Frank už hodiny neřekl ani slovo. Ve tváři se mu zračily stopy alkoholu, památka na předešlý večer, ale oči byly jasné a střízlivé. Dřevěnou neohebnou nohu měl nataženou daleko od sebe.

Kerrigan zahákl palce za opasek se zbraněmi a prohlásil: „Vyrazíme, jakmile zapadne slunce.“

„Kolik mužů potřebujete na pohánění mul?“ otázal se Cavenough.

„Vezmeme si s sebou pouze čtyři muže,“ odpověděl hlasem, který nesnesl odpor.

„Čtyři?“ Cavenough se ocitl dvěma rychlými kroky u něho a chytil ho za rameno. „Zbláznil jste se?“

Kerrigan se trhnutím uvolnil. „Muly seřadíme do dvou řad. Dva muži povedou jednu řadu.“

„K transportu jsem připravil dvacet mužů,“ řekl rozčileně Cavenough.

„Já vím,“ přisvědčil rozvážně Kerrigan. Pomalu zvedl zrak od mapy a setkal se s Frankovým pohledem. „Stříbro se nebude transportovat na mulách,“ řekl hlasem, ve kterém zazníval zvláštní podtón.

V Youngerově tváři trhlo a podíval se tázavě na Milese.

„Jak chceš teda stříbro transportovat?“ zeptal se nezvykle klidně.

„Ve vozech,“ namítl Kerrigan. „Hodinu po tom, co opustíme tábor s karavanou mul, vyrazí dva vozy se stříbrem do Gunlocku, přesně po staré známé trase jako obvykle. Cesta bude volná a nikdo nezadrží skutečný transport. Těch dvacet mužů, které jste objednal jako eskortu, bude doprovázet transport. Co chci od vás, jsou dva nejlepší střelci, které máte mezi svými muži.“

Younger se pohnul na židli. „A co bude v pytlech, které ponesou muly?“

„Kameny.“

„Kameny?“

„Ano, příteli, kamení, nic jiného než kamení.“

Frank Younger pomalu vstal a podepřel se. „Čeho tím chceš dosáhnout?“

„Chci, aby stříbro tentokrát bez újmy dorazilo do Gunlocku. Někde na cestě se setkáme s jezdci v kuklách, ale nedostanou ani unci stříbra.“

„A proč nám to oznamuješ teprve teď?“ zeptal se Frank.

„Mám pro to své důvody.“

Cavenough se díval z jednoho na druhého. „Tak teda půjdu ven a mužům oznámím, že nemusí stříbro nakládat.“

Kerrigan přikývl, ale když už stál Cavenough u dveří, prohodil: „Pane Cavenoughu!“

Inženýr se otočil. „Prosím?“

„Kolik mužů ví o transportu?“

„Cože? Nerozuměl jsem?“

„Ptal jsem se, kolik mužů ví o transportu,“ zopakoval Kerrigan, aniž spustil z očí Franka.

„To přece víte, rangere! Vy, já, Younger, soudce Harris a muž jménem Patterson, který spolu s Youngerem tu cestu objevil.“

„A Cavenoughu…“

„Ano?“

„Paní Maldenová o tom transportu ví?“

Kerrigan pozoroval Youngerovu tvář, ale jeho kamenný výraz nic neprozrazoval.

„Odkud by se to dozvěděla? S nikým nezasvěceným jsem o záležitostech v dole nemluvil. Samozřejmě o tom nic neví.“

Kerrigan slyšel, jak se za inženýrem zavřely dveře a pak jak se jeho kroky vzdalovaly.

Frank Younger přistoupil k oknu. Obrácen ke Kerriganovi zády se zeptal: „Co jsi myslel tou otázkou ohledně Fee? Měl jsi zajisté důvod položit takovou otázku, takže…“

Kerrigan se vyšvihl na roh stolu a opřel se lokty o kolena.

„Zdálo se mi, že má velmi blízký vztah ke Cavenoughovi,“ odpověděl. „Bylo by jen přirozené, pokud by o transportu věděla. Vyskytují se situace, ve kterých muži řeknou věci, které by si raději měli nechat pro sebe.“

Frankovy tvrdé, šlachovité ruce sevřely okenní římsu.

„Fee nemá s Cavenoughem nic společného. Je jí v patách, ale ona o něm nechce ani slyšet. Je příliš dobrá pro chlapa, jako je Cavenough.“ Potom se otočil, opřel se zády o okno a řekl: „Fee ze hry vynech. Moc pro mne znamená.“

„Znamená pro tebe totéž, co Timmy, co tvůj vlastní syn?“

Ve Frankově tváři cuklo.

„Poslal jsi ho pryč, anebo on i Ma,ria Vargasová ještě spali, když jsem přijel k vám domů?“

„Byl jsi venku?“ podrážděně se otázal Younger a přivřel oči, tak že mu z nich zůstaly jen úzké štěrbiny.

„Ano, chtěl jsem se poradit s Marií, protože jsem věděl, že strávíš noc u Fee Maldenové v Gunlocku. Chtěl jsem si s ní o samotě pohovořit, aniž by nás kdokoli rušil. Ale dům byl prázdný a já jsem nenašel ani Timmyho, ani Marii. Odvezl jsi je do Gunlocku?“

Younger se díval z okna. Jeho šlachovité tělo se křečovitě napjalo. Pokoušel se něco říct, ale nedostal ze sebe ani slovo. Ze rtů mu uniklo pouze zoufalé zasténání. Kerrigan k němu přistoupil a chytl ho za ramena.

„Franku, proč ke mně nemáš důvěru,“ zeptal se naléhavě. „Zapomněl jsi, že jsme spolu kdysi bojovali, že každý z nás byl ochoten pro druhého nasadit život? Nemohl jsi na to zapomenout. Přiznej si, že potřebuješ pomoc, a přijmi ji ode mne! Když jsme bok po boku bojovali, vzájemně jsme si důvěřovali. Chovejme se jako za starých časů. Podávám ti ruku, přijmi ji. Já ti ji můžu pouze nabídnout, uchopit ji musíš ty!“

Frank trochu natočil hlavu, potom se náhle obrátil a prudkým pohybem udeřil po podávané ruce.

„K čertu, přestaň mě už konečně vábit minulostí. Pokud bych měl volit mezi tebou a Fee, vždycky bych si vybral ji. Časy, o kterých mluvíš, jsou už dávno pryč! Nestavěj se mi do cesty. Nebudu váhat si cestu s revolverem v ruce prostřílet.“

Kerrigan nechal ruku klesnout a pomalu kráčel zpět ke dveřím.

Rozhodnutí padlo. Neodvolatelně. Frank Younger si vybral. A od jeho volby se měly odvíjet další události.

Když opouštěli tábor, slunce právě mizelo za obzorem. Kerrigan a Frank Younger vedli první řadu mul, za nimi následoval druhý tucet těsně za sebou seřazených zvířat. Druhou řadu vedl Patterson s dalším horníkem jménem van Clive.

