John Kirby

Colorado western 023. Odplata

Nahá dívka vystupovala pomalu z čisté vody jezírka. Kapky vody se leskly na její hladké pokožce. Povzdechla si a usedla na břeh.

Byla už dlouho na cestách a neměla mnoho příležitostí, aby si ze sebe smyla prach. Ale to nebyl jediný důvod, proč u rybníka zastavila. Zvedla dlouhý kolt, který ležel vedle pokrývky.

Šla zpátky k vodě a pozorovala svůj obraz na hladině. Jmenovala se Cat, bylo jí dvacet a byla hezky stavěná. Dlouhé světlé vlhké vlasy jí padaly až dolů na ramena. V tuto chvíli se její výraz přímo hodil k revolveru v ruce. Její pěkné zelené oči se třpytily jako dva kousky ledu. A její plné rty se stáhly do zlého úsměvu.

Cat Hallidayová si chtěla něco zařídit ve městě. A když už tu byla, chtěla se tu dobře porozhlédnout.

Odvrátila se od vody. Posbírala zaprášené jezdecké věci, které ležely na stejném místě, kam je před hodinou odložila. Místo nich si oblékla elegantní světlou sukni z měkké kůže, lesklé tmavé boty a bílou blůzu, která dráždila svým hlubokým výstřihem. Potom zbylé věci pečlivě poskládala do sedlové brašny a zastrčila revolver dozadu za opasek sukně. Oblékla si vyšívanou vestu, aby zakryla rukojeť zbraně, a vyhoupla se do sedla krásného hřebce s nezkrotnou povahou a načervenalou srstí na prsou.

Kůň a jezdkyně poskytovali v jasném ranním rozbřesku nádherný pohled. Cat si rozhodila vlasy. V teplém slunci rychle schly a měly v této chvíli barvu zralé pšenice.

Cat se usmívala jen málo. Věděla, jak bude působit na muže, kterého jde navštívit. Ani ve snu si nepomyslí, že ho přišla zabít.

Vedla pinta na západ. V jejím srdci plál oheň, ale ona se cítila klidná.

Dlouho toužila po tom, aby toho muže našla.

Konečně byla blízko cíle.

+ + + + +

Bob Tolliver bez nálady rovnal sklenice v polici. Hostinský saloonu Yellow Dolar byl velký, mohutný muž, jehož svaly se po letech změnily v tuk. Kromě toho už ztratil většinu vlasů. Jeho černé oči však byly stále ještě ostré a pronikavé, jako v době, kdy byl obávaným pistolníkem. Tolliver rovnal sklenice velmi pomalu a často při tom zíval. Dveře výčepu byly široce otevřené a vpouštěly dovnitř vzduch. Bylo brzy po poledni a vzduch byl horký, ale pořád byl lepší než pach cigaret a alkoholu, který tu zbyl od minulé noci.

Jakmile byl Tolliver se sklenicemi hotov, otočil se k mladému Mexičanovi. Ten horlivě čistil zem mezi stolky. Chlapec pracoval rychle, ale Tolliver jej pozoroval pochybovačně. Neměl Mexikány rád. Jediný důvod, proč ho trpěl, byl, že dělal skoro zadarmo.

A Bob Tolliver byl známý tím, že platil nerad. „Až s tím budeš hotový, půjdeš a očistíš vůz,“ obořil se na chlapce. Jeho hlas byl hřmotný a nevrlý. Obsluhoval dlouho do noci u pultu a spal jen několik hodin. „Ale pohni!“ dodal hrubě. „Jestli se budeš flákat jako minulý týden, vyhodím tě!“

Hoch kývl a pracoval ještě horlivěji dál. A jeho snědá kůže pobledla. On a jeho rodina byli odkázáni na peníze, které přinesl každý z nich domů. Pokud chce žít, musí dělat všechno, co od něj lidé jako Tolliver vyžadují.

„Říkal jsi něco?“ zařval hrozivě Tolliver. Nahnul se přes nablýskaný pult a zuřivě po chlapci střelil pohledem. Mexičan se přikrčil strachy. Vystrašeně se na Tollivera podíval a koktavě ze sebe vysoukal: „Promiňte pane, jen jsem chtěl říct… Ano, pane! Jak si přejete, pane!“

Tolliver se chtěl na chlapce obořit, že má dělat a ne zbytečně kecat, ale slova mu uvízla v krku.

Ve dveřích se zjevila pohledná mladá žena. Na sobě měla světlý jezdecký oblek a blůzku s vyšívanou vestou. Její dlouhé blond vlasy, které nezakrýval plochý španělský klobouk, se třpytily na slunci.

Tolliver bezděčně pootevřel rty. Taková žena se v tomto zapadákově často nevidí. Míval u žen dobrou pověst – ačkoliv nikdy zvlášť dobře nevypadal. I když tehdy ještě měl skoro všechny vlasy.

Tolliver zapomněl na Mexičana, únavu i bolest hlavy. Usmál se a řekl: „Zdravím vás, slečinko!“

Žena mu mlčky pokynula. Pomalu se přibližovala. Měla úzký, jemný obličej a zelené oči. Tolliver pocítil podivné mrazení, když se jí do těch očí zahleděl. Pohlcovaly jej, přitahovaly, a v jejich pohledu bylo něco dravčího.

Cat se opřela o pult. „Dejte mi prosím tequilu,“ řekla. „To by mě nikdy nenapadlo, že může být nějaký saloon v tuhle hodinu otevřený.“

Tolliver zručně uchopil sklenici a láhev a nalil jí. Potom vzal ještě jednu sklenku a nalil si whisky. Mladá žena ho pozorovala. Usmála se a zvedla svou sklenici v náznaku přípitku.

„Na vás, slečinko,“ zabručel Tolliver a pokynul svým pohárkem whisky směrem k ní. Spiklenecky na Cat mrkl. „Přijíždíte zdaleka?“ Něco mu tu nesedělo. Její oblečení bylo příliš čisté. Celá byla jako ze žurnálu.

„Ano,“ odpověděla Cat. Usrkla si tequily, přičemž nespouštěla Tollivera z očí. „Dokonce velmi zdaleka“.

„Podívejme,“ řekl Tolliver potěšeně. Opřel se o těžký pult a podíval se Cat do obličeje. „Štěstí, že jste jela kolem našeho malého podniku. Je snadno k přehlédnutí. To by byla opravdu škoda.“

„Vaše tequila je dobrá,“ řekla Cat tiše. „Mohl byste poslat toho chlapce pryč? Musím s vámi mluvit.“

V Tolliverových očích zajiskřilo. Tušil, že to bude něco důležitého. Ucítil v žaludku horkost. A nejen tam.

Určitě hledá práci. Jako barmanka, nebo něco takového. Vypadala na to, že má dost sebevědomí, když si troufla do hospody. Městská dívka vstoupí do hospody jen v nejnaléhavějším případě.

„Juane!“ zaječel Tolliver. Chlapec se schoulil, jako by ho někdo uhodil. Tolliver ukázal na dveře. „Ven! Běž do stáje a vynos hnůj. Za hodinu se na tebe přijdu podívat. Chci, aby se to tam jen blýskalo. A zavři za sebou dveře.“

Chlapec vyletěl ven. Bouchl velkými dřevěnými dveřmi a pádil pryč.

Musel si pospíšit, aby stihl velkou Tolliverovu stáj uklidit.

Tolliver si mnul ruce. Nasadil rádoby okouzlující úsměv a uchopil láhev tequily. „Ještě, slečinko?“

Cat ignorovala mnohoznačnou otázku. Věděla, co tím teď myslel. Dívka potřebuje práci, je na mně závislá – dostanu ji do postele! Cat téměř viděla, jak to v Tolliverově holé lebce horlivě pracuje.

Znovu jí nalil, ale ona se sklenice ani nedotkla. Tolliver byl dobře naladěný a whisky jeho náladu ještě zlepšovala.

„Mám tu něco menšího k vyřízení,“ řekla Cat. Prohlížela si stoly a židle, lustr na stropě a lesklé zrcadlo za barem. „Nikdy bych něco tak vkusného v tomhle malém městě neočekávala.“

„Je to nejlepší saloon široko daleko,“ odpověděl hrdě Tolliver. Přivřel své malé, tmavé oči a vrhl pronikavý pohled do jejího výstřihu. „Chtěla jste še mnou mluvit, slečno? Obchodné? Myslím, že bychom se mohli okamžitě dohodnout.“

„Taky si myslím,“ řekla Cat. Na sekundu zahlédl Tolliver v jejím obličeji něco, co se mu vůbec nelíbilo. Hlavou mu proběhl záblesk pochybnosti. Ale vzápětí na špatné myšlenky zapomněl. Ta dívenka vážila snad jen třetinu toho, co on, a mimo to byl ještě o dvě hlavy vyšší. Nebylo na ní nic, čeho by se muž jako on mohl bát. Právě naopak!

„Jsme tu teď určitě úplně sami, co?“ zašeptala Cat a podívala se spiklenecky na Tollivera.

Ach, pomyslel si Tolliver. Ta po mně snad jede!

„Nikdo nás nebude vyrušovat,“ ujišťoval ji. „Chlapec zavřel dveře. Všichni si budou myslet, že ještě spím.“

„Dobře,“ prohodila Cat.

Pak vyndala zpod vesty revolver.

+ + + + +

„Děláte chybu, maršále,“ řekl Nick Tomkins klidně. Byl to štíhlý, rudovlasý mladík a pouta na jeho zápěstích působila nepřirozeně.

„Uvidíme,“ odvětil Jack Cassidy. Zastavil svého koně před velkou cihlovou budovou a seskočil ze sedla. Na jeho košili se ve slunci zableskla hvězda federálního maršála. Byl to štíhlý mladý muž, který vypadal víc jako kovboj než jako maršál. „Slez!“

Tomkins se na něj chladně podíval a sesedl. Byl dobrý jezdec, a nejen to. I když měl spoutané ruce, měl s ním Jack v posledních dnech mnoho práce. Musel Tomkinse neustále držet pod kontrolou.

„Pověsíte na šibenici nevinného,“ sykl Nick Tomkins. Zastavil se vedle chodníku a upřeně se podíval nahoru na Jacka Cassidyho. „A že to byl Jack Cimarron, kdo mě chytil, to mi nijak nepomůže.“

„Už jsem ti řekl, že se o to postarám,“ řekl Jack. „Jestli jsi opravdu nevinný, nemusíš se ničeho obávat.“

„Ten zatracený Jesse Carver střílel první, to jsem vám už říkal, prskal Nick. „Měl jsem se snad nechat oddělat?“

Jack zasténal. Tuto historku musel v posledních dnech vyslechnout snad stokrát. „Ať je to jak je, ty jsi ho střelil do zad. To musíš vysvětlit před soudem. Ale nedělej si starosti. Soudce Parker je svědomitý a já ti zkusím pomoci.“

„Vy jste učiněný ďábel,“ křičel Tomkins, když ho Jack vedl do budovy. Tam Tomkinse i s papíry předal eskortě. „Vy na to za pár dní zapomenete a mě pověsí!“ křičel za ním Tomkins.

„Všechno je v papírech,“ řekl Jack. Ještě mu popřál hezký den a už se jen tiše díval, jak eskorta odvádí Tomkinse pryč. Pak ještě chvíli v pochmurném zamyšlení sledoval ostrým zrakem zamřížované dveře, které za Tomkinsem a strážci zákona zaklaply.

Při odchodu se málem se srazil s vyzáblým mužem v černém obleku, který právě přicházel.

Simon Valridge se na něj zašklebil. „Viděl jsem tě přijíždět do města, a tak jsem tě chtěl přivítat.“

Valridge si Jacka se zájmem prohlížel. „Nezdáš se být příliš nadšený, že jsi zase v pevnosti.“

„Pojďme se napít,“ zabručel maršál a vydal se nahoru po chodníku. Tvářil se zachmuřeně.

„To byl Nick Tomkins, že?“ zeptal se Valridge.

Jack přikývl. „Byla to dřina, dostat toho kluka. A pak ho ještě hlídat, aby nezdrhl!“ Vrazil do lítacích dveří saloonu a vstoupil.

Fort Smith nebylo vůbec malé město, a tak už krátce před polednem sedělo uvnitř několik lidí. „Kvůli čemu si teda děláš starosti?“ zeptal se Valridge.

Jack se ušklíbl. „Myslím si, že ta práce byla k ničemu.“ Opřel se o barový pult a objednal si sklenici vody a dobrou whisky.

Valridge svraštil čelo. Teď věděl víc, než se mu líbilo. Oficiálně byl Jack jeho nadřízený, ale to oběma mužům nepřekáželo v tom, aby si spolu mohli o všem promluvit. Na nějaké formality se znali už příliš dlouho.

„To mi musíš vysvětlit,“ začal Valridge. „Tomkins už přece sedí v chládku. Nemůžeš už nic víc dělat. Tak co?“

Jack pomalu vypil sklenici vody. Pak následovala menší sklenka s whisky. „Bojím se, že Tomkins je nevinný,“ řekl Jack Cimarron a hodil do sebe whisky, jako by tím chtěl svá slova potvrdit.

„Přelíčení…“ začal Valridge uvažovat, ale Jack ho hned přerušil: „Tomkins si myslí, že ho pověsí. A on sám nezmůže proti křivému obvinění nic.“

„No dovol,“ namítl Valridge. „To on přece střelil Jesse Carvera zezadu, nedal mu nejmenší šanci. Taky znám trochu ten případ, Jacku.“

„Ale všichni ti svědci byli z té Carverovy bandy, Jerry,“ odsekl Jack. Podíval se pronikavě na staršího muže. „Bylo to na Carverově půdě, kde se to odehrálo. A byli u toho tři Carverovi muži. A Carverovi se od nepáměti s Tomkinsovými nesnášeli. Takoví svědkové nejsou v tomto případě nejlepší, to je přece jasné.“

Valridge dal znamení barmanovi, aby mu načepoval pivo. Pak vtáhl Jacka do diskrétního koutku. V tichu a chladném šeru se posadili za malý, ne příliš čistý stolek.

„Nemusí nás každý slyšet,“ zamumlal Valridge. „K tomu, o čem ses zmínil před chvílí: Už jsem ti jednou řekl, že je to věc soudu.“

„To vím sám,“ zavrčel chladně Jack. Pátravě se zadíval na Valridge pokojně pijícího své pivo.

„Tak co se ti nezdá?“ zeptal se Valridge a utřel si pěnu z úst.

„Tomkins říká, že jsou ještě nějací jiní svědkové. Chlapík jménem Doug Stroud. Cestující obchodník, který se náhodou objevil u Carvera obchodně. Tomkins prý vystřelil, když už neměl na vybranou. Carverovi chlapi ho drželi v šachu. Pak si vzal Jessova koně a uprchl. A Stroud prostě zdrhl, protože nechtěl chytit kulku. „ Jack poklepával prsty do stolu. „Právě toho Douga Strouda potřebuje Tomkins jako svědka.“

„Akorát nikdo neví, kde se ten Stroud toulá. Takový cestující obchodník může být už dávno v Mexiku.“

„To je ale Tomkinsův problém. A vlastně i můj, když mu chci pomoct.“

„Soudce Parker odloží řízení, když se maršál přimluví,“ namítl Valridge. „Jsme v tom namočení všichni, Jacku. Budeme se muset obejít bez tohoto svědka.“

Jack pokrčil rameny. „Tomkinsovi jsem slíbil, že mu pomůžu, pokud to půjde. Mluvil jsem s tím chlapcem poslední dobou každý den. Nechce se mi věřit, že lže. To není žádný vrah. Nemůžu si jednoduše představit, že by jen tak zmizel, když kolem něj stáli Carverovi chlapi. Kdyby zastřelil Jesse Carvera, proč se nepokusil dostat i ty ostatní? Nebyli ozbrojení, a tak mu byli vydáni na milost a nemilost.“

Valridge zaskučel: „Jsi dobrý maršál, Jacku. Ale někdy se bojím, že až příliš.“

„Stal jsem se maršálem, protože jsem chtěl bojovat na straně spravedlnosti,“ odpověděl Jack s vážným výrazem ve tváři ošlehané větrem. „Tato země už nesmí být v područí banditů a vrahů. Ale k tomu taky patří hledat pravdu. To je holá skutečnost.“

Valridge upil ze svého půllitru.

„Proč mi to všechno říkáš, Jacku?“ zabručel pak. „O to se snažíš už dlouho, že?“

Jack se na Valridge zamyšleně podíval a pak se široce zašklebil.

„Ano,“ řekl Cimarron Jack. „To se snažím.“

+ + + + +

„Co to má znamenat?“ zařval Tolliver šokované.

Catin revolver mu mířil přímo doprostřed prsou. Tolliver vypadal, jako by se mu všechna bolest hlavy najednou vrátila.

„Vy jste Bob Tolliver,“ chladně pronesla Cat. Nebyla to otázka. Dívala se ledovým pohledem Tolliverovi do očí. I přesto, že byl kolt těžký a měl dlouhou hlaveň, držela jej Cat ve štíhlé ruce klidně.

„Jo, k čertu,“ zaskuhral Tolliver. Z dívčina pohledu mu běhal mráz po zádech. A pohyb, kterým tasila zbraň, sotva postřehl. Tolliverovi pomalu docházelo, že tato dívka zastřelí člověka bez problémů.

„Jsem Catherine Hallidayová,“ zavrčela. Její plné rty teď byly úzké jako čárka. „Hallidayová!“ dodala ještě jednou. Kolt se ani nezachvěl.