Cavenough doprovodil Kerrigana k bráně tábořiště a podal mu ruku.

„Vyrazíme hodinu po vás, rangere,“ řekl. „Pokud všechno klapne, bude zítra za svítání stříbro už bezpečně v Gunlocku.“

Kerrigan přikývnul.

„Někde v horách už dřepí chlap s dalekohledem. Jakmile spatří, že opouštíme tábdřiště, nasedne na koně a zburcuje jezdce v kuklách.

Vy pak bez potíží dorazíte se stříbrem do Gunlocku. Pane Cavenoughu, musím vás však v každém případě o něco poprosit…“

„Jistě.“

„Ať zamýšlíte udělat cokoliv, až dorazíte do města, slibte mi, že jako první odevzdáte tento dopis maršálovi. Potom teprve smíte vyhledat paní Maldenovou. Pokud tak neučiníte, postarám se o to, abyste byl postaven před soud!“

Z náprsní kapsy košile vytáhl pomačkanou obálku.

„Napsal jsem to ve vaší kanceláři. Nezapomeňte, vaše první cesta musí vést k maršálovi.“

„Dobře,“ souhlasil Cavenough. Sáhl po obálce a strčil si ji do tašky.

Kerrigan se dotkl okraje klobouku. Cavenough mu stiskl ruku.

„Vám taky hodně štěstí, rangere. Zdá se mi, že ho budete potřebovat.“

Kerrigan dal znamení a karavana se dala do pohybu.

Když se dostali na horskou stezku, cesta začala být náročná. Podle mapy byla sotva míli dlouhá a pouze tak úzká, že po ní mohl projít jenom jeden kůň anebo soumar. Muly netrpěly závratěmi, takže jim hloubka bezmála sto yardů vůbec nepřekážela. Ale nastala taková tma, že bylo sotva vidět na cestu.

Ranger, který měl celou řadu soumarů přivázanou provazem k sedlu, jej uvolnil a pouze volně držel v ruce. Bylo to to jediné, co mohl udělat. Pokud by některé ze zvířat uklouzlo, zřítil by se i s koněm do zející hlubiny. Z pouzdra vytáhl revolver a zastrčil ho za pás, aby ho měl po ruce. Horskou stezkou projížděl s napjatou pozorností.

Jeden kůň s funěním kráčel podél pásu kamenů. Náhle se pod jeho kopyty uvolnil kámen a s rachotem se skutálel přes okraj stezky. Dlouhé vteřiny nic neslyšel, potom se ozval sotva postřehnutelný tupý zvuk. Kerrigan se otočil v sedle a ohlédl se. Podél skalní stěny se klusem pohybovala řada soumarů. Slyšel jejich funění. V dálce spatřil rozmazanou siluetu Franka. Až na ostrý klapot kopyt jel neuvěřitelně tiše. Na obzoru se objevil mléčný třpyt, který předznamenal východ měsíce. Kerrigan si byl jistý, že jezdci v kuklách nepodniknou přepadení na této úzké stezce. Riskovali by, že muly se výstřelem splaší a zřítí se i s nákladem do hlubiny. Ale tam, kde stezka končila, se nabízelo nejvhodnější místo na zadržení malé karavany.

V dlouhé karavaně stačilo zastřelit jednu, dvě muly, které by zablokovaly cestu. Nyní, když vyšel měsíc, bylo vhodné světlo na střelbu. Na konci stezky se tedy nacházelo místo, kde očekával útok, pokud by je jezdci v kuklách chtěli přepadnout.

Kdyby k tomu došlo, Kerrigan věděl, co má dělat. Doufal však, že bez potíží dorazí do Gunlocku.

Stezka takřka neočekávaně skončila. Když přejel malé stoupání, rozeznal sedlo a za ním vynořivší se výběžky hor.

V měsíčním světle se zdál průsmyk tmavý a téměř hrozivý. Všude bylo ticho, jen vítr šelestil ve větvích. Kerrigan zastavil koně a počkal na Franka.

„Je tu ticho, že?“ řekl.

Frank si poopravil třmeny a vrhl přes rameno pohled na soumary. Neodpověděl.

„Teď pojedeme dál spolu,“ oznámil Kerrigan.

„Jak chceš.“

Ve tmě zacinkal postroj. Jeden soumar zafuněl.

„Jak se ten průsmyk jmenuje?“ zeptal se Kerrigan.

„Nemá žádné jméno.“

Dlouhé minuty jeli mlčky vedle sebe, potom se Kerrigan ozval: „Franku?“

„Prosím?“

„Kde je Timmy?“

„Co je ti do toho?“

„Víš, kde je?“

„Ano.“

„Pověz mi to.“

„Řekl jsem, že do toho ti nic není.“

„Vzal jsi ho do Gunlocku?“ zeptal se klidně Kerrigan. Frank Younger neřekl nic.

„Poslouchej, člověka můžou donutit k čemukoli, to dokážu pochopit, Franku.“

„Nevím, co tím myslíš…“

„Franku…“ Kerriganův hlas jej jakoby zapřísahával. „Víš, že ještě stále máš šanci. Ale možná ji máš už jen tak dlouho, dokud nedorazíme k průsmyku. Nechceš mi ještě něco říct.

Youngerova tvář vypadala v měsíčním světle jako nezřetelná světlá skvrna.

„Ne,“ odsekl. Jeho hlas zněl klidně a sebejistě,

„Každý z nás si vybral.“

Jeli dál. Nyní byl průsmyk už velmi blízko.

„Ať se teď stane cokoliv, Franku,“ řekl Kerrigan, „chci, abys věděl jedno: Chtěl jsem ti pomoct a myslel jsem to upřímně. Máš ještě pár minut, ale až dojedeme k průsmyku, budeme stát na dvou stranách. Pak…“

Nemohl větu dokončit. Již téměř dorazili k soutěsce. Frank otočil hlavu a otevřel ústa k odpovědi. V tom stejném okamžiku zaslechl Kerrigan zasvištění kulky. Frank Younger padl na krk koně a pak se bez hlesu sesunul k zemi. Jeho kůň se s pronikavým zařehtáním vzepjal. Soumaři se splašili. Kerrigan pobídl koně, vytáhl revolver a třikrát vystřelil na místo ve skalní stěně, odkud padl výstřel. Zaslechl tlumený výkřik. Temná postava se odlepila od skalní stěny a zřítila se do hloubky asi deseti yardů, kde zůstala ležet mezi skalisky. V průsmyku nyní padaly v rychlém sledu výstřely. Kerrigan zaslechl bolestné sténání nějakého soumara a viděl, jak se zhroutil. Pak za ním zahřměly výstřely. Spatřil Pattersona a van Clivea – stříleli za jízdy. Záblesky střel se míhaly v noční tmě jako komety. Dunění výstřelů mohutnělo.

Kerrigan vykřikl: „Zpátky! Zpátky!“ V tomtéž okamžiku spatřil van Clivea, který se zhroutil k zemi. Noha mu zůstala upevněná v třmenu a splašený kůň ho vláčel za sebou.

Patterson sesedl, vytáhl winchestrovku a vystřelil směrem k tmavé skalní stěně, kde zpozoroval záblesk hlavně.

Kerrigan k němu zamířil. „Vyskoč! Vyskoč!“ zvolal na něho.

Kůň ze sebe vydal to poslední, když Kerrigan cválal k Pattersonovi. Kerrigan se vyklonil ze sedla, aby na něj dosáhl a uchopil jej. Za ním šlehaly výstřely, kulky hvízdaly temnou nocí. Konečně Pattersona dostihl, cítil, jak se horník dotkl jeho pravé ruky.

Chtěl se jej chytit, a tak se dostat do sedla. Najednou Kerrigan spatřil, jak se země před ním rozevřela a noční oblohu ozářil oheň. Na zlomek vteřiny spatřil těsně před sebou Pattersonovu tvář, pak ji ohromná pěst vymrštila pryč. Kerrigan vzápětí cítil, jak jej obrovská síla strhla ze sedla a vrhla do temné noci. Převalil se na bok. Kolem něho se rozléhalo dunění. Noc se proměnila v peklo chrlící plameny. Tělem mu projela strašná bolest. Poslední, co slyšel, bylo mohutné dunění výbuchu. Pak už o ničem nevěděl.

Frank Younger pomalu přišel k sobě. Potřeboval trochu času, aby se probral ze mdlob a uvědomil si, kde je. Když si rukou utřel čelo, spatřil na ní krev. Tiše ležel ve tmě a pokoušel se vzpomenout si, co se stalo. Nevěděl to. Jeho vzpomínky se zastavily v okamžiku, kdy se otočil. Dál už si nic nepamatoval. Konečky prstů si přejel čelo, ostrá bolest ho donutila zasténat. Kdo na něho střílel? Co se vlastně stalo?

Namáhavě se převrátil na stranu a potlačil sténání. Nedaleko něho stáli dva koně. Víc neviděl. Potom zaslechl údery kopyt. Hlava mu klesla k zemi. Zvuk se přibližoval. Ze tmy se vynořila tmavá silueta jezdce. Byla taková tma, že Younger nerozeznal, o koho se jedná. Pomalu a s velkými bolestmi si sáhl na bok a posunul pravačku k pažbě revolveru. Vytáhl zbraň opatrně z pouzdra, zatímco jezdec sesedl a prohlížel si zem kolem koní. Poté se muž narovnal a rozhlédl se kolem sebe. Frank Younger věděl, že muž hledá jeho. Viděl, že přichází blíž. Zadržel dech. Muž s tiše cinkajícími ostruhami přistoupil k němu a zůstal na okamžik nehnutě stát. Pak Frank zaslechl, jak se sklonil. V následující chvíli ucítil na rameni jeho ruku. Snažil se jej převrátit. A převrátil ho – na záda.

Úderník revolveru cvakl tiše, ale pronikavě. Muž, který jej obrátil, stál ještě stále nepohnutě nad ním.

Frank pohlédl do jeho tmavé tváře a řekl: „Pokud se pokusíš sáhnout po revolveru, Billy, zastřelím tě.“

Billy Tabeshaw udělal pomalu krok zpět.

Younger ležel, opíral se o lokty a strnule se na něho díval.

,,Chtěli jste se mě zbavit, že?!“ řekl. „Už mě nepotřebujete, a proto jste mě chtěli odstřelit. Není to tak, Billy? Jednoduchý výpočet. Pověz mi, kdo za tím stojí?“

Tabeshaw udělal rukou obranný pohyb.

„Franku, já jsem na tebe nestřílel!“

,,Ne? Ty jsi byl přece vždycky pyšný na to, že jsi patřil mezi nejlepší střelce. Ale měsíční světlo ti vyvedlo zlomyslný kousek. Víš, že tvůj život nemá cenu ani cent, pokud mi neřekneš pravdu. Kam jste zavezli Timmyho?“

„Já… já nevím, Franku! Dej pryč ten revolver!“

„Jedna…“

„Nemám ponětí!“

„Dvě…“

„Já… je ve staré hornické chatrči. Nic se mu nestalo.“

„Dobře. A teď mi pověz, kdo ti nařídil, abys mě odstřelil, Billy!“

„Tom!“

„Řekni mi pravdu!“

Billy se podíval do ústí revolveru, který mu mířil na tvář. Zhluboka se nadechl.

„Tak teda dobře,“ řekl prudce. „Když to chceš bezpodmínečně vědět. Byla to ona.“ Potom sáhl po koltu.

Zazněl výstřel, rána srazila Billyho na zem.

Frank se k němu po kolenou doplazil. Uchopil ho za límec košile a začal jím třást. „Ty lžeš!“ křičel mu do tváře. „Lžeš, ty proklatý lotře! Lžeš!“

Tabeshaw zasténal, kulka zasáhla cíl. Indiánský obličej znetvořil úšklebek.

„Věděl jsem, že mne zabiješ,“ zasténal. „Ale nebude ti to nic platné. Ty blázne! Vysmívala se ti. Využila tě! Dancer a ona… och! Co by jí mohl takový mrzák jako ty… poskytnout?“ Zalomcovala jím bolest. Jeho ramena tvrdě sevřely Frankovy ruce. „Uvědom si, že jsi jí byl k smíchu. Všem… jsi… byl… k smíchu…“

Younger jím divoce zatřásl a křičel mu do tváře: „Lžeš! Lžeš! Lžeš!“

Úšklebek na Tabeshawově tváři odumřel. Oči a ústa zůstaly široce rozevřené.

Frank Younger ho nechal ležet a skryl si hlavu do dlaní. Jeho tělem otřásal tichý pláč.

Kerrigan slyšel dunění jednotlivých výstřelů ve stavu částečného bezvědomí. Když se konečně probral, protože jej olízl jeho koňský přítel, nevěděl, kolik uplynulo času, ani to, jestli se výbuch skutečně odehrál. Hřebec stál u něho jako tmavé skalisko a tiše mu funěl do ucha. Kerrigan se vyšvihl do třmenů a pevně se chopil sedla. Snažil se překonat nevolnost, která ho zmáhala. Později by už nedokázal říct, jak dlouho se opíral o trpělivého, nehnutě stojícího hřebce, než se mu podařilo udělat první chabé kroky.

Před ním se nacházel malý kráter, nad kterým se stále vznášel ostrý pach výbušniny.

Někdo to tu vyhodil do povětří. O pár kroků dál narazil na Pattersona. Se znetvořenýma rukama i nohama ležel tam, kam ho odmrštila exploze. Kerrigan věděl, že Pattersonovi vděčí za život. Jeho tělo zachytilo plnou sílu výbuchu.

Poté nalezl i van Clivea, jehož noha ještě stále visela ve třmenu. Kůň nyní zčásti ležel na svém jezdci. Ani jeden z nich se nehýbal. Vrávoravě se vrátil ke svému koni, který ho kousek následoval, a potom se zastavil. Náhle klopýtl o lidské tělo.