Pomalu, velmi pomalu se Bob Tolliver rozpomínal. Vypadal, jako by se měl co nejdříve složit. Zbledl a zdálo se, jako by ho opustily všechny síly.

Ale pak přikývl a sepjal své velké ruce nad pultem. Hrůza z jeho očí zmizela a zůstal jen vztek.

„Co ode mě chceš? Jak tě vůbec napadlo mě obtěžovat?“ téměř vřeštěl Tolliver.

„To by ti mělo být jasné,“ řekla Cat. „Vzpomněl sis na jméno Halliday, ne? Na rodinu, kterou vyvraždila tvoje banda. Ale měli jste se líp dívat. Něco jste přehlédli. Někoho. Hádej koho.“ Natáhla palcem kohoutek zbraně. „Mne jste přehlédli. A to tě bude stát hlavu.“

Tolliver náhle zvedl ruce. Ustoupil, až zády vrazil do polic za pultem. „Holčičko, je to přece už deset let. A já jsem u toho nebyl. To ti přísahám. Jenom jsem o tom slyšel.“

„Osm let,“ opravila ho Cat klidně. „Mně bylo tehdy dvanáct. A Rudmu teprve sedm. Ale vy jste ho přesto zastřelili. Tak vy jste u toho nebyl?“

„To jsem teda nebyl!“ vřískl Tolliver. Třásl se v kolenou. Viděl v očích té ženy smrt.

„Snad by té mohlo zajímat, že jsem většinu už dostala. Začala jsem vás hledat před čtyřmi roky. Našla jsem skoro všechny. Několik jich dokonce bylo v Mexiku. Proto mi trvalo tak dlouho, než jsem se dostala k tobě, Bobe. Ale teď jsem tady. Nemáš aspoň trochu radost?“

Cat mluvila velmi pomalu a nespouštěla z Tollivera oči.

„Zastřelila jsi i ostatní?“ zašeptal Tolliver. Horečné uvažoval, jak by mohl uniknout kulce.

„Tři mi ještě chybí do sbírky. Ty, Lumpkin a ještě někdo třetí. Nikdo neví, kam se Harry Lumpkin schoval. Nemůžeš mi to náhodou říct ty?“

Tolliver otevřel ústa. Zakrákal: „Ne, už spoustu let jsem o něm neslyšel.“

Cat kývla. Kolt držela v natažené ruce už dlouho, ale pořád se nezdála unavená. „Máš štěstí, že ti věřím. Ale musím Lumpkina najít, je na řadě. Dávám ti ještě šanci zachránit si kůži,Tollivere.“

„Stejně mě odděláš,“ řekl Tolliver rozzlobeně. Své velké ruce pomalu sevřel v pěst. „Tak vystřel, ty zatracená couro. Pověsí tě za vraždu.“

„Ty nejsi důležitý, Tollivere,“ pronesla Cat tiše. „Jistý muž mě zajímá víc. Tvůj přítelíček, se kterým se často setkáváš. Bohužel jsem zatím nezjistila, jak se jmenuje.“

„To se nikdy nedovíš,“ pronesl Tolliver chladně. „Myslíš si, že zradím přítele?“ Jeho obličej dostával znovu barvu. Zuřil.

„Neměla jsem dost času, abych se zeptala tvých pěti kumpánů,“ objasnila mu situaci Cat. „Je to zčásti moje chyba. Jsem hrozně netrpělivá. V každém případě, z těch pěti darebáků už nikdo nikdy nic neřekne. Teď jde o to, jestli zastřelím dřív tebe, nebo tvého přítelíčka. A ty pro mě opravdu nejsi důležitý. Tvůj přítel je mnohem významnější. Snad bude vědět on, kde se Lumpkin zahrabal.“

„Můžu tě k Lumpkinovi zavést,“ řekl Tolliver lstivě a v očích mu bleskla naděje.

„Nemáš vůbec tušení, kde je,“ odtušila Cat. Její hlas zněl v tu chvíli velmi tvrdě. „Slyšela jsem, že jste se nikdy nemohli vystát a spojení mezi sebou jste už dávno ztratili.“

„K čertu, já jsem byl vždycky počestný občan. Nikdy jsem nikoho z tvé rodiny nezabil, děvče. Lidé z tohoto města tě budou honit, jestli mě zabiješ.“

„Ten třetí muž,“ dožadovala se Cat odpovědi. Její hlas byl mírný, skoro lhostejný. Zvolna začala tisknout spoušť. Bob Tolliver to viděl a Cat věděla, že to vidí.

„Dělej, zastřel mě!“ zavřeštěl najednou Tolliver. Strnule hleděl do hlavně, oči široce otevřené.

„Budu tu tak dlouho, dokud na mě nezaútočíš. Čestné slovo,“ pronesla Cat. „Ale měl by sis pospíšit. Nechce se mi už čekat, Bobe.“

Tolliver řekl jméno.

Cat pomalu kývla. „Veliký poctivec,“ ušklíbla se a s neurčitým výrazem ve tváři si ho prohlížela. Hostinský se podíval z okna saloonu, hledaje nějakou možnost záchrany. Ale venku nikdo nebyl. Ve výčepu vládlo dusivé ticho.

Catin kolt ještě pořád mířil na Tolliverovo srdce.

Zvolna uvolnila kohoutek. Poodstoupila o krok a zasunula si zbraň za opasek své jezdecké sukně. Podívala se Tolliverovi do očí a zabručela: „Na tebe je kulky škoda, ty směšná horo sádla.“

Pak se otočila a šla ke dveřím, aniž se na něj ještě podívala.

Tolliver za ní strnule hleděl.

Pak začal bleskurychle jednat. Chňapl po ručnici visící pod pultem. Dvojitá hlaveň se vznesla do výše. Palcem chtěl zmáčknout oba kohoutky.

Cat se otočila a podívala se Tolliverovi upřeně do tváře. Její ruka svírala dvouhlavňový revolver. Než Tolliver stačil pořádně zamířit, vystřelila. Saloonem se rozlehl ohlušující výstřel.

Tolliver zavrávoral a padl na police. Sklenice padaly na zem a tříštily se o podlahu. Ručnice vystřelila a ze stropu výčepu padaly na zem třísky.

Cat natáhla kohoutek a zvolna se přibližovala.

Tolliver ležel bez hnutí za pultem. Catina kulka ho zasáhla přímo doprostřed čela.

Dívka se otočila a odešla. Dveře nechala doširoka otevřené. Všude stáli lidé a upřeně ji pozorovali. Bezpochyby slyšeli hluk a dvojitý výstřel zbraní.

Cat odvázala koně od ohrady a vyhoupla se do sedla.

Aniž si všímala lidí kolem, odcválala z města.

Ještě dva. Povzdechla si. Lumpkina si nechám na konec. Teď přijde na řadu ten druhý.

Doug Stroud.

Cat zavrtěla hlavou. Tu a tam to jméno slyšela. Cestující obchodník byl zřejmé opravdu oblíbený. Snad Tolliver nelhal. Cat ovšem nevěřila, že by lhal. Věřila, že umí odhadnout lidi. Tolliver by byl rád, kdyby jí v tom mohl zabránit, ale na to, aby lhal, se příliš bál. Doug Stroud, pomyslela si Cat. Uvidíme, kdo jsi a kde jsi, Dougu Stroude. Ty jsi taky byl tenkrát u Red River, a když to dobře půjde, brzo budeš následovat své kamarády.

Odjížděla na sever. Její myšlenky směřovaly jen k jedinému cíli.

+ + + + +

Jack Cimarron jel zvolna na koni po Main Street.

Bylo to malé město, blízko řeky Arkansas poblíž hranice s Oklahomou. Několik udržovaných domů lemovalo ulici po obou stranách. V rozlehlé prérii, která se kolem něj rozprostírala, se doslova ztrácelo.

Jack projížděl kolen honosného průčelí saloonu, který se jmenoval Yellow Dollar. Ačkoli byla už skoro tma, nesvítilo za okny žádné světlo. Dveře byly zamčené. Budova vypadala jako po vymření. Jack měl pocit, jako by ten dům měl být pro něho nějak důležitý. Bylo to téměř instinktivní tušení. Jestli je pravdivé, to zatím nevěděl. Jack zastavil svého koně před malým saloonem na konci Main Street. Budova vypadala udržovaně, ale ve srovnání s Yellow Dollarem působila přece jen spíš ošuntěle. U zábradlí před saloonem se tlačilo mnoho koní. Majitele té malé hospůdky musí mít ze zavřeného Yellow Dollaru radost, pomyslel si Jack.

Seskočil mrštně z koně a uvázal ho vedle černého valacha. Téměř automaticky tasil svůj kolt, dřív než rozrazil lítací dveře a vstoupil do místnosti. Snažil se tvářit lhostejně, právě tak, jak se tvářil, když projížděl městem, avšak nesměl ani na moment polevit v ostražitosti. Lidí, kteří by Jacka Cimarrona ochotně seznámili se smrtí, bylo víc než dost.

Jak čekal, byl saloon skoro plný. V průběhu večera stále přicházeli další a další lidé. S takovou by mohl být za několik hodin saloon úplně přeplněný.

Pohledy přítomných se upřely na mladého tmavovlasého muže, který zvolna kráčel lokálem. Na chvíli nastalo úplné ticho. Všichni viděli odznak na Jackově košili. Jack jasně slyšel, jak si lidi kolem něho začínají šuškat a prohlížet si ho. Nechovali se nezákonně, ale před mužem s maršálskou hvězdou měli respekt. Přesto to nebylo normální, někoho s hvězdou na košili nevídali tak zřídka.

Něco se v tomto městě děje, pomyslel si Jack. Postřehl, že také barman na něho upřeně hledí.

Jack se postavil vedle dvou kovbojů u baru. Muž za barem rychle přiběhl. Jack si objednal něco k pití a nenápadně pozoroval špatně osvětlenou místnost. Přes okno sem dopadaly poslední načervenalé paprsky zacházejícího slunce. Dvě zaprášené petrolejky u stropu nedávaly moc světla a nedokázaly zadržet postupující tmu.

Jack pomalu upíjel své pivo a sledoval, jak se situace v místnosti uvolňuje. Lidé ho přestali pozorovat. To, na co čekali, se nestalo a oni se začali věnovat dál svým věcem.

Jack vrazil prázdnou sklenici barmanovi a řekl: „Předpokládám, že znáte Douga Strouda.“

Muž se na něj překvapeně podíval. Byl hubený, měl obrovské kníry a jasné oči. „Ano,“ odvětil konečně.

„Objíždí tady kolem. Má nějaký problém?“

Jack zavrtěl hlavou. „Jen bych si s ním potřeboval promluvit. Jde o jiného muže, pro kterého je velmi důležité, abych Strouda našel.“ Barman se na něj překvapeně podíval. „Tak vy tu nejste kvůli té dámě na pintovi?“

Jack se zašklebil. „Měl bych ji znát?“ Zpozoroval, jak kovboj vedle něj zbystřil sluch. A nejen on. Ve výčepu nastalo tísnivé ticho, jakmile se barman zmínil o ženě na pintoví.

„Taková krásná čarodějnice to je a prostřelila hlavu Bobu Tolliverovi,“ objasnil mu situaci barman. Když v Jackově obličeji zpozoroval tázavý výraz, pokračoval rychle dál. Byl rád, že má konečně někoho, komu může o té vzrušující události ještě za horka referovat.

„Stalo se to před třemi dny,“ dychtivě pokračoval a bezděčně ztišil hlas. „Překrásná žena na překrásném koni. Neobyčejně vybarvený kůň a mladá blondýna. Nikdy předtím ji tu nikdo neviděl. Svého koně nechala před Mitchellovým obchodem, šla rovnou k Tolliverovi a zastřelila ho. Ještě ji zkoušel zastavit svou brokovnicí, ale byla rychlejší. Pak vyšla úplně klidně ven, sedla na koně a odjela. Jednoduché. Kdybyste Tollivera znali, nikdy byste nevěřili, že by s ním mohl být někdo tak rychle hotový. Natož taková blondýnka. Ale dokázala to.“

„Zdá se, že je to velice nebezpečná žena,“ odtušil Jack. Ten příběh ho zvlášť nezaujal. Byla to věc místního šerifa. Vypadá to, že Tolliver tu byl známý a všichni to hrozně zveličovali. V tomto zapadákově se asi už dávno žádný pořádný mord nestal.

„Šerif jel hned za ní. Ale nemyslím, že by ji dostihl, poznamenal barman. „V celém okolí není kůň, který by se mohl s tím jejím pintem měřit.“ Nevěřícně zakroutil hlavou. „Zvláštní, co? Jednoduše sem někdo přijde, ještě k tomu ženská, a odpráskne Tollivera.“

„Ano, je to divné,“ přisvědčil Jack. „Ale mě víc zajímá Doug Stroud.“

Barman vypadal zklamaně. Ale potom se do jeho tváře vplížila zvědavost. „O co vám jde? Opravdu nic neudělal?“

„Pokud já vím, tak ne,“ odpověděl Jack. „Kde bych ho našel?“ Jeho hlas byl strohý. Přísně se na barmana podíval. Moc ho nebavilo pořád vyzvídat.

„Musí teď být někde na indiánském území,“ zavrčel barman rozmrzele. Znovu Jackovi nalil. „Asi prodává to své haraburdí v Oklahomě Cherokeeům a ostatním rudochům. Zkuste to v Talequahu. Musí se tam co nevidět dostat. Možná už tam někde sedí a ožírá se. Mohl sebou hodit.“

„Tak Talequah… Víte to jistě?“

„Znám Douga už několik roků,“ řekl barman uraženě. „Mohl bych snad vědět, kde říkal, že bude prodávat…“

Jack mlčky vypil pivo. Chtěl už konečně zaplatit, aby už mohl z té putyky vypadnout. Musí se ještě postarat o koně a najít si na noc nějaký pokoj. Ale vtom ho ještě něco napadlo.

„Pane,“ zavolal na barmana.

Muž se na něj tázavé podíval. „Vy se ve městě určité vyznáte docela dobře. Určitě taky víte, kterým směrem ta dáma na pintovi odjížděla.“

Chlápek se zašklebil. „Jistěže vím. Jela směrem na Talequah. Třeba tam potkáte nejen Douga Strouda.“ Jack zamyšleně přikývl. „Uvidíme.“ Pak vyšel zamyšleně do noci.

+ + + + +

Muži na koních jeli pomalu po hlavní třídě Talequahu. Osm chlapů v zaprášených hadrech vypadalo, jako by měli za sebou hodně dlouhou cestu.

Pro lidi na ulici to nebylo nic mimořádného. Byli zvyklí, že do města občas zavítali jezdci, se kterými si nebylo radno zahrávat. V Oklahomě nemohli indiáni obžalovat a dát zavřít žádného vychytralého banditu, takže se to tu pochybnými existencemi jenom hemžilo.

Jezdec, který jel nejvíc vpředu, vedl svého koně k budově na náměstí. Než sesedl, rozhlédl se ještě jednou přivřenýma očima po okolí, jako by hledal nějakou past. Byl to mohutný, svalnatý muž s tvrdým pohledem. Jeho krátce střižené vousy dodávaly jeho rysům něco surového.

„Můžeme jet dál, Harry,“ zavolal na něj muž, který jel za ním.

Harry Lumpkin zavrtěl otráveně hlavou. „Dnes večer chci spát v pořádné posteli,“ zavrčel. „Už jsem dlouho spal na tvrdé zemi.“ Slezl pomalu z koně a protáhl se. Ale pravou ruku měl stále blízko u ošoupané rukojeti revolveru. Lumpkin vstoupil přes chodník do hotelové haly. Jeho muži ho následovali. Dříve tu stál jen zchátralý obchod s obyčejným barem v sousedství. Dřív než Lumpkin vstoupil, vešel do baru muž. Lumpkin se zarazil na poloviční cestě k pultu. Zvědavě se na muže podíval. Ten k němu přistoupil a ve tváři měl ponurý výraz.

„Co se děje, Bille? Myslel jsem, že jsi dávno u Tollivera a čekáte na nás,“ zeptal se Lumpkin. Dal znamení svým lidem, aby pokračovali dál v cestě. Lumpkin zatlačil menšího Billa zpátky k baru. „Špatné zprávy, co? Piju teprve první, Bille.“

Lumpkin se opřel o špinavý pult a podíval se na indiánského barmana. „Dej mi dvojitou whisky, a hni sebou.“ Pak se obrátil k Billovi. „Začni.“

„Tollivera zastřelili,“ suše mu sdělil Bill. „Ale nebyl to nějaký člověk, který si s ním vyřizoval účty nebo tak něco. Nějaká ženská přišla do saloonu a provrtala mu koulí hlavu. Mladá blondýna na pintoví.“

Lumpkin hlasitě zaklel. Barman ho nervózně pozoroval, postavil před něj sklenici a pak se rychle klidil z jeho dosahu.