V měsíčním světle pouze viděl, že se jedná o neznámého. Klesl na kolena, z kapsy vytáhl doutník a zapálil si. V plápolavém světýlku spatřil tmavou indiánskou tvář. Zároveň si všiml střely blízko srdce. Kerrigan zahodil doutník a začal prohledávat kapsy mrtvého indiána. Našel jenom váček tabáku, zavírací nůž, kožený váček se zlatem a hrací karty. Pohodil věci opodál a šel k velkému koni, který stál nedaleko mrtvého a tiše funěl.

Zvíře se rychle uklidnilo, když ho poplácal po šíji a pohladil mu měkkou, teplou tlamu.

Ranger otevřel sedlovou kapsu. Nejdřív nenašel nic, napodruhé však jeho prsty narazily úplně dole na něco měkkého a hladkého. Vytáhl to a rozprostřel. Byla to kápě z bílého hedvábí se dvěma prostřiženými otvory pro oči. Byla dostatečně velká na to, aby zakryla hlavu a ramena. Kerrigan ji smotal a strčil do kapsy. Pak uchopil velkého koně za uzdu a přivedl jej k mrtvému jezdci. S vypětím všech sil naložil těžké tělo na sedlo.

Jakmile byl muž v sedle, padl mu bezděčně pohled na majetek, který nalezl v tašce zastřeleného. Piková karta ležela světlou stranou nahoru. Kerrigan si ji špičkou boty přisunul, pak se sklonil a zvedl ji. Na hladké, bílé straně s karetními znaky bylo něco napsáno. Pouze pár slov psaných ve spěchu. Zapálil si další doutník a podržel jej při kartě, aby slova mohl přečíst. Byla to krátká věta:

Frank je nebezpečný. Postarejte se o to, aby neopustil město živý!

Frank Younger zastavil koně a v sedle se naklonil dopředu, aby snáze rozeznal ve tmě nejasné obrysy chatrče. Našel to místo. Před dvaceti léty se tu už jedna společnost pokoušela těžit stříbro, ale nevyplácelo se to. Proto byla těžba zastavena. V nevysokých skalních stěnách se ještě stále nacházely vchody do šachet. Baráčky, které poskytovaly horníkům jednoduché přístřeší, se zčásti zachovaly. Všude se vršily haldy skalní sutě.

Mezi tím se nacházely zrezivělé stroje a nářadí, které tam jednoduše zanechali, protože doprava by byla dražší než samotné stroje. Kolem bujela pouštní vegetace a kaktusy. Tomuto místu se vyhýbali indiáni i běloši, protože působilo hrozivě a nebezpečně. Frank pomalu sklouzl ze sedla a přivázal uzdu k dřevěnému kůlu. Někde v dálce se ozvalo kojotí vytí. Frank tiše procházel haldami hlušiny až k chatrči, ve které blikalo světlo. Čas od času se před oknem mihl stín a znovu zmizel. Protáhl se mezi dvěma nákladními vozíky, aniž by způsobil sebemenší hluk a kráčel dál. Dostal se až k chatrči. Tam zůstal stát za rohem. Cítil zápach starého dřeva, uvnitř zaslechl tiché mumlání. Opatrně se přitiskl ke stěně, připlížil se k oknu a nahlédl dovnitř. Prostor slabě osvětlovala malá petrolejová lampa.

Uprostřed místnosti stál stůl, za kterým seděli dva muži. Frank si vzpomněl, že jejich tváře už jednou viděl. Hráli karty. Mezi nimi stála prázdná láhev od whisky.

V zadní části pokoje se nacházely dvě pryčny přikryté dekou. Frank si všiml, že se pod ní něco pohnulo. Na okamžik zůstal nehnutě stát, opíral se o zeď a zíral do tmy. Potom se otočil a přistoupil ke dveřím. Krok před nimi se zastavil a zhluboka se nadechl. Otevřel bubínek revolveru, aby se přesvědčil, že má plný zásobník. Pak jej zacvakl a zastrčil revolver zpět do pouzdra. Pár vteřin ještě počkal.

Teď!

Prudkým kopnutím otevřel dveře. Oba muži vyskočili od stolu, karty se rozletěly, láhev se skutálela na podlahu. Frank počkal, až vytasí revolvery, potom jej vytáhl taky. Byl mnohem rychlejší než oni Prvního trefil do levé strany hrudi. Pak vystřelil na druhého ničemu. Padl na stůl. Stihl sice vypálit, ale kulka se zavrtala do desky stolu. Hvízdnutí poslední kulky se smísilo s pronikavým výkřikem. Frank spatřil v oblaku střelného prachu Mariu Vargasovou, která seděla na jednom z lůžek. Přitiskla si ruce na ústa, aby potlačila výkřik.

Tvář měla vyděšenou. Za ní se vynořil bledý dětský obličej. Tmavé oči se tázavě dívaly na muže ve dveřích, který sklonil ruku se zbraní a nemotorně kulhal směrem k nim.

Frank Younger zastrčil revolver zpět do pouzdra, strhl deku z pryčny a vzal Timmyho do náruče. Pevně ho k sobě přitiskl.

„Teď už bude všechno v pořádku, synku,“ uklidňoval ho. „Nikdo ti neublíží.“

Maria se zvedla z postele a odhrnula si vlasy z čela. „Seňore Franku,“ bylo jediné, co dokázala vyslovit, pak jí selhal hlas.

„Mario, pojď ven,“ řekl a vyšel z místnosti.

Frank, který ještě stále pevně tiskl Timmyho k sobě, se obrátil k Marie. „Nemohl jsem vám dřív pomoct, nevěděl jsem, kde jste.“

Zvedl ruku a pokoušel se setřít jí slzy z tváře.

„Věděla jsem, že pro nás přijdete. Věděla jsem to!“

„Mario, neublížil ti někdo?“

Potřásla hlavou, aniž mu pohlédla do očí. „Věděla jsem to. Věděla jsem, že nás přijdete osvobodit, seňore Franku. Pojedeme domů?“

Frank se přes Timmyho ramena zahleděl do dálky. Trvalo to dlouho, než odpověděl. Pak potřásl hlavou.

„Musím ještě něco vyřídit, Mario.“

„Co?“

„Neptej se na to! Jdi a přiveď koně těch dvou chlapíků. Stojí za domem.“

Obešli chatrč. Stáli tam dva přivázaní hřebci. Frank pochopil, co to znamenalo. Oba strážci byli připraveni na zavolání starý důl opustit. Ale koně byli jenom dva, a to mohlo znamenat jediné. Vrátit se měli pouze dva jezdci. Jen dva!

Timmy se v jeho náručí pohnul. Objal ho kolem krku a zeptal se: „Jedeme domů, tatínku?“

Frank cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. „Už brzo, synku, už brzo.“

Pak řekl Marie: „Nasedni.“

Když seděla v sedle, posadil na druhého koně Timmyho.