„Už zase ženská na pintoví,“ zabručel Lumpkin. Vzal sklenici a hodil whisky do sebe. Říhl a třískl sklenicí o stůl. „Kdy to Tolliver dostal?“

„Asi před týdnem.“

Lumpkin pomalu kývl a uvažoval nahlas; „Potom je ještě pořád někde tady v okolí.“

„Zatracená děvka!“

Bill vypadal poněkud pobledle. „Dostala taky oba chlapce, kteří na nás měli čekat v Mexiku. Má asi něco proti tvým starým přátelům, to je jisté.“

„Ještě jsem v životě neviděl žádnou blondýnu, která umí střílet,“ zavrčel Lumpkin. „To musí být nějaký blázen. Ženská, která jezdí po okolí a střílí lidi jako Bob Tolliver. To nemůže být pravda!“

„Dříve nebo později přijede a dostane taky tebe,“ uvažoval Bill. „A pak půjde po Harrym.“

„Nebudu tak dlouho čekat,“ řekl Lumpkin. „Na to můžeš vzít jed.“ Strnule se zahleděl na špinavou zeď výčepu. Na nějaký čas chtěl odjet z Oklahomy a zkusit štěstí na západě, v Arizoně. Ale Arizona nebyla přesné to, co si představoval. Tím spíš ne pro osamělého lupiče, který rozpustil svou starou bandu. Chtěl s sebou vzít několik nových lidí a zkusit se starými přáteli obnovit kontakty. Byli to lidé, na které se mohl stoprocentně spolehnout.

Jenže našel jenom jejich hroby. A teď ten problém s blondýnkou na pintovi. Nikdo ji nezná, nikdo ji tu předtím neviděl. Přijela, potkala nějakého muže a poslala ho hrobníkovi na lopatu.

Lumpkin zavrtěl hlavou. „Blázen!“ řekl ještě jednou. Nedal to na sobě znát, ale přesto měl nepříjemný pocit v žaludku. Všichni známí ze staré bandy, kromě něho, už čichají ke kytkám odspodu. Byl zvědavý, kdy ta žena přijde za ním. Po zádech mu přeběhl mráz.

„Víš ještě něco?“ zeptal se svého společníka Billa. Měl Billa přečteného a věděl, že bude ještě něco vědět. Nerad sháněl informace sám, protože se vždycky našlo pár svědomitých šerifů, kteří na něj mávali zatykačem.

„Šerif ji jel hledat, ale nikdo nevěří, že ji chytí,“ zabručel Bill. „Prý jela směrem na Talequah.“

Lumpkin otevřel překvapením pusu. „Sem?“

Bill přikývl.

„To určitě není naposled, co o ní slyšíme,“ řekl Lumpkin. „Možná se s ní dokonce uvidím.“

„Co budeš dělat?“ zeptal se Bill. „Tolliver je taky mrtvý. Ten by nám s tím mohl pomoct. Nedaleko tu měl velký saloon. Ale to je teď pasé.“

Lumpkin hodil na pult minci a odvrátil se. Dlouhými kroky zamířil k hotelové hale, kde na něj čekali chlapi z jeho bandy.

„Musíme teď udělat toto,“ zařval Lumpkin nahlas a tvářil se drsně. „Najděte si tu nějakou hospodu a pobavte se. Pokud v tomto zapadákově něco takového vůbec je.“ Nasadil si klobouk a chladně pozoroval nadšení svých mužů. Většina z nich byla mladší než Lumpkin.

„Zítra ráno sedneme na koně a uspořádáme štvanici na tu prokletou ženskou na pintovi,“ dodal po chvíli chladně.

Jeho muži se na něj zmateně podívali.

„Bill vám řekne, co se stalo,“ zavrčel Lumpkin. „Brzo ráno vás čekám tady. A běda, jestli bude někdo z vás ještě opilý. Trofej bude skalp špinavé blonďaté čubky.“ Lumpkin se otočil a šel zpět do baru. Zdál se být se svým rozhodnutím velmi spokojený.

+ + + + +

Když Jack Cassidy přijížděl, slyšel už z dálky hlasy.

Než došel k Talequahu, zešeřilo se. Chtěl se zeptat na Douga Strouda, ale kupodivu o něm nikdo neslyšel.

Jack doufal, že by se mohl alespoň v tomto městě o něm něco dozvědět. Sel k nízké stavbě na okraji města. Podle všeho to byl nějaký pochybný saloon. Jack se dozvěděl, že hostinský Strouda znal. Podle všeho sem jezdil často a nabízel mu ke koupi svoje zboží.

Město bylo tiché, až na ten saloon. Hluk a hraní špatně naladěného piana se rozléhaly po ulici. U zábradlí stálo hodně koní.

Jack strčil do lítacích dveří. Místnost byla zakouřená a plná opilců. Jack uviděl několik barových děvčat, stojících u pultu, kterým se věnoval prapodivně vyhlížející chlapík. Na jednom stole tancovala tlustá Mexičanka ve vybledlých nabíraných šatech. Kolem dokola stáli chlapi s lahvemi whisky v rukou a povzbuzovali ji svým řevem.

Jak se Jack blížil k pultu, vstoupilo mu do cesty štíhlá, snědá dívka. Měla na sobě šaty rudé jako krev a s hlubokým výstřihem. Jakmile Jacka uviděla, dovedně se vysmekla z náručí jednoho zarostlého opilce. Ve společnosti všech těch špinavých, opálených a opilých chlapů vypadal Jack jako jediný, kdo by mohl být při penězích.

„Haló, cizinče,“ zašeptalo děvče vábivým hlasem. Nepodařilo se mu zcela skrýt pohrdavý výraz v očích dřív, než k němu vzhlédla. „Já jsem Rosalita. Koupíš mi něco k pití?“

Jack si ji chladně prohlédl. Potom pokrčil rameny a ušklíbl se. „Jak chceš. Ale musíš mi odpovědět na jednu otázku, Rosalito.“

Koketně se na něj podívala.

„Přijde na to, cizinče.“

„Určitě to pro tebe nebude obtížné,“ začal Jack, ale vtom dívku rafl za ramena opilec a prudce ji odstrčil. Rosalita s výkřikem vrazila do několika dalších mužů, kteří se ji se smíchem pokoušeli osahávat.

Opilec se krví podlitýma očima podíval na Jacka. Měl u brady velkou jizvu a na hlavě strniště světlých vlasů, které už několik týdnů neviděly vodu. „Chceš mi přebrat holku, bastarde?“ zablekotal ožrala. Jeho vychrtlá ruka zašátrala po rukojeti revolveru za opaskem kalhot.

„Nech si ji a buď s ní šťastný,“ zavrčel Jack chladné. Ale neodvrátil se. Chlapovi vůbec nedůvěřoval a nechtěl se k němu otočit zády. Zastavil se a vyčkával.

Kolem se rychle utvořil kruh opatrných, vyčkávajících tváří. Nikdo se ale samozřejmě nepostavil za Jacka nebo jeho protivníka.

Opilec civěl na Jacka v nechápavém úžasu.

„Vím, že jsi prase,“ řekl opilec pomalu, jako by byl stižen náhlou inspirací.

Barman zahulákal zpoza barového pultu. „Hej, co se to tu sakra děje? Poslouchejte, nechte toho, než se něco stane.“ Nezdálo se, že by ho opilec slyšel Když Jack nic neřekl, sáhl po revolveru. Alkohol zpomalil jeho pohyby, ale přesto v nich bylo vidět jistý cvik.

Ale Jack byl rychlejší. Chytil muže za zápěstí a stočil mu ruku dozadu. Opilec vyjekl a pustil revolver na zem. Jack ho od sebe prudce odstrčil, takže zavrávoral, zakopl o židli a spadl na zem.

„Zkus to ještě jednou,“ zavrčel na něj Jack chladné, „a udělám ti díru do břicha.“

„Harry!“ zavřeštěl opilec a marně se pokoušel postavit na nohy.

Mával rukama, jako by mu nohy podrážely mořské vlny. „Harry, Harry, pomoz mi! Ten prevít mě chce oddělat!“

Opilec vytáhl ze svého dlouhého rozepnutého pláště lovecký nůž, který stál za povšimnutí. Narovnal se a vyrazil s ním proti Jackovi.

Jack zabručel: „Stůj, ty prašivý pse, jinak ti skutečně ublížím.“ Už byl velice rozčilený.

Než ho stačil opilec bodnout do krku, uhnul na bok. Rána šla do prázdna. Nějaký chlap mu podrazil nohy a on spadl na tvrdou podlahu. Mladý maršál mu přišlápl vysokou botou zápěstí a vytrhl mu dlouhý nůž z ruky. Mizera zakňučel a strachem vytřeštil oči.

„To je můj kámoš, ty neřáde!“ zařval někdo za Jackem. „Jestli se jenom hneš, odstřelím tě jako psa!“ Varování sice pronesl opile, ale přesvědčivě. Tento chlapík se zdál být ještě dokonale schopný dobře mířit. Zvlášť když natahoval kohoutek svého revolveru.

Bylo mrtvolné ticho.

Jack se pomalu otočil. V levé ruce, jež mu volné visela vedle rukojeti koltu, měl lovecký nůž, a jeho tvář vypadala velmi odhodlaně.

Jack hleděl do tváře velkého, ramenatého chlapa. Jeho vousy na hranaté tváři byly podivuhodně upravené. Úzké, zlé oči se na Jacka netrpělivě dívaly.

Muž byl od něho asi deset kroků. Nedbale mířil na Jackův žaludek.

Harry Lumpkin byl zpitý a měl dobrou náladu. Myšlenka na dámu-vraha mu nešla z hlavy. Tento mladý cizinec přišel v pravý čas, aby dnes večer ukojil svou žízeň po krvi.

„Zchlaď ho!“ zasyčel opilec, který ležel na břiše vedle Jacka. „Skonči to, Harry!“

Barman vytáhl zpod pultu ničivý Smith & Wesson ráže 44 a opřel si tu hrozivou zbraň s dlouhou hlavní o rameno.

Aniž se na něj podíval, Harry Lumpkin řekl: „Jestli tu zbraň použiješ, barmane, bude z tebe mrtvola.“

Jack se rozhlédl po místnosti, aniž přitom spustil Lumpkina z očí. Srdce mu v hrudi divoce tlouklo. Nevěděl, jestli na něho nemíří jiný chlap zezadu. Věděl jen, že nebyl dost opatrný.

Odhadoval, že kolem něj je asi pět chlapů, kteří by mohli ještě patřit k Lumpkinovi a k opilci. Měli ruce na koltech, ale vypadali spíš rozjařeně než pozorně. Jeden z nich se opřel vedle barmana a podíval se z boku na něj. Muž spustil svůj dlouhý revolver a položil ho opatrně na pult. Ruku však nechal na kohoutku.

„Nedělej si starosti, Lumpkine,“ zachraptěl barman. Byl to mohutný chlap a silný jako medvěd, ale zdálo se, že má před Lumpkinem a jeho bandou velký respekt. „Jestli to uděláš, bude sem muset přijet zase nějaký federální maršál a my všichni nebudeme mít nějaký čas žádný klid. To přinejmenším, Lumpkine.“

Jack byl rád, že nemá připnutou svou maršálskou hvězdu. Odhadoval, že by ho Lumpkin zastřelil hned a zezadu, když se ještě zabýval tím opilcem. Zřejmě se ocitl uprostřed naprostých vyvrhelů.

„Drž hubu,“ zařval Lumpkin na barmana. Lehce houpal hlavní koltu v ruce a příšerně se na Jacka šklebil. „No, kovboji, co chceš dělat teď? Chceš chcípnout?“

„A jak je to s tebou?“ odvětil Jack chladně.

Nastalo opět velké ticho. Všichni strnule hleděli na oba protivníky. Spor barmana velmi znepokojoval. Jack se na Lumpkina klidně díval tmavýma, planoucíma očima. Pod jeho pohledem Lumpkin znejistěl. Zpupný bandita začal váhat, zda opravdu stojí před neškodným kovbojem.

„Dostanu tě,“ prohlásil klidně Jack. Pokoušel se navrtat Lumpkinovo už tak nabourané sebevědomí. „Nevíš, jak jsem rychlý. Dřív než stačíš vystřelit, budeš mrtvý.“ Jack se nevesele zašklebil a vrhl na muže stojícího v Lumpkinově bezprostřední blízkosti krátký pohled. „A nebudeš sám.“

Lumpkin najednou vypadal střízlivě. Upřeně se na Jacka podíval a jeho obličej nedával najevo žádné pocity. Lumpkin pochopil, proti komu stojí, on, jeden z nejnebezpečnějších vrahů. Jen hodně dobrý pistolník by v této situaci zůstal chladný jako tento mladý chlapík, který vypadá jako texaský kovboj.

Opilec sedící na zemi zařval: „Hej, Harry, můžeš ho zastřelit, Dělej!“

V Lumpkinových očích vzplál plamen zloby. Ostře vyrazil: „Ezro, ty parchante, jestli řekneš ještě slovo, opravdu uslyšíš výstřel. Ale jenom jeden, jestli chápeš, co tím myslím.“ Našel někoho, na kom si mohl vybít svou zlost, a mohl se tak se ctí vyhnout situaci, která se mu příliš nelíbila.

Lumpkin se na Jacka chladně díval a pomalu uvolnil kohoutek koltu. Pak ho zastrčil zpátky za kalhoty.

„Měl jsi štěstí, příteli,“ řekl Lumpkin Jackovi. „Ezro je idiot. Ale myslel jsem, že to s ním chceš skončit. A on teď patří k mým lidem.“

Ezro se uraženě podíval na svého velitele. Zděsil se, když se jeho vlastní nůž zabodl vedle jeho ruky do dřevěné podlahy. Rukojeť nože prudce vibrovala.

Jack se chladně podíval na opilce, a muž zbledl. Konečně mu začalo docházet, že už dvakrát mohl být po smrti.

Jack svižně došel k pultu. Pro jistotu však nechal ruku na koltu a sledoval ostražitě každý pohyb. Ve výčepu bylo ještě pořád ještě nezvyklé ticho. Po pár sekundách se však celá hospoda opět rozhlučela. Ozval se klavír, tlustá Mexičanka začala až příliš pronikavým hlasem zpívat a několik chlapů řvalo jeden přes druhého, jako by chtěl jeden druhého přehlušit.

Barman došel blíž k Jackovi a směle si ho prohlížel. Hromotluk zastrčil svůj revolver zpátky pod pult.

„Neměl byste tu dlouho zůstávat, pane,“ varoval ho barman. „Nenadělal jste si tu mnoho přátel.“

„Ani se nedivím,“ odpověděl Jack vlídně. „Dejte mi ale nejdřív ještě whisky.“

„Na účet podniku,“ zabručel barman. „To, co jste předtím udělal, bylo chytré. Nerad bych tu měl nějakou mrtvolu.“ Jack pokývl a napil se whisky. Koutkem oka pozoroval Harryho Lumpkina a jeho lidi. Seděli spolu u kulatého stolu a zaujaté pozorovali mexickou tanečnici.

„Nepřišel jsem sem, abych s nimi skoncoval,“ řekl Jack. „Někoho hledám. Někde jsem se doslechl, že znáte Douga Strouda.“

Barman pozdvihl obočí. „Zdá se, že je po něm v poslední době hodně shánka,“ řekl a přitom rychle naléval objednané whisky do sklenic, stojících v řadě vedle sebe.

„Jakto?“

„Včera se na něho ptala nějaké žena. Zdálo se, že se nemůže dočkat, až ho potká. Jak jsem viděl, může být Doug jen rád, jestli ho najde.“ Muž se ušklíbl a šel obsluhovat k druhému konci pultu.

Jack svraštil čelo. Vzpomněl si, co se stalo s Bobem Tolliverem. Také jeho navštívila nějaká žena. A teď byl mrtvý. Nic by se nedivil, kdyby to byla táž žena.

„Ještě jste mi pořád neřekl, kde je ten Stroud,“ zavolal Jack, když barman přišel blíž k němu. „Možná mu hrozí nebezpečí. Nebyla ta žena, která ho hledala, náhodou blondýnka? S nápadným pintem?“

Muž lhostejně přikývl. „Zatraceně hezká byla. Ale netuším, koho by se měl Doug bát. Ale on beztak není v tomto kraji. Zkouší to někde na západ odtud. Je tam několik rančů a farem, které Doug navštěvuje. A několik menších měst. Člověk nikdy přesně neví, kde se může Doug Stroud toulat.“

„Díky,“ zamumlal Jack. Položil na stůl minci a prorazil si cestu ven. V hlavě se mu honily těžké myšlenky. Potřebuje Douga Strouda živého. Musí zjistit, jestli Nick Tomkins vraždil, nebo ne.

Bohužel, Douga Strouda hledá taky lady na pintovi. A Jack si mohl jen domýšlet, co se stane, jestli ta krvelačná blondýna najde Strouda dřív.

Jack šel chladnou nocí po chodníku a přemítal.

Ta žena jeho věc nepochybně velmi komplikovala.

+ + + + +

Lumpkin se nahnul přes pult a upřeně se podíval barmanovi do očí. „Co říkal?“ zavrčel na barmana. Barman se na něj zamračeně podíval, ale pohled Lumpkinových chladných očí ho znervóznil.

„Kdo?“

„No přece ten kovboj. Mluvil jsi s ním dost dlouho. Co chtěl?“

Barman pokrčil rameny. „Ptal se po Dougovi Stroudovi.“

„Jak to, co chce od Douga Strouda?“ Lumpkin se na muže překvapeně podíval.

„Ty ho znáš?“ zeptal se barman.

Lumpkin se křivě ušklíbl. „Jasně. Už dlouho. Tak dlouho, že jsem už na něho málem zapomněl. Je to už skoro deset roků, co jsme spolu jezdili na koni křížem krážem. On šel ale brzo svou vlastní cestou! Moc se mu u nás asi nelíbilo. Jak říkám, už jsem na něho málem zapomněl.“

Lumpkin ukázal palcem přes rameno k východu. „Tak ten chlap chce teda najít Strouda? Cos mu řekl?“

„Totéž, co už jsem řekl té ženské,“ zabručel barman. „Že nemám ani tušení. Snad by mohl být na farmách na západě, nebo v nějakém hnízdě tam.“

Lumpkin přimhouřil oči a chytil barmana za rameno. „Moment. O jaké ženské to mluvíš?“

„Je to nějaká mladá blondýna a přijela na pintovi,“ informoval ho barman. „Nikdy předtím jsem ji neviděl. Jednoho dne vešla a vyptávala se na Strouda.“

„Víš aspoň, jak se jmenovala?“

„Ale kde. Ptala se jen ona.“ Barman mávl nad Lumpkinem rukou a šel se věnovat své práci.

Lumpkinova zvědavost byla ukojena, a tak rychle vyrazil po stopách lady na pintovi. Chtěl ji chytit.

+ + + + +

„Ruce vzhůru, děvče!“

Cat ztuhla. Zůstala sedět v sedle a pomalu dávala ruce nahoru. Farmář stál se svou brokovnicí na prahu domu, kohoutek zbraně natažený. Cat necítila strach, snad jen zvědavost. S podobnými reakcemi se nesetkala poprvé. V těchto končinách mohl být každý cizinec bandita a nebylo výjimkou, že někdo podřezal hrdlo jinému kvůli páru bot.

Fort Smith byl daleko a federální maršál měl plné ruce práce, aby dopadl vůbec nějaké zločince.

A Cat nevypadala právě nejdůvěryhodněji. Zase měla na sobě otrhané kovbojské oblečení, na hlavě naražený klobouk a několik dní neviděla vodu.

Byla sama, docela sama v této rozlehlé, divoké zemi. Něco takového smrdělo léčkou. Někde by mohl být muž, bandita.

Přinejmenším si to myslel farmář, který právě mířil na Catinu hruď.

„A co teď?“ zeptala se Cat. Její hlas zněl nezúčastněně.

Farmář mlčel a nedůvěřivě na ni civěl dál. Překvapilo ho, že mu neuhnula pohledem.

„Chci si s vámi jen o něčem promluvit,“ začala Cat. Ukázala levou rukou na široké mělké údolí kolem. Jediné stavby tu byly stodola a obytný dům. Mezi rozlehlými kukuřičnými poli stálo několik ovocných stromů. „Nikdo jiný tu není. Můžete klidně dát tu ručnici dolů, pane.“

„Na to je vždycky dost času,“ odpověděl farmář. Byl už starší a jeho tvář byla rozbrázděna hlubokými vráskami. Krátké, už zcela bílé vlasy vypadaly jako strniště. Vůbec nevypadal, že by chtěl sklonit hlaveň.

„Někoho hledám,“ zavolala Cat. „Obchodníka jménem Doug Stroud. Měl by objíždět farmy v okolí.“

„Tady není,“ zavrčel farmář.

Cat pohotově zareagovala: „To jsem ani nečekala. Ale snad byste mi mohl říct, kde ho můžu najít. Je to velice důležité.“

„Proč?“

Cat stěží potlačila zaklení. Měla pocit, že mluví s pařezem.

„Poslyšte, pane,“ řekla. „Nemám pocit, že bych tu byla vítaná. Ale na druhou stranu se mi nezdá, že byste se mě chtěl rychle zbavit. „Chci jen vědět, kde je Stroud, a pak vypadnu dřív, než stačíte mrknout. Měl byste se rozhodnout, co vlastně chcete.“

Farmář svraštil čelo. Zdálo se, že přemýšlí, jestli by mohlo Stroudovi uškodit, kdyby ho ta žena našla. Konečně se vymáčkl: „Zkuste to u stanice Bascombs. Tam si Doug dělává přestávku.“ Přehodil si brokovnici do druhé ruky a poškrábal se na bradě. „Poslouchejte, nejdete náhodou starému Dougovi po krku, co? On je váš příbuzný, lady?“

Cat pokrčila rameny. Dělala, jako by žádné otázky neslyšela. „Vím, kde to je, díky.“

Pobídla koně k otočení a zvolna odjížděla na západ. Hluboko do vnitrozemí, do indiánského teritoria.

Cítila v zádech pohled farmáře ještě dlouhou dobu. Cukla sebou, když uslyšela výstřel.

Chvilku si myslela, že po ní střílí ten farmář, ale potom pochopila, že výstřel přišel odjinud. Byl tak tichý, že střelec musel být alespoň míli od ní.

Na druhé straně byl malý pahorek, ze kterého mohla rána přijít.

Cat zastavila koně. Cekala na další výstřel, ale žádný už se neozval. Otočila se směrem k farmáři. Chatrč byla jen pár stovek yardů za ní. Nikoho neviděla. Představovala si, že farmář s puškou stojí u okna a pozoruje ji.

Nepříjemný pocit jí svíral žaludek. Když se otáčela zpět, padla na ni posvátná hrůza ze smrti.

Pobídla pinta lehce patami a vydala se klusem po pěšině. Mezi kukuřičným polem a ovocnými stromy jela směrem k příkrému pahorku. Dřív než dojela na vrchol, vytáhla pušku z pouzdra a položila si ji napříč přes sedlo.

Potom vydala chraptivý výkřik a cvalem hnala koně přes pahorek. Měla pocit, že stačí málo a vznese se k modré obloze.

Cvalem však jela jen chvíli. Ve stínu příkré skály koně zastavila a dívala se z výšky na planinu. V moři hnědožluté trávy, která se táhla až k obzoru, neviděla žádného živého tvora. Ani ptáky nebylo v chvějícím se vzduchu vidět.

Nervózně pohladila pinta po krku. Znovu a znovu pátrala přimhouřenýma očima po krajině, neobjevila však víc než při prvním pohledu.

Pinto nervózně zařičel.

„Klid, Toby,“ zašeptala jemně Cat. „Není třeba, abys dostal strach i ty, stačí, když mám špatné tušení já. Pojedeme teď támhle. Povedlo se nám toho společně už dost, kamaráde.“ Poplácání po krku zvíře viditelně uklidnilo.

Ona a kůň spolu zažili už leccos, takže byli dokonale sehraní. Cat se naučila rychle s koněm vycházet.

Pahorek byl rychle za nimi. Přes travnatou pláň jela chvíli rychle. Ostražitě se rozhlížela skrz žlutý prach, rozvířený jízdou, a pušku držela pevně v rukou. Narazila na mrtvolu tak nečekaně, že o ni pinto málem zakopl. Cesta byla dost úzká a porostlá poměrně vysokou trávou. U šedivé skály, přímo před kopyty koně, ležel mrtvý.

Pinto se zarazil a uskočil zpátky. Lekl se, když jeho citlivé nozdry zachytily pach krve.

Cat vztekle zaklela.

Instinktivně natáhla kohoutek ručnice. Musela projít kolem. Na kulkou provrtaného muže by se raději ani nepodívala. Okamžitě pomyslela na toho, kdo tento čin spáchal.

Co kdyby byl ještě někde blízko…

Cat se rychle rozhlédla. Několik vyšších skal bylo od cesty jen pár stovek yardů. U paty jedné z nich rostlo šedozelené trnité houští.

Jestli je vrah ještě nablízku, musel se schovat tam.

Cat seskočila ze sedla. Pinto zůstal stát tam, kde byl. Pud sebezáchovy Cat našeptával, aby okamžitě vyskočila zpátky do sedla a ujížděla co nejrychleji pryč. Ale i pro špatného střelce by byla perfektním cílem, a to ještě hodné dlouho. Nejlepší by bylo opatrně se přiblížit k úkrytu a zjistit, jestli je vrah opravdu pryč. Kromě toho měla špatný pocit z toho, že by mohla jen tak nechat ležet mrtvé tělo.

Cat se opatrně přibližovala k mrtvému. Vypadal, jako by s ním byli bandité rychle hotoví. Neměl boty ani zbraň. Kapsy ošumělých kalhot měl obrácené. Několik rezavých patron leželo rozházených v prachu. Muže zasáhlo do zad několik kulek. Neměl nejmenší šanci. Cat přejel mráz po zádech. Tráva zde byla příliš vysoká. Kdyby byl vrah nablízku, klidně by ji mohl zastřelit. Stop na zemi bylo několik. Ti, kdo to udělali, odvedli i koně toho zastřeleného.

Cat se otočila k pintovi. Ten sklopil uši dozadu a nervózně zavětřil.

Cat si vzala pušku a pomalu šla zpět ke koni. Srdce jí prudce tlouklo a potila se. Téměř cítila, jak ji pozorují páry neviditelných očí. Chytla se pintovy uzdy.

Radši odtud rychle zmizím, pomyslela si.

A jakmile se dotkla sedla, zazněl první výstřel.

Než se přiblížil k farmě, připjal si Jack Cimarron hvězdu. Lidé v těchto končinách měli rychle prst na spoušti. Slyšel o několika brutálních přepadeních farem, proto tu lidé byli tak nedůvěřiví.

Už několik dní jel po stopě lady na pintovi. Alespoň si myslel, že stopy na zemi nechává její kůň. Jezdec se zdál hodně lehký. U jednoho ohniště objevil stopu, kterou zanechaly malé boty.

Ta žena si dávala podivuhodně na čas. Jack předpokládal, že nechtěla svého koně přetěžovat. Bude muset ještě nějakou chvíli cestovat, a bylo jen moudré nenasazovat vražedné tempo. To bylo i pro Jacka výhodné. Nemusel svého černého valacha přepínat a přitom byl té ženě stále blíž.

Uvažoval, jestli by ho zastřelila, kdyby jej náhodou zpozorovala. V tomto ohledu se ta blondýna nezdála být příliš citlivá.

Cimarron Jack na chvíli zastavil a prohlížel si široké údolí pod sebou. Když přejel poslední kopec, uviděl před sebou farmu. Všechno kolem vypadalo velmi klidně. V jednu chvíli si myslel, že slyšel výstřel, ale na farmě se nic nedělo. Jack se v sedle naklonil. Cesta k farmě byla rozrytá koly vozů a koňskými kopyty. Přesto mezi nimi rozpoznalo Jackovo bystré oko v prachu i čerstvé stopy pinta. Už od něho nebyl příliš daleko. Snad ho – a jeho jezdkyni -dostihne na této poklidné farmě v údolí. Pak by se jí konečně mohl zeptat, co po Dougovi Stroudovi chce. On potřebuje Strouda živého, aby mohl vypovídat u soudu a obhájit tak nevinného chlapce, kterého Jack zadržel.

Ale jak se zdálo, Stroudovo jméno figurovalo na černém seznamu lady na pintovi. Zabila už přinejmenším jednoho muže a Jack se právem domníval, že ten další má být Stroud. Bude muset tu ženu včas najít.

Jack pobídl koně a vedl ho dolů k farmě.

Přijel až na dvůr s vyschlou, udusanou hlínou a malou studnou nedaleko domu. Jak předpokládal, dveře byly otevřené a farmář stál mezi nimi. Postarší muž s krátkými bílými vlasy. Ručnici měl opřenou o rameno a ostražitě Jacka sledoval. Viditelně se mu ulevilo, když spatřil stříbrný odznak na Jackových prsou.

„Hledám Douga Strouda,“ prohlásil Jack. „Ano, toho obchodníka. Předpokládám správně, že se tu už na něj někdo ptal? Blondýna na pintoví?“

„Radši byste měl hledat bandity, kteří nám pálí střechy nad hlavami,“ zabručel farmář mrzutě. „Doug Stroud neublíží ani mouše. Za to dám ruku do ohně.“

„Nechci Strouda zatknout,“ odpověděl Jack. „Nechci mu ani udělat nic zlého. Ale mohlo by se stát, že ta žena uvažuje jinak. Takže bych měl starého dobrého Douga radši najít dřív než ona.“

Farmář vykulil oči. „Tak to byla přece – ona je zločinec?“

Jack pokrčil rameny. „Může být. V každém případě už někoho zabila. A teď horlivě hledá Douga Strouda. Měl byste se rozkývat a konečně začít mluvit.“

Zarazil se. Taky farmář otočil hlavu k západu, na místo, kde se na táhlém kopci ztrácela cesta. Odtud sem dolehl výstřel.

Další výstřel následoval vzápětí. Zdroj výstřelu nemohl být moc daleko.

Farmář se podíval na Jacka. Řekl: „Výstřel jsem slyšel už předtím. Asi někdo dostal tu dívenku.“

Jack z dálky uslyšel další výstřel.

„Ještě ne,“ ušklíbl se.

Otočil prudce koně a vyrazil na západ. Ujížděl mezi kukuřičnými poli jako ďábel. Přestal myslet na Douga Strouda.

Musel teď zabránit přestřelce, která se tam někde před ním odehrávala.

Měl ale strach, že přijede příliš pozdě.

+ + + + +

Kulka proletěla těsně kolem pintova ocasu a ze země vylétl do vzduchu gejzír suchých větviček a prachu. Kůň se vyděsil a začal se vzpínat, než se na něj Cat mohla pořádně posadit. Svalila se dozadu na tvrdou zem. Naštěstí neupustila zbraň. Ještě při nárazu ji pevně svírala.

Pinto kousek poodběhl.

Příliš daleko, pomyslela si Cat. Nalevo od sebe uviděla z trávy vystupovat obláček dýmu. Něco se tam pohnulo. Zatímco se Cat pokoušela odkulit na stranu, někdo na ni zařval: „Zůstaň na místě, nebo tě pošlu ke všem čertům!“

Kulka se zavrtala do země těsně vedle její kyčle.

Cat se okamžitě vrátila zpět. Viděla, že se muž vzadu potácí a padá do trávy. Cat se pokusila rychle vystřelit a co nejrychleji spěchala zpátky k mohutné skále.

Další kulka jí hvízdla kolem ucha. Jiná se pronikavě odrazila od skály vedle ní. Cat se vrhla za skálu a skrčila se za ní na zemi. Opakovaně vystřelila a odplazila se dál. Pinto poodběhl a stál teď od ní několik stovek yardů. Uvědomovala si, že ten chlap ji nechce zabít.

Ve stejném okamžiku zakřičel někdo z trávy: „Děvče, vzdej se! Stejně tě dostaneme. Je nás na tebe hodně!“

To se ještě uvidí, pomyslela si chladnokrevně Cat. Věděla, odkud hlas přichází. Nezpozorovala však pohyb, nikoho neviděla. Uvědomila si, proč ten chlap chtěl, aby ji dostali živou. I přes to ošuntělé oblečení si všimli, že je Cat hezká dívka. Mohli jí tudíž udělat víc, než jen ji zabít a okrást. A kdyby nedosáhli svého, mohli mít alespoň dobrého koně. Ale všimli si, že Cat je pohledná, a teď tedy bylo dvojnásob důležité, aby ji chytli. Nechtěli ji jen znásilnit, museli taky dokázat, že se s ní mohou rychle vypořádat. Nepřipadalo v úvahu, aby se tito drsní chlapi neshodli kvůli jedné ženě.

Kdybych jen tušila, kolik jich může být, povzdechla si zoufale Cat. Ti holomci tak dobře se schovali! Věděla, že by byla už dávno mrtvá, kdyby byla muž. Nebo kdyby banditům nedošlo, že je docela k světu.

Cat zaklela. Zatracená smůla! Musí přece zabít Strouda! Proč ji museli dostat tady ti ti ubožáci?

„Jak chceš!“ zakrákoral hlas. „Pošleme tě do pekla, maličká!“

Hromový výstřel proťal napjaté ticho. Kulka zasvištěla za Catinými zády. Rána proletěla vzduchem a zavrtala se do tvrdé země. Cat se svalila na břicho k druhému konci úkrytu. Chytila křečovitě zbraň, jako by to byla její poslední záchrana.

Slyšela jak šustí tráva. Kroky se přibližovaly.

Zůstala ležet na zádech a upřeně sledovala směr, odkud přicházely.

Náhle bylo ticho.

Zbraně umlkly a kroky právě tak. Hnědožlutá tráva se nepohnula a zakrývala jí výhled jako suchá, křehká stěna.

Cat zaslechla, jak pinto pronikavě zařičel.

Odvážila se podívat se za skálu. Uviděla, jak se chlap v roztrhaném oděvu pokouší odvíéct jejího koně. Pinto se cizinci plašil, jak se chlap pokoušel nasednout a zkrotit ho. Zvíře bylo naučené, aby ve své blízkosti nikoho cizího nestrpělo. Ale uzda byla příliš krátká a zvíře nemělo k odporu dostatečný prostor. Cat prudce uchopila ručnici a vystřelila bez rozmýšlení do vzduchu. Muž se sehnul a odpotácel se stranou. Pustil oprať a pinto utekl.

Ve stejném okamžiku Cat pochopila, že udělala chybu. Prozradila se!

Rychle se snažila dostat zpátky do úkrytu. Útočník, chlap s vlasy po ramena, robustní postavou a nožem v pravé ruce, jako by ve vzduchu ztuhl. Indián nebo míšenec, uvědomila si Cat ve zlomku sekundy, který jí ještě zbyl.

Pokusila se zdvihnout zbraň.

Útok bandity zbrzdily kameny řítící se ze skály. Cat vypadla puška do trávy. Hlavou narazila na tvrdou zem a zatmělo se jí na chvíli před očima. Indián na ní dřepěl a vytlačoval jí vzduch z plic. Lví tlapou ji držel za vlasy, v pravé držel nůž. A měl ho přiložený na jejím hrdle.