„Mario,“ řekl velmi vážným hlasem, „poslouchej! Pojedete na západ a pak překročíte Rio Bravo!“

„Do Mexika?“

„Ano! Jeď ke své rodině a postarej se o Timmyho, kdybych…“

Viděl, jak se roztřásla. Potom se však ovládla a pevně stiskla rty.

„Slíbíš mi to, Mario?“

Mlčky přikývla.

„A nemysli už na mne. Slíbíš mi i to?“

Odmítavě zavrtěla hlavou.

„Mario…“

„Ne! Vím, že mne nemilujete,“ řekla a slzy jí stékaly po tvářích. ,,Ale já vás miluji!“ „To nesmíš, Mario. Je nesmyslné milovat člověka, jako jsem já.“

„Člověk si nemůže poručit, koho milovat nebo ne.“

Přistoupil k ní, položil svou ruku na její a pohlédl jí do očí.

„Mario, nejsem hoden, abys…“

„Každý člověk je hoden toho, aby jej někdo miloval,“ odpověděla tiše. „V Mexiku budu na vás čekat. Navždy.“

Náhle se odvrátil a odtáhl ruku. pohladil Timmyho po vlasech. „Budeš teď hodný chlapec a pojedeš s Mariou, ano?“

„Nepojedeš s námi domů, tati?“

„Brzy přijedu za vámi.“

„Slibuješ?“

„Ano, Timmy! Jo.“

„Dobře, tak pojedu s Mariou.“

Frank stál před chatou a pozoroval, jak pomalu mizí v měsíčním světle.

Bolest, jakou ještě nikdy nezažil, mu svírala srdce.

Blázne! pomyslel si. Všichni měli pravdu. Nejsi nic jiného než blázen.

Když ujeli kousek cesty, Maria Vargasová se v sedle otočila a pohlédla zpět na osamělou postavu, která je nepohnutě pozorovala. Se slzami smáčenou tváří si španělsky zašeptala: „Už ho nikdy nespatřím.“ „Co jsi to říkala?“ zeptal se chlapec, který se únavou nakláněl dopředu a téměř už usínal. „Nic, vůbec nic!“

Miles Kerrigan vedl koně liduprázdnou ulicí Gunlocku ke kanceláři městského maršála. Před cihlovou budovou sesedl. Zamřížovaným oknem pronikalo světlo, zaslechl mumlající hlasy. Sňal klobouk, setřel si pot a prach z tváře. Když zaklepal na dveře, hlasy zmlkly.

Přiblížily se kroky a někdo odsunul závoru. Ve škvíře dveří se zjevila dvouhlavňová puška.

„To jsem já,“ řekl Kerrigan. „Dejte pryč tu zbraň. Je tu soudce Harris?“

„Tady jsem,“ ozval se hlas v pozadí. „Jste to vy, Kerrigane?“

Ranger odsunul pušku maršálova pomocníka a vstoupil dovnitř.

Harris vstal od rozviklaného stolu. „Chlapče, přijel jste vlakem?“

„Ne, spíš díky spoustě dynamitu. „ Kerrigan si přisunul židli a posadil se.

,,Patterson a van Clive jsou mrtví,“ oznámil. „V průsmyku nás přepadli jezdci v kuklách. Kde je maršál Lee?“

„Po příjezdu transportu hned se všemi muži vyrazil na cestu – hledat vás. To znamená hned jak zavřel Pana Cavenougha.“

„Je teda za mřížemi?“ zeptal se Kerrigan. „To je dobré, Harrisi. Dejte mi něčeho napít! V průsmyku jsem unikl jenom o vlásek.“

Harris vzal láhev a sklenku a nalil mu trojitou whisky.

„Proč jste nechal Cavenougha uvěznit?“ zeptal se. „Domníváte se, že s jezdci tahá za jeden provaz?“

Kerrigan do sebe hodil whisky, pak sklenku odsunul. „Ne, to si nemyslím. Ale chtěl jsem zabránit tomu, aby někoho varoval, dřív než budu ve městě.“

Harris se na něho zblízka podíval. „Myslím, že vám rozumím.“

Kerrigan se zašklebil.

„Skutečně?“ zeptal se s ironií v hlase. „Něco jsem vám přivezl, soudce. Jezdce v kukle! Leží venku. Mám vám prozradit, kdo ho zastřelil? Frank Younger! Když jsem se probral, už tam nebyl. A právě on byl první, na koho vystřelili. Jsem nyní pevně přesvědčen, že s jezdci v kuklách táhne za jeden provaz. A myslím, že také vím proč. Ale teď ví, že ho někdo chce odstranit z cesty. Zjistil, že pro člověka, kterého miloval nade vše na světě, nebyl ničím než pouhou hračkou. Hračkou, kterou můžete odhodit, kdy se vám zachce, když ji už nepotřebujete. Tady, přečtěte si to!“

Hodil Harrisovi pikové eso, které našel v sedlové kapse mrtvého indiána.

Harris uchopil kartu konečky prstů, prohlédl si ji a vzápětí vrátil zpět. Jeho vážná tvář získala tvrdý výraz.

„Víte, že to není ani sebemenší důkaz? Co dokáže kousek papíru? Žádný soud světa to neuzná jako dostačující důkaz. Mohu odpřisáhnout, že naše podezření je správné, ale není to žádný důkaz. Není hoden námahy, kterou jste vynaložil.“

„Stojí za víc než tisíc dolarů,“ namítl Kerrigan. „Vím totiž, čí je to rukopis. Existuje muž, který jej zná. A tento muž je nyní, pokud se nemýlím, na cestě do Gunlocku. Jen mě udivilo, že tady nebyl ještě přede mnou. Až tento muž dorazí do Gunlocku, potom…“

„Co potom?“

„Tento muž, Harrisi, má za sebou peklo a někdo mu uštědřil ránu, která je horší než všechno, co předtím zažil. On je ten jediný živý důkaz, který máme. Teď nebude váhat a prozradí vše.“

Soudce udělal neurčitý pohyb rukou. „Pochybuji, že přijede do Gunlocku,“ namítl.

„Přijede,“ prohlásil Kerrigan s jistotou v hlase. „Dřív než vyjde slunce, bude tady.“

„Pokud má rozum, nechá to být. Ví, že zde na něj čeká šibenice.“

„Ano, ale přesto přijde. Vy, soudce Samuel Harris, který toho o lidech víte tolik, vy byste si měl uvědomit, že člověka nelze posuzovat jen podle rozumu. Život člověka se určuje i na základě jiných hodnot.“

„Chcete tím říct, že člověk má i srdce. To jste myslel?“

„Přesně tak, A právě proto přijde před východem slunce. Pokud to neudělá, zlomí ho to.“

„Je vaší povinností tomu zabránit,“ namítl Harris. „To přece víte, že ano?“

„Čemu mám zabránit? Mám jít ven, když se objeví, a zastřelit ho?“

„Myslel jsem…“

Kerrigan vstal a pomalu k němu přistoupit „Co jste myslel, je mi tak jedno, že vám ani nemůžu říct, jak…“ Zůstal stát a podíval se mu do očí. „Mám jít ven a odstřelit ho jako vzteklého vlka? Jen proto, že klesl tak hluboko, že už nedokáže myslet na nic jiného než na pomstu?“ Náhle se odmlčel.