Cat viděla jeho tmavé oči v obličeji znetvořeném neštovicemi. Jeho úzké rty se čertovsky usmívaly.

„Tak co, mladá lady?“ zaskřehotal děsnou lámavou angličtinou.

„Tak nic,“ zasyčela zlostně Cat. Vrazila mu roztažené prsty do očí, jako by si ani nevšimla, že má na krku nůž. Ale muž s nožem v ruce reagoval bleskurychle.

Předloktím odvrátil její výpad bokem. Jeho ruka, držící její vlasy, zesílila tlak. Cat těžce oddychovala. Zkusila se pod chlapem nadzvihnout a uvolnit se, ale brzy jí došlo, že to nemá smysl.

Špičku nože měla přímo před obličejem. Indiánovy oči teď vypadaly opravdu zlostně. Cat pochopila, že by jí nožem pořezal v obličeji, kdyby si troufla na sebemenší odpor.

A snad by to udělal i bez toho, protože zastřelila dva jeho kumpány, když se bránila. A především proto, že by ho to uspokojilo.

Šeredně zdeformovanou hnědou tváří se divoce šklebil na Cat. Cítila nůž na své kůži. Neodvažovala se pohnout.

„Pohni se a stáhnu z tebe kůži,“ zachraptěl indián. Pořád se ještě šklebil.

Ale pak mu úšklebek ztuhl na rtech.

Cat uslyšela výstřel, najednou byl nůž z její tváře pryč a těsně minul její předloktí.

Cat ho vší silou odstrčila, rychle se sebrala a popadla svou pušku.

Druhý muž stál v trávě jen kousek od ní. Ještě mířil, ale dřív než stačil vystřelit, koupil kulku do nohy.

Indián se snažil vytáhnout zbraň z pouzdra. Cat už držela svůj kolt v ruce. Mířila střídavě z jednoho na druhého. Dřív však, než mohla vystřelit, padl třetí vystřel a srazil indiána k zemi.

Pak nastalo ticho.

Cat sklonila svůj kolt.

Těžce dýchala a pomalu vstávala. Uviděla vraníka vzdáleného asi padesát yardů. Vedle něj stál mladý muž, který držel v ruce zbraň. Byl štíhlý a svalnatý a na jeho prsou se ve slunci leskl odznak.

Zatraceně, povzdechla si Cat. Maršál. To tak ještě scházelo!

Zatracená práce!

+ + + + +

„Odložte zbraň,“ rozkázal Cimarron. Ostražitě si světlovlasou ženu prohlížel, ale nemířil na ni.

Viděl, že dívka, kterou pronásledoval, taky sklonila zbraň. Slabě se pousmála. Její tvář lemovaná plavými vlasy byla velmi bledá. Ačkoli měla velmi zaprášené, vyrudlé oblečení, všiml si Jack, že je velmi hezká.

Jack se obezřetně přibližoval. Zbraň držel pořád v ruce, vědom si, že vstupuje na bojiště.

Žena bojovala statečně. Ještě než Jack zasáhl, dostala dva z banditů. Zdálo se, že jsou oba mrtví. Nádherný hřebec té mladé ženy stál v uctivé vzdálenosti a větřil.

Jack si ji chladně přeměřoval pohledem.

„Děkuji, pane,“ řekla, ještě než došel až těsně k ní. Ale její pěkný obličej byl bez výrazu.

„Není zač,“ odpověděl Jack. Ukázal na oba muže, kteří leželi těsně u ní. „Podívejte se, jestli se pro toho chlapa nedá ještě něco udělat. Já prohlédnu ostatní.“ Když odešel, klekla si Cat vedle indiána, na jehož prsou rostla velká červená skvrna.

Jack rychle zjistil, že ti muži jsou už mrtví, právě tak jako oloupený muž, který ležel uprostřed cesty. Otočil se na Cat a pušku držel volně v ruce.

Cat prohlásila: „Dobrá muška, maršále.“ Pátravě se na Jacka podívala.

„Ten kompliment můžu klidně oplatit,“ řekl hořce Jack. Nechtěl ty muže zabít. Ale přišel až na poslední chvíli a musel jednat rychle. O jejich životech nepřemýšlel, chtěl zachránit dívku na pintoví.

Vlídně se na něj usmála, její zelené oči však zůstaly ostražité. Uzdu držela volně v dlani a řekla: „Musím vám poděkovat, maršále. Bez vás by ze mne udělali sekanou.“ Podívala se na mrtvé u svých nohou. „Zvlášť ten indián mne zaskočil. Neslyšela jsem ho, až když byl přímo přede mnou.“

„Předpokládám, že ten chlap už někdy někoho zabil,“ uvažoval Jack. „Před nějakou dobou někdo kousek odsud přepadl farmu.“

Přes tvář ženy se mihl stín. Chvíli se zdálo, že chce něco říct, ale pak se otočila a šla ke svému pintoví.

Jack ji pozoroval. Tak to je ta záhadná lady na pintoví, pomyslel si. Ale vůbec nevypadá nebezpečně. Jenomže to je její výhoda.

„Musím dál,“ řekla Cat, když vzala do ruky uzdu. „Ještě jednou vám děkuji, maršále. Snad vám to budu moci jednoho dne oplatit.“

„Jmenuju se Jack Cassidy,“ řekl Cimarron Jack. Pokusil se nasadit bezstarostný výraz. Neměl v úmyslu nechat ji jen tak odjet, taky ji však nechtěl zadržet násilím. To by zbytečně přerušil hledání Douga Strouda. „Vy už chcete jet pryč, slečno? Mohli bychom jet dál spolu. Je možné, že se tu potuluje banditů víc.“ Vlídně se na Cat usmál.

Nejevila žádnou snahu říct mu své jméno. Chvilku se rozmýšlela, než odpověděla: „Myslím, že máte pravdu. Jeden z nás může v noci držet stráž, zatímco druhý bude moci spát. Nebudeme muset mít strach, že nás někdo překvapí ve spánku.“ Její hlas zněl velmi věcně. Chtěla, aby si Jack myslel, že s ním pojede jen z ryze praktických důvodů.

Pružně se vyhoupla do sedla. „Pojeďte, mám naspěch. Jestli mne tedy chcete doprovodit, jedu k stanici Bascombs,“ prohodila Cat nedbale. „Ledaže byste měl namířeno jiným směrem.“

Jack váhavě zakroutil hlavou. „Ne, stanice mi vyhovuje.“ Nevěděl, jestli ho nevodí za nos. Nebo že by byl opravdu Stroud ve stanici? Jack byl naštvaný, že neměl dost času, aby se farmáře mohl na všechno zeptat. V každém případě je jen dobře, že tato žena neví, o co mu jde. Sotva mohla tušit, že mluvil se stejným mužem jako ona. A ochranný doprovod federálního maršála by jí snad mohl vyhovovat.

Aspoň tak dlouho, dokud nenajde Strouda. Předpokládal, že by se pak mohla svého doprovodu chtít rychle zbavit.

Jacka napadlo něco jiného. Ukázal na mrtvoly kolem. „Necháme je tu jen tak ležet?“

Přes Catin obličej přelétl stín. Na okamžik se zdálo, že bude souhlasit. Pak zavrtěla hlavou a rychle seskočila ze sedla.

„Máte pravdu,“ řekla. „Musíme je pohřbít.“

Otočila se a od sedla odepnula lopatku. V obličeji měla pochmurný výraz.

Jako by už pochovávala víc lidí, pomyslel si Jack. Pro ni příliš mnoho.

Odvrátil se a šel si taky pro nářadí.

+ + + + +

„Myslím, že je to docela zajímavé,“ zamumlal Lumpkin. Seděl uvolněně v sedle a díval se na náhrobek u cesty. Dva jeho lidé klečeli v trávě. Hledali stopy, které ze sedla nebyly viditelné. Odtamtud mohli vidět jen pošlapanou trávu, a museli se dobře dívat, aby mohli dojít k nějakým závěrům.

„Krev,“ zakřičel jeden z klečících mužů. „Tady bylo zastřeleno několik chlapů!“

„Něco takového jsem si myslel,“ zavrčel Lumpkin. Navedl koně kolem čerstvých hrobů. Naklonil se ze sedla a dlouho si prohlížel stopy v suché trávě.

„Vypadá to, jako by byli dva,“ prohodil k nim Lumpkin. „Dva koně s jezdci, pět bez. Museli těm mrtvým jejich koně vzít.“

„Předpokládám, že jich bylo pět,“ řekl muž stojící vedle Lumpkinova koně. „Ten maršál to tu hezky vyčistil!“ V hlase bandity zazněla hluboká úcta.

„Nezapomeň na tu ženskou,“ drsně se na něj obořil Lumpkin. „Jste tak tupý že vám ani nedošlo, že jeden chlap by se těžko prostřílel. Tolliver na to taky doplatil, to bych se vsadil. A ta malá blondýnka ho šikovně poslala do pekla. Až ji uvidíte, dejte si pozor. Je to ďábelsky nebezpečná žena.“

„Chtěl bych jen věděl, co po tom Stroudovi chce,“ řekl někdo za Lumpkinem. „A proč odpráskla Tollivera a ostatní.“

Lumpkin si třel svou drsnou bradu. Nevrle se podíval na čerstvé stopy na cestě. „Buď je ta coura blázen,“ zavrčel Lumpkin, „nebo má moc dobrý důvod.“ Náhle vzhlédl a zachmuřeně se podíval na své muže. Všichni jeho pohledu vyděšeně uhýbali. Lumpkin byl muž, jehož nálada se měnila každým okamžikem, a nikdo nechtěl, aby jeho vztek padl právě na něj. Často k tomu nepotřeboval ani důvod.

„Z jakého důvodu se tu vlastně potuluje a nechává za sebou lidi s dírami v břiše?“ zeptal ze Lumpkin drsným hlasem. „Uvažujte. Nezapomeňte, že tady někde jezdí po okolí. Proč něco takového dělá? Hledá staré chlapy a sprovází je ze světa. Proč?“

„Peníze,“ zamumlal hubený světlovlasý muž. Nebyl už nejmladší a za pasem měl zastrčené dva revolvery. Zamyšleně se na Lumpkina zadíval. „Buď je to nějaká lovkyně lidí – nebo má jiný důvod.“

„Velice chytré,“ zabručel Lumpkin. Vyzývavě se na muže podíval. „Leroyi, kdyby to ta ženská dělala pro peníze, tak už by za ty čtyři roky byla pěkně v balíku. Nemyslíš?“ Lumpkin se opovržlivě zasmál. „A určitě by neměla na svědomí oběti v Mexiku, jestli si ve Státech vydělala jen pár stovek.“

Leroyova ústa sebou nervózně škubala, ale neodvážil se odporovat svému šéfovi. Zamumlal: „Dost jsem to nepromýšlel, Harry. Myslím, že dalším důvodem může být pomsta.“ Když uslyšel potutelný smích kolem, uraženě se odvrátil. Jen Lumpkin zůstal smrtelně vážný. „Ano, pomsta!“ zasupěl zběsile Leroy. Svou zjizvenou ruku položil na rukojeť lesklého koltu. Chladně se kolem sebe rozhlížel. „Nesmějte se tak blbě, vy patolízalové, jinak poznáte, jak chutná smrt.“

„Leroy má víc rozumu než vy všichni ostatní,“ zavrčel ostře Lumpkin. Zašklebil se, protože mu potvrdil jeho vlastní domněnku. „Leroy řekl přesně to, co si už delší dobu myslím. Kdybych já věnoval tolik času a peněz zabíjení lidí, pak bych k tomu musel mít zatraceně dobrý důvod. Už jsem viděl dost chlapů, kteří projeli kus světa, aby se pomstili. Svět je plný nějak poznamenaných lidí. A protože je to ženská, musí ji k tomu vést něco zvláštního. Říkám vám, je buď úplně pomatená, nebo se chce pomstít.“

Lumpkinovi lidé se na něj ohromeně podívali. Lumpkin měl najednou pocit, že udělal chybu. V mnoha tvářích viděl otázku: Chce se pomstít Stroudovi, tak jak se to týká nás? Co s tím máme společného?

„Uvažuj,“ zamumlal Leroy. Byl zajedno s šéfem. „Komu jsi stoupl se svými hochy na kuří oko? Nepohráli jste si někdy s nějakou štětkou, která se teď ohání olovem? Nebo to může být její dcera.“ Leroy se odporně zašklebil.

„Však my už na něco přijdeme,“ odpověděl Lumpkin na svou povahu až nezvykle mírně. V minulosti byla celá armáda lidí, kterým „šlápl na kuří oko,“ a tak by se ani nedivil, kdyby po něm šly stovky žen a mužů. Samolibě se při této vzpomínce zášklebu.

„Tehdá z nás šel opravdu strach,“ zašklebil se Lumpkin. „Správná banda, Leroyi. Nikde jsme nezůstali víc než několik dní, vzali jsme si, co jsme chtěli, a pak jsme co nejrychlejc vypadli. Dřív než stačili pochovat mrtvoly, byli jsme už jinde a měli jsme posvícení tam. A přestali jsme, až když nás všude znali. Rozdělili jsme si kořist, a tím to zhaslo.“ Pokrčil rameny. „Ale to už je dávno. To ještě nebyl ve Fort Smith žádný soudce Parker, který posílá své zatracené maršály po celé zemi.“

„Neměli jste se nikdy rozdělit,“ řekl Leroy. „Potom by vás ta ženská na pintoví nechytala jednoho po druhém.“

Lumpkin kývl. „Ale my jí to oplatíme. Ta si ještě bude přát, aby se nikdy nenarodila, a ráda na všechno zapomene.“ Zvedl hlavu a rozhlédl se po mužích kolem.

„Poslyšte,“ zařval Lumpkin. „Snad si nemyslíte, že je to jen mezi mnou a tou courou? Já jsem váš šéf. Jak víte, mám víc zkušeností než vy. Jinak byste se mnou vůbec nejeli. A na začátku jsme si slíbili, že budeme všichni stát při sobě. Budeme držet pohromadě a dělat si, co chceme. K čertu se všemi maršály, k čertu se zákonem a soudcem Parkerem! Jsme správní chlapi a správným chlapům nemusím říkat, co mají dělat. Správní chlapi drží při sobě.“

Lumpkin se lstivě zašklebil. Viděl to nadšení, které mezi chlapy způsobil. Líbilo se jim, že je označil jako správné chlapy, a ta euforie jim nasadí křídla.

„Hoši, mohl bych taky jet a chytit tu couru sám. Udělal bych to s potěšením! „ Lumpkin se zvesela zasmál. „Ale vy se chcete taky pobavit, ne? Pro chlapy, jako jsme my, se nenajde často tak dobrá příležitost. Podáme si tu malou kurvičku, a až budem mít dost – no snad si poradíme. A po zábavě nastane práce. Pak půjdeme po prachách. Jako za starých časů.“

Lumpkinovi muži nadšeně hulákali. Líbilo se jim vyhlídka, kterou jim nastínil. Vždyť to vypadalo jako nejjednodušší věc na světě.

Lumpkin byl spokojen.

Nikdy by to nepřiznal, ale hluboko ve svém srdci pocítil úzkost.

Z nikoho jiného než z lady na pintoví.

+ + + + +

„Co chcete dělat na stanici Bascombs?“ zeptala se Cat.

Na tuto otázku Jack už hodnou chvíli čekal, vlastně celou tu dobu, co spolu jeli parným dnem. Teď už se pomalu se blížil večer. Rozdělali malý oheň a něco snědli.

Ale až po jídle se Cat zeptala na Jackovy plány.

Jack se opřel o strom, pod kterým měli rozdělaný oheň. Chvíli přemýšlel, než odpověděl. Chtěl vědět, jak Cat, zareaguje.

„Hledám jednoho muže,“ začal Jack. „Svědka vraždy. Někoho zastřelili a jeho bratři tvrdí, že to byla vražda. Jediný, kdo může říct pravdu, je ten, kterého hledám. Musí dosvědčit, jestli to bylo v sebeobraně, nebo to byla prachsprostá vražda.“

Cat se na Jacka ostražitě podívala. Seděla na sedle na druhé straně ohně a čistila si zbraň. Její štíhlé prsty se pohybovaly s jistotou, jako by to dělávala často. „A vy si myslíte, že toho člověka najdete na stanici?“ vyzvídala Cat.

„Snad,“ řekl Jack. „Tuším správně, když si myslím, že tam taky někoho hledáte?“

„Může být,“ zamumlala Cat. Podívala se do dlouhé hlavně, aby zjistila, jestli je už dost čistá. Nebyla zřejmě s výsledkem příliš spokojená, protože se horlivě pustila do dalšího čištění.

Jack však měl pocit, že ho koutkem oka pozoruje.

„Slyšel jsem, že jste tady na hranici nedávno zastřelila jednoho majitele saloonu,“ začal šťourat Jack.

Cat položila zbraň na deku vedle sebe. Ruce si zvolna položila do klína. Jack věděl, že vzadu za pasem svých kalhot má dvaadvacítku kolt, a skoro se mu zdálo, že přemýšlí, jestli tu zbraň opravdu nemá vytáhnout.

„Nějakého Tollivera,“ řekl Jack. „Přišla jste do města, našla tu jeho nálevnu a pořádně s ním zatočila.“

Catiny oči se setkaly s Jackovými. Byla velmi krásná, í když se teď naň dívala mrazivým pohledem.

„Vy jste ve skutečnosti nejel za mnou, že, maršále?“ Hlas jí zněl skoro uvolněně, ale Jack věděl, co za tím vězí. Tato žena byla velmi nebezpečná.

„Ne, ve skutečnosti hledám toho svědka. Musím ho najít dřív, než bude odsouzený nevinný. Soud ale nebude čekat na svědka věčně. Nemám to lehké.“

Cat se ještě pořád dívala Jackovi do očí. Konečně se trochu uvolnila. Věděla, že mluví pravdu.

„Přesto ale nemůžu nechat někoho, aby jezdil jen tak po kraji a střílel do lidí,“ pokračoval mírně Jack. „Chtěl bych od vás slyšet alespoň částečně uspokojivé vysvětlení.“

Cat zavrtěla hlavou. „Šerifovi v tom městě možná nějaké vysvětlení dlužím, ale vám ne. Nemáte zatykač. Jediný, kdo mě může v tomto případě pronásledovat, je šerif. A ten je zase zmocněnec soudce Parkera. Vy mě můžete zatknout tehdy, když vám dá soudce Parker zatykač a bude s tím souhlasit i příslušný šerif.“ Tvrdě se na Jacka podívala. V jejích plavých vlasech tančilo světlo ohně. „Tak je to alespoň teoreticky, „ odpověděl Jack. „Ale v praxi to přece jenom vypadá trochu jinak.“

Cat se pousmála. Vypadala jako hladová kočka. „Jste chytrý, maršále. Ale radím vám, abyste na tuto věc zapomněl. Měla jsem dobrý důvod, proč to udělat. Víc vám nemůžu říct.“

„Ale ano,“ řekl Jack tvrdě. Viděl, jak mladá žena celá ztuhla. „Můžete mi říct víc, a taky to uděláte. Zabila jste Tollivera a teď jedete do stanici Bascombs zabít Douga Strouda. Jistě neočekáváte, že budu jen nečinně přihlížet.“ Naklonil se lehce dopředu, připraven vyskočit a povalit ji. Nebo vytáhnout revolver, kdyby to bylo nutné. Zbraň měl od ruky jen pár palců.

„Odkud víte o Stroudovi?“ zeptala se naštvaně. Její oči divoce jiskřily. Jack si musel chtě nechtě přiznat, že je velmi krásná, když je tak rozzuřená.

Jack se pohodlně usadil na dece. Usmál se i přes ten žár v její tváři. „Děvče, odkud bych to věděl? Jezdíte všude kolem a ptáte se po něm.“

„To je moje věc,“ vybuchla Cat, její vztek však pomalu slábl. Do obličeje jí vstoupil temný stín. „K čertu, co se do toho vůbec pletete? Jakým právem? Tehdy jste u toho nebyl – abyste mi pomohl! A teď mi chcete bránit, abych vzala spravedlnost do svých rukou?“ Znělo to velmi hořce.

„Proč si o tom nechcete se mnou promluvit?“ zeptal se mírné Jack.

Několik sekund bylo slyšet jen praskání ohně. Dívka svěsila ramena. Všechna síla, všechen hněv, který jí ovládal, najednou zmizely.

„Jmenuji se Catherine Hallidayová,“ řekla Cat. Mluvila tiše v záři mihotavých plamenů. „Moji rodiče měli ranč u Red River. Náš ranč byl brutálně přepaden. Bylo jich dvanáct.“ Na Jacka se nedívala. Hleděla jen do ohně a vypadalo to, jako by všechny ty hrozné věci opět prožívala. „Měla jsem starší sestru a dva mladší bratry. Vyrůstali jsme všichni hlídaní jako oko v hlavě. Náš ranč byl malý, ale dalo se na něm docela dobře žít. Do té doby, než přišli.“ Cat na chvíli své vyprávění přerušila, ale potom pokračovala klidným hlasem dál. „Naši kovbojové sháněli dobytek. Banditi přišli na ranč a nechali si od mé matky uvařit kávu. Říkali, že hledají práci. Nebyla jsem u toho, když se začalo střílet, jinak bych tu taky už určitě nebyla. Ale slyšela jsem střelbu a řev, jak rozbíjeli nábytek.

Schovala jsem se na půdu a tam mě naštěstí nehledali. Ti neřádi zastřelili mého otce a později – o mnoho později i ostatní. Co udělali s mou matkou a sestrou, to si můžu jen domyslet…“ Cat zoufale zavrtěla hlavou. Jack uviděl, jak jí po tvářích stékají slzy. „Slyšela jsem jejich křik, maršále. Trval celou věčnost. A já jsem seděla nahoře v úkrytu a nemohla jsem udělat ani to nejmenší. Bylo mi dvanáct let a na svůj věk jsem byla velmi malá.“ Cat si hněvivě utřela slzy a hluboce vydechla. „Než všechno utichlo, byla noc. Byla jsem úplně mimo. Mrtví – a to hrozné ticho. Všechno odnesli, peníze, zbraně, koně. Nikdo nezůstal živý. Ani moji malí bratři. Ale než odjeli, několik jsem jich zahlédla. A slyšela jsem několik jmen. To jsem si zapamatovala, maršále. Ty tváře a jména. Vidím je před sebou, jako by to bylo včera.“

Z očí mladé ženy planula nenávist. Jackovi přeběhl po zádech mráz. Ale už věděl, co zažila. Byla to věc, která by poznamenala i dospělého. A pro dítě, jakým byla tehdy Catherine, to muselo být ještě horší.

„A co šerif?“ zeptal se Jack.

Cat se hořce zasmála. „Tehdy tu nebyl žádný šerif. A trvalo mi dva dny, než jsem se dostala k prvnímu ranči. Byla jsem skoro mrtvá ze slunce a z šoku. Sousedi to ohlásili, ale než je začali honit, byli ti chlapi už dávno za horama.“ Cat trhla rameny. Zdálo se, že už je zase nabroušená. Stín minulosti byl pořád ještě velký a krutý.

„Ti sousedé mě pak vychovávali dohromady s jejich vlastními syny. Rvala jsem se, střílela a pracovala jako chlapec. Naučili mě starat se o koně a o dobytek. A když mi bylo šestnáct, odjela jsem hledat vrahy. Znala jsem sice jen několik jmen a tváří, ale měla jsem čas. Spoustu času, maršále. A moje snaha se vyplatila. Ti muži už měli práci a rodiny. A já jsem šla a hledala je. Všude jsem se vyptávala, jestli je náhodou někdo nezná.“ Cat se usmála. „Rychle jsem si uvědomila, že nejsem právě šeredná. Naučila jsem se živit se prací za barem nebo jako tanečnice. Když jsem si vydělala dost, jela jsem dál. Ale předtím jsem se pořádně porozhlédla. Přesto mi trvalo skoro rok, než jsem vyslídila prvního. Koupil si ranč a tvrdil, že byl dříve kovboj. Od něj jsem se dozvěděla, kde bych mohla najít ostatní. Tak to šlo pořád dál – až doteď.“

Jack kývl. „Myslím, že úplně dobrovolně vám to asi neřekl.“

„Ten první se mě pokusil zabít,“ řekla Cat.

Začala skládat pušku, ale ruce se jí třásly. Povzdechla si a díly zase položila. Zpříma se na Jacka podívala. V jejím pohledu bylo kromě hněvu nekonečné zoufalství. „Zabít mě chtěli všichni, když jsem jim řekla své jméno. Věděli, že by je za to pověsili. Co udělali, bylo odporné. A tak se mě snažili umlčet.“ Cat pokrčila rameny. „Nedokázali to.“

„Tolliver to zkusil taky?“ zeptal se Jack.

„Když jsem odcházela, chtěl mě střelit do zad. Věděla jsem, že to udělá. Byla jsem ale trochu rychlejší než on.“ Nevesele se usmála.

Jack pomalu přikývl. Věřil jí. To, co slyšel ve městě, se shodovalo s tím, co říkala ona. Než Tolliver zemřel, ze své brokovnice vystřelil.

„A teď už ve sbírce chybí jenom Stroud,“ pronesl Jack.

„Nevím, jestli byl při tom,“ řekla Cat. „Zeptám se ho na to a taky na toho úplně posledního chlapa. Ještě mám dostat dva. Možná je Stroud jedním z nich.“ Vážně se na Jacka podívala. „Ještě nikomu jsem o tom neřekla, maršále. Ještě nikomu.“

„Jestli Strouda najdeme, zatknu ho,“ řekl Jack. „A ostatní dostaneme taky, jestli bude Stroud chytrý. Ale o braní spravedlnosti do svých rukou už nechci nic slyšet.“

Cat opáčila: „Jestli to myslíte vážně, souhlasím. Ale pokud to vzdáte, budu pokračovat. To byste měl vědět.“

„Nebudete mi bránit, když budu chtít sebrat Douga Strouda?“ zeptal se Jack a zpříma se na Cat podíval.

„Nemám nic proti tomu,“ řekla chladně Cat. „Ale nevěřím, že si bude chtít hrát na svědka, když mu budete hrozit Šibenicí.“

„Snad ho nebudeme muset věšet,“ podotkl Jack. „Vy si na Strouda vzpomínáte?“

Cat zakroutila hlavou a po chvíli řekla: „Neviděla jsem je všechny.“

Chladně se na Jacka podívala. „Uvidíme, jak to dopadne. Až chytíme Douga Strouda!“

+ + + + +

Když Jack s Cat dohonili Douga Strouda, byli od stanice Bascombs asi tři hodiny jízdy.

Stroud byl malý, zavalitý muž. Měl šedivé vlasy a světle modré oči a všechno na něm působilo neuspořádaně. Seděl na kozlíku svého chatrného povozu a zatahoval brzdu. Zpozoroval jezdce. Mezci vděčně zastavili a sklonili hlavy.

Jack pomalu přijel k vozu. Plachta na něm byla už dávno vybělená sluncem a měla mnoho děr. Na hácích na prknech viselo všelijaké haraburdí. Provazy, hrnce a jakési rance.

Stroud seděl na kozlíku poněkud přikrčeně. Na sedátku vedle něho ležela v koženém pouzdře brokovnice. Ostražitě Jacka pozoroval. Dívka, která jela několik kroků za Jackem, seděla vzpřímeně v sedle a z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Dobrý den, lidičky!“ zakrákal Stroud. Měl ostrý hlas, poněkud příliš vysoký a bojácný. Ustavičně si prohlížel blýskavý odznak na Jackových prsou. „Snad byste tak rychle nejeli pryč? Nechcete si něco koupit?“

Jack zastavil svého černého valacha pár kroků od něj. Ruku nechával poblíž koltu. Slyšel, že Cat zastavila svého pinta kousek za ním. Jackovi se to moc nelíbilo, ale v tom okamžiku to nemohl ovlivnit. Nechtěl Strouda a tu jeho brokovnice ani na okamžik spustit s očí.

„Jste Doug Stroud?“ zeptal se Jack. Stroud kývl. Zneklidněně se díval střídavě na Cat a Jacka. „Poslouchejte, maršále, já jsem nic neudělal. Právě jsem ve stanici prodal několik věcí, víc nic. Pokud někdo tvrdí opak, tak lže.“

Jack se rozhodl, že bude jednodušší přejít k věci. „Nejde o lež,“ odsekl Jack. „Byl jste u toho, když Nick Tomkins zastřelil jednoho z bratrů Carverových?“

Stroud překvapeně zamrkal. Zašklebil se a náhle byl už zase úplně klidný.

„Jasně, určitě. Vzpomínám si na to. Tehdy jsem chtěl Carverovi prodat několik winchestrovek. Ale nechtěl je. A potom přišel Tomkins a začaly mrzutosti.“ Stroud kývl. „Pěkně jste mě vylekali, maršále. Už jsem si myslel, že mě chcete zatknout.“ Chraptivě se zasmál.

K tomu může ještě dojít, pomyslel si Jack. Ale radši to neříkal nahlas.

„Jak to probíhalo, když Tomkins uviděl Carvera?“ zeptal se Jack. „Kdo ten spor začal?“

Stroud otevřel ústa, ale hned je zase zavřel. Pokrčil rameny. „Budu to muset říkat i pod přísahou u soudu?“ zeptal se.

„To asi budete muset,“ odvětil Jack. „Koneckonců, Nickovi Tomkinsovi jde o život.“

„Nemám čas jet do Fort Smith,“ zakňoural Stroud. „Touto dobou na mě v tomto kraji čekají farmáři a rančeři. Jsou na mě odkázaní. Přivážím jim spoustu užitečných věcí, aby…“

„Budou to muset ještě nějaký ten den vydržet,“ zavrčel chladně Jack. Začal tušit, že se Stroudem to nebude tak jednoduché.

„Vezu důležité věci,“ řekl Stroud horlivě, jako by za to čekal pochvalu. „Mám svůj pojízdný obchod, a to mi úplně stačí. Ale nemám čas navíc, který bych mohl obětovat Tomkinsovi nebo soudci Parkerovi. Určitě víte i o jiných, kteří toho Tomkinse a Carvera viděli střílet. Kdybych pokaždé…“

„Vy jste mi ale správně nerozuměl,“ zavrčel Jack. „Mám pro vás oficiální obsílku, Stroude.“

Stroud se na něj vyděšeně podíval, rychle se ale vzchopil. „Poslouchejte, chlapče. Jsem dvakrát tak starý jako vy. A po všech těch letech vám můžu oznámit, že nic nedělám jen tak. To vám můžu odpřísáhnout. Řeknu vám, že mě vůbec netěší, že tomu vašemu soudu nepomůžu.“

„Tak to už by stačilo,“ řekl Jack chladně. „Prostě se mnou do Fort Smith přijedete a budete vypovídat u soudu. Je mi srdečně jedno, jestli se mnou pojedete dobrovolně, nebo s pouty na rukou. Tak se rozmyslete.“

Stroud se na něj hněvivě podíval, ale mladý maršál mu pohled vrátil. Konečně pokrčil Stroud rameny. „A co když řeknu, že Tompkins je vrah? To určitě bude totéž, co řeknou Carverovi. Pak by přece bylo jedno, jestli tam pojedu nebo ne.“

„To, co teď tvrdíte, zní jako lež,“ řekl klidně Jack.

Stroud se na něj zlostně podíval, ale neřekl nic.

„Moc si neotvírejte hubu,“ ozvala se Cat.

Stroud se na ni vyděšeně podíval. Ve stejném okamžiku zaslechl Jack cvaknutí. Než se stačil vzpamatovat, Cat už držela svůj dlouhý kolt a mířila Stroudovi na hruď.

„Co se děje?“ vyvřískl Stroud. „Kdo je ta ženská? Maršále, řekněte jí, ať dá ten kanón pryč!“

„Myslím, že už jsme se dohodli, Cat,“ řekl Jack klidně. „Dejte ten revolver pryč.“

„Ještě si to rozmyslím,“ řekla Cat. „Je mi líto, maršále, ale jsou věci, na kterých mi záleží. Vám nic udělat nechci, tak se držte dál.“

Obrátila se na Strouda. „Chci se vás na něco zeptat, Dougu. A musíte mi odpovědět správně. Jinak by se ten revolver mohl začít zlobit.“

Stroud zbledl. „Nejste příliš prozíravá, děvenko. Takové věci spouštějí až moc rychle.“

Cat varování ignorovala. „Vzpomínáte si na jaro před osmi lety, Dougu? Říká vám něco jméno Halliday?“

Cimarron Jack vyčkával. Chtěl si o této věci promluvit až později. Na druhou stranu však chápal Catinu netrpělivost a nemyslel si, že by to toho měl zasahovat.

Stroud překvapením otevřel pusu. Jeho mozek pracoval na plné obrátky.

„Já jsem Cat Hallidayová,“ řekla mladá žena s koltem. „Mne jste zapomněli zabít.“

Stroud byl bledý jako čerstvě natřená zeď. Vypadalo to, jako by měl spadnout z kozlíku a omdlít.

Jack Strouda zachmuřeně pozoroval. Jméno Halliday mu muselo říkat dost. Vypadal, jako by se před Cat chtěl zavrtat do země. Stroud zasupěl: „Já… já jsem to věděl, že ta zatracená záležitost nedopadne dobře.“

Cat se pousmála. Zdvihla kolt a namířila Stroudovi do obličeje. „Tak o tom jsi měl uvažovat dřív, Dougu.“

Stroud před sebe v obranném gestu natáhl ruce. Vřískl: „Ne, nestřílej. Já jsem u toho přece nebyl! Nikoho jsem nezabil! Já jsem jen dával pozor na koně. Já jsem ten váš zpropadený ranč a ty lidi nikdy neviděl! Věř mi! Prosím!“

Cimarron Jack řekl Cat: „Nemačkej tu spoušť!“

„To je moje věc,“ odvětila ostře Cat.

„Jestli vystřelíš, jsi vyřízená,“ řekl Jack. „To by byla vražda, a tomu nehodlám jen tak přihlížet.“ Mluvil přísně a jeho pravá ruka sahala po ošoupané rukojeti koltu.

„Nemám v úmyslu ho jen tak sprovodit ze světa. To v žádném případě,“ odpověděla Cat. „Zvlášť když mi může ještě něco říct.“

„A co?“ zeptal se uštěpačně Jack.