Harris vstal a mlčky na něho zíral. Pak se otočil a šel ke dveřím. Tam se zastavil.

„Je mi jasné, proč jste to řekl, Kerrigane. Ale taky vím, že půjdete ven a vykonáte svou povinnost. Vím to! Pokud bych si tím nebyl tak jistý, musel bych vám strhnout vaši hvězdu.

Ale jsem přesvědčený, že vykonáte svou povinnost. Uděláte to – a budete to dělat stále!“

Dveře se za ním zavřely. Kerrigan sáhl po láhvi whisky.

„Jak se má Cavenough?“ zeptal se maršálova pomocníka.

„Zuří ve své cele.“

„Nechte ho tam do oběda, pak může jít.“

Pomocník na něho pochybovačně pohlédl. „Nechcete s ním raději promluvit?“ zeptal se.

„Ne. Kdy odjel maršál?“

„Asi před dvěma hodinami.“

„Tak to nemůže být zpátky před rozbřeskem.“

„To závisí na tom, kdy se vydá na zpáteční cestu. Musí jet do tábora, jinak by se s vámi minul.“

Ranger vstal, přistoupil k oknu a pozoroval okolí. „Všude klid. Klid a ticho. Nechce se věřit, že toto město je pekelné hnízdo.“

„Taková jsou všechna hornická města,“ namítl pomocník. „Chce se vám spát, co, rangere?“

Kerrigan se na něho podíval a trochu se usmál. „Tohle může být někdy lepší než spánek,“ odpověděl a uchopil láhev. „Proč mi musel osud postavit do cesty toho prokletého soudce právě teď?! Proč?“

„Měl byste si jít lehnout. Vypadáte, že si potřebujete odpočinout.“

Kerrigan potřásl hlavou. Dlouze si lokl z láhve a pocítil lehké pálení v hrdle.

Franku, pomyslel si. Přál bych si, abys nikdy nenašel cestu do Gunlocku. Ale vím, že se vrátíš: Nechci na tebe střílet, ale ty jsi mě k tomu dohnal. A možná budeš rychlejší než já. Ale to se ti nevyplatí. Budou tě štvát, honit jako zvěř, jako někoho, kdo přešel na opačnou stranu.

Ještě jednou si dlouze lokl z láhve. Pak si rozvázal šátek, nalil na něj trochu whisky a otřel si obličej. Ucítil ostré pálení na čele a na tvářích, kde měl odřenou kůži, a zavřel oči. V ten moment zaslechl pomocníka: „Přijíždějí jezdci!“

„Kolik?“

„Tři!“

„Kdo je to?“

„Nerozeznám je, na to je moc velká tma. Ale teď jedou dál – a…“

„A?“

„Sesedají před saloonem Lipan.“

Kerrigan odstrčil pomocníka stranou a vyhlédl z okna. Spatřil, jak jezdci sesedli a přeskočili zábradlí. Otevřeli a bleskově zmizeli ve dveřích. Kerrigan tušil, proč mají tak naspěch.

Pravděpodobně po přepadení v průsmyku neměli čas prohledat sedlové kapsy soumarů. A teď zpozorovali, že padli do léčky. Teprve nyní zjistili, že ve vacích je pouze kamení. Ale kde byli Lee s doprovodem, horníci, kteří s Cavenoughem dorazili do města? Jak dlouho potrvá, než se vrátí do Gunlocku?

„Pokud se nemýlím, zjevili se jen proto, aby přinesli své věci,

If a chystají se z Gunlocku co nejrychleji zmizet,“ zašeptal Kerrigan. „Nejsou si jistí. Musíme je zadržet, než Frank dorazí do města, jinak ztratíme stopu jednou provždy…“

„Jsme jenom dva,“ opáčil maršálův pomocník. „Ti chlápci udělají všechno pro to, aby zmizeli.“

Kerrigan rozkázal: „Vezměte si pušku, zastupující maršále, a postavte se k oknu. Ne, parkerovku ne, winchestrovku nebo spencerovku. Běžte k oknu a hlídejte jejich koně. Nesmí uniknout. Rozumíte? Ale střílejte, jenom když se pokusí utéct, nebo když budou střílet. V žádném případě nesmíte střílet jako první. Ale když už vystřelíte, tak musíte trefit.“

„A co budete dělat vy?“ zeptal se maršál a nabíjel winchestrovku.

„Půjdu ven,“ řekl Kerrigan, „Musíme je zadržet na tak dlouho, dokud Frank Younger nebude ve městě.“

„Ti určitě zkusí utéct. Vezměte si brokovnici.“

„Ne, jenom by mi překážela,“ odpověděl Kerrigan, odepnul si odznak rangera a strčil si ho do vesty. „Rozuměl jste všemu?“

Maršál přikývl a nabil winchestrovku.

„A co když trefí vás, rangere?“ zeptal se.

„Pak všechno závisí na vás, maršále. Jestli mě trefí, tak palte, dokud budete mít čím.“

Kerrigan se otočil a odešel ven. Chvíli tam stál, pak se vydal po chodníku ulicí.

Jen vítr skučel mezi budovami.

Před obchodem se Kerrigan zastavil a opřel se o zeď. Nacházel se přímo naproti saloonu Lipan. Teď mohl udělat jediné. Počkat, a doufat, že se Frank Younger vrátí do města dřív, než ti tři odejdou ze saloonu, za jehož okny se ještě svítilo.

Dokud tu nebude Frank, nemá v rukou žádný důkaz.

A co když měl soudce Harris pravdu a Younger už do města nepřijede? Co když zmizel v Mexiku? Pak bylo všechno na nic.

Minuty pomalu ubíhaly a on se neobjevoval.

Frank Younger vlastně ani nemohl jinam než do Mexika. Věděl totiž, že ho v Gunlocku čeká kat. Nebo se to všechno pokusí vyvrátit? V podstatě proti němu neměli žádný důkaz. Kerrigan jen doufal, že Younger, hnaný touhou po pomstě, se vrátí.

Bezděčně sáhl do kapsy a vytáhl pikové eso.

Nepochyboval o tom, kdo napsal ta stručná slova na kartu. To nenapsala mužská ruka. Bude tu kartu muset ukázat Franku Youngerovi, a toho se bál.

Bude to pro Franka Youngera tvrdá rána, ale pro Kerrigana to byla jediná šance.

Frank Younger byl klíčem k tajemství jezdců v bílých kuklách.

Přesto to byla zrada na kamarádovi, s nímž dlouho jezdil.

Minulost ze vzpomínek vymazat nemohl. Střílet na kamaráda byla hnusná záležitost a on věděl, že Frank se nevzdá.