„Kde je jejich bývalý boss,“ odsekla Cat. „Až mi to řekne, tak ho nechám. Můžete ho pak vzít s sebou, maršále, nebo ho můžete nechat jít, to je mi jedno. Ale nejdřív mi musí říct, kde je to prase, které ty ostatní vedlo.“ Upřeně se na Strouda podívala a z jejích očí šel chlad. „Rozumíš dobře, Dougu?“

„Já to nevím!“ zařval Stroud rozčileně. Jeho obličej už zase dostával trochu barvu. Zoufale mával rukama. „Nemám vůbec tušení, kde se starý Harry zašil, k čertu! Po tom masakru na ranči jsem od nich odešel. Řekli mi, co tam dělali! S něčím takovým jsem nechtěl mít nic společného. Starý Doug Stroud ne! Nechtěl jsem pro ně už riskovat krk, a tak jsem odešel a chtěl se usadit, Caty.“

„Neříkej mi Caty,“ vyjela Cat. „Buď mi řekneš, kde je Lumpkin, nebo tě pošlu ke všem čertům. Tak zapni mozek, Dougu!“

Stroud zakroutil hlavou. Teď už opravdu vypadal, jako by chtěl omdlít. Strnule hleděl do hlavně Catina koltu a neřekl ani slovo.

„Nic neví,“ řekl Jack Cimarron. „Dej mu pokoj. Já ti řeknu, kde najdeš Lumpkina.“

Teď málem oněměla Cat. V té chvíli na Douga Strouda úplně zapomněla.

„Ty víš, kde je Lumpkin?“ Revolver se v jejích rukou zachvěl.

„Před několika dny jsem se s ním málem pobil,“ odpověděl Jack. „Nech Strouda na pokoji. O toho se už postarám.“

Cat váhala. Jack se začal bát, že by mohla Strouda přece jen zabít. Nechtěl ani pomyslet na to, že by pak na Cat musel vystřelit.

„Nemusíš jet daleko, abys ho našla,“ řekl a ukázal k východu.

Cat ve stejném okamžiku uslyšela ránu. Otočila hlavu. Po cestě ke stanici Bascmobs přijížděl jezdec. Zbraň se mu leskla v záři slunce. Na statném hnědém hřebci přijížděl vousatý muž se širokými rameny. Blížil se jako bouře.

Cat zaklela a zamířila.

Jack odhadoval, že jezdec přijede tak za minutu. Zasyčel: „Cat, vypadni! Nemáš proti tomu chlapovi žádnou šanci!“

Cat měla stejný názor. Uvolnila pintoví uzdu, kopla ho do slabin a vydala ze sebe indiánský výkřik. Nádherný hřebec se vzepjal a vyrazil zaprášenou silnicí na západ.

„Setkáme se ve Fort Smith!“ křičel za ní Jack, ale nebyl si jistý, jestli ho slyšela.

Doug Stroud popadl svou brokovnici. Jack to zpozoroval a preventivně mu ji odebral. Stroud dosedl zpátky na kozlík. Mezci se neklidně ošívali a popotáhli vůz o několik kroků.

Jack viděl, že Cat už zmizela za stromy. Pinto dokázal být neuvěřitelně rychlý a Cat byla lehčí než jakýkoliv muž.

Za několik sekund byl vůz obklopen běsnícími muži s pochodněmi.

Harry Lumpkin řval na ty, kteří vyrazili za Cat, aby se stáhli.

„Ta už je pryč!“ hulákal. „Jen ty vaše staré herky uštvete.“ Nedočkavě si v sedle poposedl. Hlavní revolveru ukázal směrem na Jacka a Strouda. Zašklebil se a houkl: „Zdar, Dougu. Jak se ti vede?“

Stroud nervózně cukl rameny. „Zdar, Harry. Právě se mě na tebe někdo vyptával. To je ale náhoda, co?“ Stroud se křivě zašklebil. Jeho modré oči těkaly ze strany na stranu, jako by byl chycené zvíře.

„Máš nového parťáka, Dougu?“ zamumlal Lumpkin. Výhružně se na Jacka podíval. Mladý maršál měl pod paží starou Stroudovu brokovnici. Lumpkinův pohled se krátce zastavil na hlavni silné jako palec. Kdyby byl dost rychlý, mohl by s tím vyhodit ze sedla několik mužů.

„Parťák je moc silné slovo,“ odvětil Jack chladně. Oplatil Lumpkinovi zamračený klidný pohled. „Uvítal bych, kdybyste vy a vaši lidé sklonili zbraně. Jinak by ještě někdo mohl přijít k úrazu.“

„Od vás nic nechci,“ chladně řekl Lumpkin, zastrčil si kolt za opasek a zahleděl se na západ. Na vrcholu pahorku byla skupina stromů, za kterými zmizela Cat Hallidayová. Až po chvíli dal znamení svým mužům, aby schovali zbraně.

Jack položil pušku přes sedlo. Prst ale nechal pro jistotu na spoušti. Jestli chce Lumpkin válku, má ji mít. Jack počítal s nějakou lstí. Nemusel by příliš mířit. Broky se rozptýlí a určitě někoho zasáhnou.

Lumpkin zařval: „Kam jela ta coura?“

„To bych opravdu rád věděl, Harry,“ naříkal Stroud. „Vyhrožovala mi a chtěla mě dostat!“ Stroud udělal dramatickou pauzu. Zdálo se, že chce na Cat ještě žalovat, ale Cimarronův pohled ho okamžitě usadil. Jack určitě nechtěl, aby Lumpkin věděl, kdo dívka na koni je. Kdyby se Lumpkin dozvěděl, že je z Hallidayovy rodiny a chce se mstít, dal by všechno do toho, aby ji dostal.

Mimoto by Jack pro Lumpkina neměl žádnou cenu, kdyby o Cat všechno věděl. Lumpkin nebyl muž, který by dlouho otálel, když chtěl někoho zabít. V tomto okamžiku měl v rukou skoro všechny trumfy.

„Co ti řekla?“ zeptal se Lumpkin. Pronikavě se podíval na svého bývalého kumpána. Stroud nasucho polkl a vrhl po Jackovi nejistý pohled.

Cimarron Jack ho předběhl: „Nestačila toho moc říct, protože za chvíli jste se tu objevili vy. Kdybyste nám byli dali trochu času, mohli jsme vám možná povědět víc.“

Stroud rychle přikývl. Zdálo se, že chápe, že by mohlo být nebezpečné, kdyby mu Lumpkin neuvěřil. Kromě toho měl ještě strach z mladého maršála vedle sebe. Stroud si to nechtěl rozházet u nikoho.

„Proč té vlastně neodpráskla?“ zeptal se Lumpkin. Díval se na Strouda a věděl, že by ho mohl snadno zastrašit.

„Jak to mám já vědět?“ odsekl Stroud. „Pravděpodobně kvůli maršálovi. Ten nedovolil, aby mě oddělala.“

„A co po tobě vlastně chtěla?“ zeptal se Lumpkin a samou zuřivostí mu cukalo v koutcích úst. „Chtěl bych od tebe slyšet aspoň jedno rozumné slovo.“

Jack Cassidy zvaný Cimarron se chladně zasmál: „Máš ho mít. Chtěla tebe, Lumpkine.“

Lumpkin zíral na mladého maršála. Jack jeho pohledu neuhnul. Teprve po chvíli se Lumpkin obrátil zase na Strouda. „Dougu, je to pravda?“

Stroud přikývl. „Chtěla ze mě vymáčknout, kde jsi, Harry. Ale nic jsem jí neřekl. Nemohl jsem přece nic říct.“

„A kdo je, to samozřejmě neřekla?“ zahřměl Lumpkin.

Několik sekund bylo ticho. Stroud civěl na Lumpkina s otevřenými ústy. Jack se rozhlédl kolem sebe. Něco mu říkalo, že Stroud už nebude dlouho tak zaražený. Maska úzkostlivého a přihlouplého obchodníčka byla bezpochyby užitečná pro jeho obchody, ale mohla to být to jen maska.

„Ne,“ řekl konečně a zavrtěl hlavou. Zdálo se, že ho ta otázka překvapila.

Jack si oddechl. Ale bál se, aby to nebylo příliš znát.

Lumpkin si prohlížel oba muže. Přímo je za lháře neoznačil, ale bylo jasné, že si to myslí.

„Tu ženskou musíme chytit,“ prohlásil najednou. „Zabila mého přítele a několik jiných před tím. Určitě to nemá v hlavě v pořádku. Vždyť div nezabila ubohého Douga. Navrhuji, abyste jel s námi, maršále. Můžete nám pomoct tu ženskou dostat.“

Jack pomalu zavrtěl hlavou. „Musím s Dougem zpátky do Fort Smith. To, co se tu děje, není můj problém.“ Doufal, že mu Lumpkin dá zapravdu. Nebyl příliš nadšený z toho, že by měl po celý čas za zády Lumpkinovy zabijáky. Chtěl Strouda přemluvit, možná i podplatit, aby s ním do pevnosti jel. Ale mohl se také nalepit na paty Cat a Lumpkinovi a zabránit krveprolití. Musí Cat přesvědčit, že proti Lumpkinově bandě nemá žádnou šanci. Kdyby to děvče jelo s ním do Fort Smith a podalo na Lumpkina žalobu, mohl by ho zatknout. A federální maršálové by mohli vyslat lidi, aby Lumpkina chytli.

Ale nejdříve musí Jack uniknout z Lumpkinova dosahu. Sám by měl malou šanci.

Lumpkin se netrpělivě zašklebil. „Vy chcete tedy dobrého Douga Strouda vzít sebou, maršále? Co je tak důležité, že musí Doug jet do Fort Smith? Na co tam Douga potřebujete?“

Stroud mlčel. Zdálo se, že ho moc netěší pomyšlení, že by měl jet dál se svým bývalým šéfem Lumpkinem.

„Myslím si, že Dougovi se do Fort Smith vůbec nechce,“ klidně pronesl Lumpkin. „A řekl bych, že je vaše povinnost nám pomoct, maršále. Proto pojedete hezky s námi.“

Jack se na Lumpkina chladně zadíval. Pochopil, že Lumpkin zřejmě ví, že s Cat přijeli spolu. Že Jack o Cat něco ví. A že se zcela oprávněně bojí, že by Jack mohl zařídit, aby se ve Fort Smith ještě potkali. Třeba za pomoci zatykače.

Proto by byl Lumpkin radši, kdyby ho měl stále na očích.

„Chcete mi bránit v odchodu?“ zeptal se Jack chladně. Brokovnici stále ještě držel v ruce.

„Mohl jsem vás zastřelit,“ zavrčel Lumpkin. „A to taky udělám, jestli tu ručnici rychle nedáte pryč.“

„Co vám vlastně brání?“ zeptal se Jack zvaný Cimarron.

„Musíte nám pomoct. Víte něco, co mi nechcete říct. Promluvíme si spolu a uvidíte, že nám budete muset pomoct. Ale nejdříve musíte vědět jedno, maršále: Odjet vás nenecháme!“

Jack se rozhlédl, pušku stále v rukou. Nebyl příliš ochotný bojovat. A ti muži okolo taky ne. Ale stáli kolem něj. A někteří na něj při Lumpkinově proslovu namířili. Jack viděl dva, kteří měli prst na spoušti. Věděl, že proti němu stojí příliš mnoho protivníků. Mohl by jich pár dostat, než oni dostanou jeho – ale jaký by to mělo smysl? Žádný.

Jack Cimarron pokrčil rameny. „Jak chcete. Pojedu tedy chvíli s vámi. Ale nevěřím, že vám příliš pomůžu.“

Lumpkin pomalu zakroutil hlavou. „Tak ne, maršále. Chci vaše zbraně.“

Jack váhal jen okamžik. Pak hodil Lumpkinovi brokovnici. Lumpkin vypadal překvapeně. Jack odepnul ještě i opasek s revolverem a pověsil ho přes sedlo. Jeden z Lumpkinových lidí pro něj přijel.

Lumpkin byl spokojený.

„Tak se mi to líbí. A teď můžeme vyrazit. Stroude, ty zůstaneš u mne. Nechci, aby tě ta čarodějnice dostala ze zálohy.“

Stroud přikývl. Úzkostlivě se podíval na muže, kteří se usadili na jeho voze. V momentě byl plný. Mohli ho právě tak rychle okrást, jako zabít.

„Dávejte pozor na maršála,“ řekl Lumpkin svým lidem. Pak kopl koně do slabin a vyrazil kupředu. Stroud jel za ním se svým těžkým obchodním vozem. Jack zůstal vedle Strouda. Věděl, že ho Lumpkinovi lidé ostražitě sledují. Nebyli příliš nadšení z maršálovy společnosti a využili by každou příležitost, aby maršála mohli zabít.

Než nastal večer, dorazili do údolí mezi rozpukanými skalnatými srázy. Rozdělali oheň. Lumpkinovi lidé si rozebírali Stroudovo zboží a nevšímali si jeho protestů. Ale nenašli toho moc, co by se jim líbilo. Stroud přes tento nebezpečný kraj nepřevážel nic cenného, jen levnou kosmetiku, hřebeny, hrnce, řemeny, zázračné masti, provazy a mnoho podobného zboží. A několik starých pušek a revolverů i se střelivem. Ty si samozřejmě Lumpkinovi muži rozebrali jako první. Prohledali taky Jackovy sedlové brašny, jak se pídili po dalších zbraních. Za chvíli chlapy přestalo bavit prohledávat dál Stroudův vůz a šli se věnovat několika lahvím whisky, které tam taky objevili.

Jack si přisedl s plným talířem fazolí se slaninou ke Stroudovi.

Obtloustlý muž seděl na kameni jako hromádka neštěstí a opíral se zády o kolo svého vozu. O kus dál stál chlap s puškou. Ale naštěstí byl natolik daleko, aby je neslyšel. Jeho kumpáni posílení whisky dělali u ohně značný kravál.

„Vy jste mi přinesl jen samé problémy!“ stěžoval si Stroud. „Dovedl jste sem Lumpkina, a to ani nemluvím o té vražedkyni. Lumpkin mě okrade a ta žena ustřelí hlavu. To je všechno, co jste chtěl, maršále?“

„Dřív, když jste kradl a drancoval, jste nebyl tak přecitlivělý,“ řekl Jack. Nabral si plnou lžíci fazolí.

„To, co říkala ta Hallidayová, není tak docela pravda. Nesmíte jí všechno věřit. Já jsem její rodiče nezabil.“

„Proč by vás pronásledovala?“ podíval se Jack obchodníkovi zpříma do očí.

Stroud jeho pohledu uhnul a zamumlal: „Tenkrát jsem jezdil s Lumpkinem, to je pravda, ale nikoho jsem nezabil. Měli mě vždycky za blbečka a dávali mi jen jednoduchou práci.“ Rozhořčeně se na Jacka podíval. „Když vyřídili Hallidayovy, byl jsem dvacet mil daleko. Hlídal jsem jim náhradní koně. Tak to Lumpkin dělával – pobavit se, divoká noční jízda a pak noví koně. Těch akcí se většinou nemohli účastnit všichni. A nikdy se nezdržovali příliš dlouho na jednom místě, protože by se náhodou mohl najít někdo, kdo by je usvědčil. A já jsem několikrát obstarával náhradní koně. Většinou jsem je kupoval. Někdy ne. Čekal jsem, až ti holomci přijdou, a pak jsem zmizel s nimi. A když jsem slyšel, co udělali na tom ranči – bylo mi z toho zle! Myslel jsem, že nám začne jít po krku každý šerif a všichni texaští vojáci. Za to svinstvo, co udělali Lumpkinovi kumpáni, jsem nechtěl viset. Tak jsem upláchl. Pak jsem později několikrát potkal Boba Tollivera, a ten mi vyprávěl, že se banda rozpadla. Byli už moc známí a nakradli si toho až dost.“

„Proto jste nechtěl se mnou do Fort Smith?“ odtušil Jack.

Stroud se zašklebil. „Bál jsem se, že by mne už třeba nenechali odejít, když už bych tam jednou byl.“

„Mohl byste vypovídat proti Lumpkinovi“ řekl Jack. „Nevěřím, že by vás pak chtěl ještě někdo zavřít. Jestli je pravda, že jste jen hlídal náhradní koně. Každopádně vás potřebujeme jako svědka v tom Tompkinsově případě!“

„Myslíte až moc daleko dopředu,“ zabručel Stroud. „Teď to vypadá, že vaše hlava nemá hodnotu jediného centu. A moje taky ne. Lumpkin mi nikdy nevěřil, a byl by hloupý, kdyby to chtěl udělat teď.“ Tiše pak dodal: „Mohl byste být ostatně rád, že jsem o té Hallidayové držel hubu! Kdybych Lumpkinovi prozradil jméno té lady na pintovi, mohl jsem na tom být teď líp. Uvědomujete si to, maršále?“ Mrkl na Jacka spiklenecky. „Postavil jsem se Lumpkinovi. Teď mi musíte pomoct zase se z tohoto srabu rychle dostat.“

„Uvidíme,“ řekl Jack. „Měl byste ale vědět, že vám příliš nepomůže, jestli prozradíte Catino jméno. Pak by si byl Lumpkin jistý, že jste mu lhal. Nikdy vám nebude věřit bez výhrad. Na mojí straně na tom budete lépe.“

Doug Stroud protáhl obličej. „Rozmyslím si to.“ Pokoušel se, aby to vypadalo vychytrale. „Když mi slíbíte, že mě odtud dostanete a že se ve Fort Smith nemusím ničeho obávat. Nemám chuť skončit na stará kolena za katrem nebo dokonce s oprátkou na krku.“

Jack uvažoval. Mlčky snědl zbytek fazolí. Slyšel, že jde Lumpkin. Vůdce banditů šel nejistým krokem, zdálo se, že přebral, obešel hlídače a postavil se před Strouda. Palce měl zaháknuté za opaskem s revolverem.