Z jeho myšlenek ho vyrušilo skřípání dveří saloonu. Tři muži vyšli ven. Kerrigen je viděl, jak scházejí ze schodů.

Nesli si přikrývky a pytel přes rameno.

Teď už nemohl čekat. Teď musel jednat.

A Frank Younger nikde.

Pomalu přišel až na kraj chodníku a tam se zastavil.

„Stát!“ zvolal.

Tři muži se otočili.

„Hej, co je?“

„Ani hnout!“ Kerrigan pomalu sáhl po koltu.

Muži na sebe pohlédli, ale nikdo z nich se neodvážil pohnout.

„Tady je texaský ranger Kerrigan!“ zvolal. „Odhoďte zbraně!“

„No, no, nějak si tu moc vyskakuješ,“ prohodil jeden z nich.

„Odhoďte zbraně a odepněte si opasky,“ řekl Kerrigan.

Muž stojící nejblíže Kerriganovi poslechl.

„Udělejte, co vám říká,“ zamumlal. Další dva ho následovali.

„A co teď?“ zeptal se mluvčí těch tří. „Co teď? Jak to bude pokračovat?“

„Odepněte si opasky a odhoďte je na chodník!“

„Chceš naše zbraně? Ty jsme ti už přece dali, rangere!“

„Odhoďte ty opasky,“ opakoval Kerrigan. „Dočkám se toho konečně?“

Ostatní se tiše usmáli. „Jsme tři. Ty jsi sám. Co po nás chceš?“

„Nic jiného než kukly, které máte ve vašich sedlových kapsách,“ odpověděl Kerrigan.

„Kukly?“

„Příteli, ty nevíš, co je to kukla?“

„Jo, už jsem to někde slyšel.“

„Dobrá, tak si teda odepněte ty opasky. Ale pomalu, nikdo se nedotkne pouzdra!“

Kerrigan spatřil, jak se jedna postava začala pohupovat na špičkách prstů.

Pak zaslechl: „Pokud od nás něco chceš, pojď a vezmi si to!“

Nastalo ticho.

Kerrigan cítil vnitřní napětí.

„Vem si, co chceš!“ ozval se hlas na druhé straně ulice.

Uplynula sekunda, druhá, třetí…

„Tome!“

Muži se prudce otočili, jakmile zaslechli hlas z mezery mezi domy.

„Franku!“

„Ano, Tome, jsem to já! Už ses rozloučil s Fee?“

„Franku, já…“

„Jo, Tome, dobře jste se s Fee pobavili na můj účet? Teď se můžeš zasmát s ďáblem.“

„Franku, já…“

„Pozdravuj ho ode mne, Tome!“

„Já jsem se ti nesmál, Franku.“

„Ne, Tome? Takže Tabeshaw lhal?“

„Franku, poslouchej!“

„Ale jistě, Tome, poslouchám. Co mi chceš říct?“

„Popovídejme si o tom v klidu a…“

„Radši už táhni – a hodně rychle.“

„Franku, já…“

Youngerův hlas byl smrtelně klidný a lhostejný.

„Pokud nechceš, abych tě odstřelil jako psa, táhni a hned teď.“

Kerrigan věděl, že Frank to myslel vážně. Výhrůžka zněla chladně a nemilosrdně.

Spatřil, jak muž trhl rameny. S přiškrceným výkřikem tasil revolver.

Pět mužů sáhlo v tomtéž zlomku vteřiny po zbraních.

První, kdo vystřelil, byl Frank Younger.

Kerrigan spatřil ve tmě záblesk hlavně. Muž před saloonem sebou škubl. Pak vystřelil on sám. Trefil druhého muže do ramene. Ten vytáhl revolver a namířil na Kerrigana, ale v tom momentu jej zasáhla Kerriganova druhá kulka do hrudi a on se skácel na schody.

Kerrigan vypálil na třetího, ale minul, protože muž se odpotácel za koně. Ale trefila jej Frankova kulka. Muž klesl na kolena a vypálil směrem k Frankovi. Pak zůstal nehybně ležet. Pouze onen Tom se ještě marně pokoušel pozvednout revolver.

Frank Younger pomalu vyšel ze stínu domu, který jej až doteď skrýval. Krok za krokem se blížil k muži, který se s tváří znetvořenou bolestí pokoušel na Franka vypálit.

Zastavil se deset kroků před ním.

„Proč se nesměješ, Tome Dancere? Zasměj se přece! Směj se mi! Proč se nesměješ kulhavému bláznovi?“

Dancer zachroptěl a padl na tvář. Frank jej překročil a pomalu kráčel ke Kerriganovi.

„Děkuju ti, žes mi ho nechal, příteli. Splatil jsi mi dluh i s úroky.“

Kerrigan na něj namířil revolver.

„Odhoď zbraň, Franku,“ řekl tvrdě.

Younger zastrčil zbraň zpět do pouzdra a pohlédl na Kerrigana.

„Zatkneš mně?“

„Ano.“

„Proč? Jezdci v kuklách jsou mrtví, už nebudou loupit stříbro. Nepotřebuješ víc svědků.“

„Kdo tu mluví o svědcích, Franku?“

Younger zavrtěl hlavou. „Ty mne přece nechceš vidět viset, příteli.“

„Rozsudek nad tebou ještě není vynesen, Franku.“

„Myslíš, že nevím, jak bude znít? Proč jsi nevystřelil a neudělal tak všemu konec? Pro bývalého rangera přece jedna kulka stačí. Proč to má být provaz?“

„Franku, potřebuju svědka proti hlavnímu členovi vašeho klanu.“

„Rozumím.“

„Budeš svědčit proti Fee Maldenové. Postarám se o to, aby změnili rozsudek smrti na doživotí, pokud budeš vypovídat.“ Náhle přeletěl Frankovou tváří slabý úsměv.

„Přece víš, že proti ní bych nikdy nesvědčil, příteli. A taky víš, že proti ní nemáš žádný jiný důkaz!“

Kerrigan pomyslel na pikové eso, ale neřekl nic.

„Franku, proč jsi to všechno dělal?“ zeptal se.

„Tomu bys nerozuměl. Možná bys to pochopil, ale nerozuměl bys tomu… Ne! Vsadil jsem všechno na jednu kartu a prohrál jsem. Snil jsem o společném životě s Fee v Mexiku, v kouzelném údolí v Sierra Madre blízko Torreonu. Už před měsícem jsem s tím chtěl přestat a odjet do Mexika. Ale nedala na mě. Teď vím, že v jejím životě byl důležitý jiný muž, na němž visela – Tom, kterého jsem zastřelil. Cavenougha využila a mne zrovna tak. Ale dokážeš pochopit, co pro mne znamenala a ještě stále znamená? Rozumíš tomu? Dělal jsem to všechno pro ni, ale ona to nechtěla.“

„Cavenough byl do toho taky zapletený?“

„Ne. Cavenough byl jenom blázen slepě zamilovaný do Fee. Nevěděl o ničem.“

„Ale ty…“

„Ano, já!“

„Ty jsi poslal tu depeši soudci, že?“ řekl Kerrigan, aniž by sklonil revolver.

Younger přisvědčil. „Ano, domníval jsem se, že to tu budeme muset zabalit, pokud sem přijde soudce a ranger. A já jsem to chtěl zabalit. Ale Fee něco tušila, proto nechala odvézt Timmyho a nutila mne, abych uskutečnil ještě poslední přepad. A přitom jsem měl být odstraněn z cesty.“

„A mne jsi sem zavolal, protože ses spoléhal, že naše dávné přátelství ti umožní snáz uniknout do Mexika,“ odpověděl tiše Kerrigan. „Jak může být někdo tak slepý, Franku?“

„Já jsem tu ženu miloval. A miluji ji stále. O Timmyho je dobře postaráno. Nech mě jít do saloonu a říct to Fee,Milesi.“

Kerrigan vyčkával.

„Přísahám ti, že se nepokusím o útěk,“ sliboval Frank.

„Dávám ti deset minut,“ řekl chraptivě Miles.

„Díky, příteli.“

Kerrigan se za ním díval. Po ulici kráčel k saloonu, pomalu krok za krokem – jako osud.

Frank vyšel těžkopádně po schodech saloonu. Přede dveřmi, za kterými byla Fee, chvíli zaváhal. Pak stiskl kliku a otevřel dveře. Vevnitř svítila petrolejová lampa.

V jejím slabém světle stála Fee Maldenová. Z okna musela vidět, co se stalo na ulici, protože v ruce držela dvouhlavňový kolt. Mířila na něho.

„Ani tato zbraň ti nepomůže, Fee,“ řekl Frank unaveným, bezbarvým hlasem.

„Hra skončila. Vsadila jsi příliš mnoho a prohrála jsi. Jakmile opustíš tento saloon, čeká tě šibenice anebo dlouhá léta za mřížemi. Už spolu nikdy nebudeme šťastní. Udělal bych všechno, abych tě ušetřil osudu, který tě teď čeká. Smála ses mi, ale já tě miloval a stále tě ještě miluji.“

Fee se třásla strachem. Ruka, ve které držela zbraň, se zachvěla.

„Jestli mi pomůžeš uniknout, zůstanu navždy s tebou,“ slibovala. „Ještě stále můžeme odjet do údolí v Toreonu, kde nás nikdo nezná. Pokud mi nyní pomůžeš, budu ti patřit navždy, Franku. Prosím, já….“

„Ne. Je příliš pozdě,“ přerušil ji Frank. „To, co se stalo, by vždy stálo mezi námi. Žili bychom spolu jako řetězem spojení trestanci uvěznění vlastní minulostí. A brzy bychom se vzájemně začali nenávidět. Dej mi svou zbraň.“

Přistoupil dva kroky k Fee a natáhl ruku. Fee natáhla úderník a ukazovák položila na spoušť. Byla tak bledá, že její tvář vypadala skoro průhledně. V očích měla strach. Až teď teprve pochopila, že hru skutečně prohrála.

„Nepřibližuj se ke mně, Franku,“ varovala ho chvějícím se hlasem. „Vystřelím, jestli se mne dotkneš.“

„Chci, abys to udělala.“

Kráčel k ní pomalu a těžkopádně.

„Vzala jsi mi smysl života. Ale nedopustím, abys způsobila žal a trápení ještě někomu jinému. Dej mi tu zbraň!“

Stál nyní před Fee, tak, že ústí hlavně mířilo přímo na jeho hruď. A zatímco se díval do očí ženy, kterou tak miloval, sáhl pravačkou po její ruce, aby jí vykroutil zbraň.

Náhle se začala vzpírat. Zápasili o držení zbraně. Frank Younger uchopil Fee za zápěstí. Zavadil přitom ukazovákem o spoušť. Místností zazněl ohlušující výstřel.

Fee strnula, tiše zasténala, pak klesla Frankovi do náruče. Malý revolver jí vypadl na zem.

,,Fee,“ zašeptal Frank. Hlava jí klesla dozadu, vyklouzla Frankovi z náručí a sesunula se na podlahu. Spatřil ránu blízko srdce.

Jakmile Kerrigan zaslechl výstřel, přehnal se ulicí a rameny rozrazil létací dveře.

Hala byl prázdná, osvětlovala ji pouze petrolejka. Chtěl vyběhnout po schodech, ale než stoupl na první schod, zaslechl nahoře cvaknutí zámku a blížící se kroky. Jejich rytmus by rozeznal mezi tisíci. Bylo to tvrdé klepání dřevěné nohy. Pak se nahoře na schodech vynořil Frank.

Kerrigana vyděsila bledá tvář bývalého přítele. Byla bílá jako křída, úplně bez života.

Podíval se na Kerrigana mrtvolným pohledem.

„Všechno je pryč,“ řekl polohlasně. „Už nejsou žádní jezdci v kuklách v Gunlocku. Tvůj příchod mi zničil život. Už nemám co ztratit, Milesi. Ale mezi námi je ještě jeden nevyřízený účet, a ten vyřídíme nyní. Zkus být rychlejší než já…“

Ruce obou mužů sáhly po revolverech, ale Frank byl o zlomek vteřiny rychlejší.

Rychlým pohybem vytasil zbraň z pouzdra a vyšlehl plamen.

Kulka srazila Kerriganovi klobouk z hlavy.

Pak zaduněl Kerriganův kolt.

Frank se zhroutil na schody a zůstal ležet u Kerriganových nohou. Texaský ranger zastrčil dýmící zbraň do pouzdra a sklonil se k Frankovi, který se slabě usmál.

„Tys mě úmyslně netrefil, Franku. Proč jsi to udělal? Byl jsi rychlejší než já, mohl jsi mne trefit rovnou mezi oči, pokud bys chtěl.“

Frank se dotkl jeho ramene.

„Co by to byl za život – bez ženy, kterou jsem miloval?“ hlesl. „Zaplatila za svou vinu. Myslím, že tak to bylo pro ni lepší. Nechtěl jsem, aby ji oběsili. Chtěl jsem… chtěl jsem…“

Ať chtěl Frank ještě říct cokoliv, nebylo mu to dopřáno. Jeho ruka sklouzla z Kerriganova ramene a klesla na zem. Plamínek života v jeho očích vyhasl. Láska a vášeň, přátelství a nenávist, hrdost a prohraná hra – to všechno už bylo pryč.

Jezdci v kuklách skončili. Miles Kerrigan pomalu vstal. Když prošel létacími dveřmi, spatřil Harrise. Pohledy obou mužů se setkaly. Kerrigan se beze slova odvrátil. Mezi lidmi, kteří se shromáždili před saloonem, se vytvořila ulička, aby mohl projít. Provázelo ho mlčení.

Nad domy povíval noční vítr. Písek mu vrzal pod nohama, ostruhy tiše cinkaly.

Ještě stále byla noc – horká noc v Gunlocku.