„Co tady vy dva kujete?“ zamumlal.

„Nic Harry, nic se neděje. My si tu jenom povídáme,“ řekl Stroud.

Jack se opřel o vůz a chladně si Lumpkina měřil. „Máte něco proti tomu, Lumpkine? Víte, že vás za tuto věc můžu zatknout?“

Lumpkin se na něj vyčkávavě podíval.

„Ruka ruku myje,“ řekl Lumpkin. „Ty znáš tu ženskou docela dobře. Vsadím se, že ti věří. Pomoz nám ji najít a pak můžeš zmizet, maršále. Ale když nám nepomůžeš nebo budeš dělat problémy, špatně to s tebou dopadne.“ Lumpkin na Jacka mrkl. „Zaplatím dobře za hlavu té dámy, maršále. Malý vedlejší výdělek se přece může hodit, co? Ta ženská je koneckonců nebezpečný zabiják.“

Jackův obličej zůstal bez výrazu. Dobře věděl, co ho čeká, až ho

Lumpkin nebude potřebovat. Víc než jednu dobře mířenou kulku by do Harryho Lumpkina těžko dostal.

„Kolik byste byl ochotný zaplatit, Lumpkine?“ zeptal se Jack.

Lumpkin se zašklebil. Jeho úzké, černé oči vypadaly ďábelsky. „Tak se mi to líbí, maršále. Darmo se o Jackovi Cimarronovi neříká, že má za ušima.“

Jack pokrčil rameny. „Rychle jste přišel na to, kdo jsem. Vaši lidi mi prohledali sedlovou brašnu. Nerad bych zjistil, že tam něco chybí.“

Lumpkin se drsně zasmál. „Pět set dolarů bych za tu ženu dal, Jacku. Je to přátelská cena. Jsme teď partneři. Kdybyste ji ale dovlekl do Fort Smith, nedal bych za ni už ani cent.“

„Rozmyslím si to,“ odvětil Jack.

„Nejsem žádný podvodník,“ přesvědčoval ho Lumpkin. „Moji chlapi a já hledáme pořádnou práci. Nejsou na nás žádné zatykače. Můžete nám věřit. Nevím, co vám ta holka na pintovi navykládala, ale všude ji hledají za vraždy. Je to nebezpečný blázen.“

Jack mlčel. Lumpkin se obrátil na Strouda. „Jsem rád, že jsi zase s námi, Dougu. Prožili jsme spolu pěkné časy, když ještě žili všichni hoši. Určitě jsi maršálovi vyprávěl, že jsme se kdysi toulali jako kovbojové.“

Stroud kývl. „Jistě, byly to dobré časy, Harry.“

„Dougu, ta holka se chce mstít.“ Lumpkin se díval Stroudovi vážně do očí. „Musíš přece něco udělat. Říkali jsme si s chlapy, že budeme stát při tobě. Mám vymyšlený plán.“ Lumpkin radostně poklepal Stroudovi na rameno. „Dougu, dostaneme ji. To ti můžu slíbit.“

„Co je to za plán?“ zeptal se Stroud.

„Řekl bych, že je někde poblíž,“ začal Lumpkin. „Slídí a vyčkává, kdy do nás bude moct vpálit kulku. A s tím vozem jsme příliš pomalí. Takže ji vlákáme do pasti.“

V Stroudových očích se objevila úzkost. Měl tušení, že v tomto plánu se počítá s ním.

„Uděláme to tak, jak teď řeknu. Do tvého vozu schováme jednoho z mých lidí a ty pojedeš dál, jako kdyby nic. Od farmy k farmě, pořád dál. Půjdeme za tebou v bezpečné vzdálenosti. Když přijede, aby tě chytla, zabavíš ji. A pak přijdeme my a vpadneme jí do zad. Tak ji dostaneme.“

Stroud řekl: „A co když mě zastřelí ze zálohy?“

Lumpkin se jen zašklebil. Bezpochyby počítal i s tím. „Přesto ji dostaneme, Dougu. Budeme ji honit, až ji uštveme. Náš dobrý maršál nám obstará několik náhradních koní. Koní banditů, které chytil.“ Lumpkin poklepal Stroudovi ještě jednou na rameno. „Člověče, Dougu, ty jsi přece jenom tvrdý chlap. Musíš dávat pozor, aby tě nechytila. A k tomu budeš mít u sebe ještě Leroye. Ta coura nebude počítat s tím, že někdo sedí ve voze. Určitě přijde blíž a bude se tě ještě chtít na něco zeptat, dřív než bude střílet. A pak jí Leroy vpálí kulku do zad. Je to jednoduché!“

Stroud zachmuřeně mlčel. Netroufal si už nic namítat. Když už Lumpkin Strouda nebude potřebovat, snadno se ho zbaví.

„Náš parťák Jack Cimarron bude námi. Kdybychom se přece jen s lady na pintoví střetli tváří v tvář, pomůže nám ji dostat. Zná ji lépe než my.“ Lumpkin na Jacka přívětivě kývl. „Jestli bude chtít zůstat živý a zdravý, pomůže.“

Pak se otočil a šel zpátky k ohni.

Stroud se podíval na Jacka a v očích měl strach. „Zatraceně, co teď budeme dělat?“ zašeptal.

„Zmizíme,“ řekl Jack klidně. Pozoroval bandity u ohně a toho hlídače s puškou. „A pokud možno co nejdřív.“

+ + + + +

„Hezký párek,“ řekl Leroy Lumpkinovi a uchechtl se. Světlovlasý bandita se díval směrem k Stroudovi a Jackovi Cimarronovi, kteří mlčky postávali vedle ošuntělého obchodníkova vozu. Leroy a Lumpkin seděli u táboráku a sledovali, jak ostatní hrají kostky. Muži byli v dobré náladě. To, že chytili federálního maršála a obchodníka, jim dodávalo na sebevědomí. Něco takového bylo nebezpečné, ale dokazovalo jim to, jací jsou kabrnáci.

„Proč taháme toho maršála vlastně s sebou?“ zeptal se Leroy svého vůdce. Lumpkin s ním poslední dobu často mluvil. Leroy nebyl jenom obyčejný žvanil jako ostatní. Docela dobře si rozuměli. Působil mnohem zkušeněji než ostatní

„Co bys dělal s tím chlapem ty?“ zeptal se Lumpkin. Vzal jednu ze Stroudových lahví whisky, odzátkoval ji a pořádně si přihnul. Pak se zašklebil a odstavil láhev zase pryč.

Leroy se zase podíval směrem k Jackovi. Zdálo se, že ten štíhlý mladý muž pozoruje hvězdy.

„Zabil bych ho,“ odvětil Leroy. „Jsou s ním jen problémy. Ten nám přece nikdy nebude pomáhat! Je jedno, kolik peněz mu nabídneš. Klidně nás může vodit za nos. Klidně bych ho strčil do jednoho pytle s tou ženskou. Cimarron Jack je, pokud vím, dost na ženské. A ta holka na pintoví je zatraceně dobrá kost.“

Lumpkin se zašklebil. „Řekl jsem mu něco, co by ho mělo uklidnit. Toho chlapa ještě budeme potřebovat.“

Leroy se nechápavě podíval. „Dostaneme ji i bez něho. I ten směšný Stroud je pro nás důležitější než maršál.“

Lumpkin zavrtěl hlavou. „Moc nepřemýšlíš.“

„Jakto?“

„A co se stane, když tu ženskou dostaneme? Možná budeme ještě muset zabít taky Strouda. Nevěřím mu. Navíc má určitě spoustu peněz v tom opasku, který má kolem toho svého tlustého břicha. Myslíš, že to ten maršál neví?“

„Proto jsem ti navrhoval…“ začal Leroy zmateně.

Lumpkin mu skočil do řeči: „Ta holka na pintoví maršála zabije sama.“

Leroy se na svého velitele překvapeně podíval. „Cože?“ Pak ale pochopil.

„To je ono – Harry, ty jsi génius!“

Lumpkin chladně přikývl. „Ta ženská se všude ptala po Stroudovi. Ten maršál taky. Zabijeme všechny tři a pak rozšíříme fámu, jak k tomu došlo. Že ta ženská zabila Strouda a pak i maršála. A maršál ji ještě stačil, než zemřel, taky zastřelit, nebo tak nějak. Proto je lepší, když maršála taháme sebou. Jinak by ji mohl najít dřív než my. Mimo to je přece dobře, když ho s námi uvidí. My a Cimarron Jack – to udělá přece proklatě dobrý dojem.“

Leroy přikývl. Ale v jeho očích zůstala obava. „Ten mladík je nebezpečný. Uvidíš, že se to nevyplatí.“

Lumpkinův obličej potemněl. „Kdo tady poroučí, ty nebo já? Chceš mi snad poroučet, co mám dělat?“

Leroy se až lekl ohně, který uviděl v Lumpkinových očích. Rozložitý muž vypadal, jako by chtěl Leroye roztrhat holýma rukama na malé kousky.

Něco s tím Lumpkinem není v pořádku, pomyslel si Leroy nervózně. Ale raději by si ukousl jazyk, než by něco takového řekl nahlas. Místo toho rychle zařval: „Harry, ty přece dobře víš, kdo je tady šéf. Nechtěl jsem tě urazit.“

Lumpkin by mu nejradši dal pěstí, ale místo toho ho přátelsky poplácal po rameni. V jeho hranaté tváři se objevil křivý úšklebek. „Už je to dobré, Leroyi. S tím maršálem to skončíme. Ten hlupák nám dal svoje zbraně. Už si z nich nevystřelí.“ Lumpkin se podíval směrem k Cimarronovi Jackovi. Úšklebek se mu vytratil z tváře, když dodal: „Těžko si vystřelí, když bude mrtvý.“

+ + + + +

Jack se vzbudil krátce po půlnoci. Naučil se probouzet, kdy se mu to hodilo. Ani tentokrát ho jeho vnitřní hodiny nenechaly na holičkách.

Jack krátce pohlédl na oblohu. Ano, byl ten správný čas. Zůstal však ležet, aniž se pohnul. Jako většina ostatních mužů v táboře spal i on skoro úplně oblečený, jen pod tenkou pokrývkou. V tomto drsném kraj byly noci studené.

Ležel na zádech a pomalu se začal rozhlížet kolem sebe. Stroud spal ve svém voze. Mezci byli vypřažení, takže se Stroud nemohl ani pokusit upláchnout se svým těžkopádným vozem. Takový pokus by byl ostatně marný. Nikdo nemohl uniknout jezdcům s takovým vozem, ani kdyby měl několik dní náskok.

Všichni bandité spali. Oheň už vyhasl, nebylo dost dřeva, aby ho mohli udržovat celou noc. Jednoho muže nechal Lumpkin na hlídce. Chlapík seděl unaveně na skále a střídavě se díval k Jackovi a do tmavé rokle, kde spali. Stroudovu pušku si položil na kolena.

Jack chvíli poslouchal chrápající muže okolo. Většina z nich vypila příliš mnoho kořalky, a tak spali tvrdě. Jak se zdálo, strážný dostal taky svou dávku. Zíval a kymácel se ze strany na stranu.

Jacka si všiml, že nehlídá ten, který tam seděl, než usnul. Museli se střídat nedávno, protože tento nový chlapík vypadal, jako by ho právě vyšívali z postele. Pochopitelně toužil zalézt zpátky do pelechu. Jack věděl, že si bude muset pospíšit. Za nějakou hodinku přijde na hlídku třetí muž, a čím dřív Jack se Sroudem zmizí, tím větší budou mít náskok.

Jack se překulil tak, aby to strážný zpozoroval. Konečně se na Jacka podíval. Ten tušil, že strážný na něj míří, ale ještě se na něj nepodíval.

Jack si dal načas a odhodil deku. Obul si vysoké boty. Pak vstal a těžkopádně klopýtal ke strážnému. Muž ho pozoroval přivřenýma očima. Byl zavalitý a vypadal hrozně špinavě.

Jack zívl a zamumlal: „Musím si jít ulevit!“ Nejistými kroky odvrávoral. Noc byla jasná, takže při troše štěstí a postřehu mohl strážný zpozorovat nejistotu v Jackově tváři. Nebyl si jist, jestli má jít s ním, nebo má vzbudit Lumpkina. Než se ale stačil rozhodnout, zakopl Jack o kámen a padl na něho. Strhl mu při tom brokovnici na stranu, a jak hlídač spadl na zem, uhodil se týlem do skály, o kterou byl opřený. Stalo se to tak rychle, že chlap ani nepostřehl, jak se to stalo.

Jack omráčeného muže položil opatrně do trávy, spoutal ho a dal mu do úst roubík. A než se vydal ke Stroudovu vozu, vzal si jeho flintu a pás s nabitým revolverem. Z vozu byla stažená plachta, vypadalo to, že Stroud neměl příliš velké pohodlí.

Než se Jack vplazil do vozu, ještě se rozhlédl. Celý tábor pokojně spal. Koně stáli v tmavé skupině na konci strže.

Doug Stroud ležel na několika dekách v teplém spacím pytli. Když mu Jack zatřásl ramenem, polekaně otevřel oči. Přímo před nosem uviděl hlaveň koltu.

„Ani slovo!“ sykl ostře Jack.

Stroud vyděšeně zavrtěl hlavou.

„Padáme. Hned,“ zašeptal Jack. „Ráno už bude pozdě. Lumpkin by nás rozdělil. Obuj se a pojď.“

Stroud zasyčel: „Nemůžu tady nechat svůj vůz. Je to všechno, co mám…“

„Lumpkin ti ho stejně vezme. I když tu zůstaneš ležet,“ odpověděl mu tiše Jack. „Chceš tu dělat návnadu pro lady na pintoví? Lumpkin tě klidně obětuje, aby to děvče chytil. Líbí se ti ta představa, Stroude?“

Stroud zasténal a konečně přikývl. Vstal a začal se vypravovat. Tvářil se přitom jako člověk, který je nucen navždy opustit domov. Jack se díval, jak si Stroud natahuje boty, obléká si teplou vestu a zastrkuje si za opasek jakýsi ranec.

„Co to proboha děláš?“ rozčiloval se. Podíval se netrpělivě do vozu, popadl omráčeného strážného a téměř bezhlučně ho vytáhl nahoru. Dal stranou pár kousků Stroudova zboží a přivázal muže k hákům na bočnici. Mezitím Stroud vytáhl z podlahy několik prken a z otvoru vytáhl sedlovou brašnu a něco dlouhého, připomínajícího pušku. „Pro případ nouze,“ zašeptal Stroud, teď už nadšeně.

Seskočil za Jackem z vozu. Plížili se pomalu ke koním. Zatímco Stroud sedlal dva koně, odplížil se Jack zpátky k místu, kde spal, aby si vzal nějaké věci, které by na cestě mohl potřebovat.

Než se vrátil, byl už Stroud připravený a seděl v sedle Lumpkinova hnědého hřebce. Druhý osedlaný kůň byl Jackův černý valach. Stroud měl bezpochyby slabost pro dobré koně.

„Měli bysme ty ostatní potvory rozehnat,“ řekl Stroud, když Jack nasedal.

Jack zavrtěl hlavou. „Je tu moc kamenitá zem. Tolik podkov by nadělalo takový rámus, že by se ti chlapi hned vzbudili. Musíme z rokle vyjet velice opatrně, jinak nás odhalí.“

Stroud přikývl.

Ještě než opustili rokli, řekl: „Nějak mi to připomíná staré časy.“

Protáhl se a dodal: „Cítím se naráz o deset roků mladší!“

Jack měl na jazyku odpověď: „Až tě Lumpkin chytí, budeš se cítit starší o sto roků!“ Nahlas ale neřekl nic.

+ + + + +

Cat Hallidayová ležela na břiše, klobouk v týle. Ranní slunce ji hřálo do zad a skála ji po studené noci ledově studila i přes oblečení.

Cat byla asi padesát yardů od Lumpkina. S nesmírnou opatrností ho pozorovala skrz větve stromu, který se ujal na nehostinné skále.

I kdyby ji chtěli Lumpkinovi banditi uvidět, neměli by šanci.

Právě teď se ale nikdo z Lumpkinových lidí nahoru nedíval.

Běhali sem tam jeden přes druhého.

Lumpkin řval na obtloustlého chlapa, který se drápal ze Stroudova vozu. Z toho, jak měl svěšenou hlavu, Cat usoudila, že ve voze nebyl úplně dobrovolně.

Ostatní chlapi běhali kolem, připravovali si zbraně, sedlali koně nebo hledali ve skalách stopy. Vypadali, že jsou dost rozčilení.

Jacka Cimarrona ani Douga Strouda nikde neviděla. Krutě se usmála.

Nebyla příliš daleko od svých pronásledovatelů. Mračno prachu se zvedalo za jezdci a Stroudovým vozem. Po svém prvním útěku před Lumpkinovými muži byla už opatrnější. V noci, když už byl několik hodin klid, se připlížila k táboru. Přesně věděla, za čím jde. Jejím cílem bylo nasbírat informace.

Ty teď měla. Víc, než jí bylo milé.

Stroud a Jack Cassidy utekli. Lumpkin se svými lidmi se připravovali na pronásledování. Cat se ptala sama sebe, co od nich vlastně může chtít.

Snad měl Lumpkin strach, že by ho Stroud mohl zradit. A bezpochyby Lumpkin tušil, co o něm Jack může vědět. Musel Jacka tak jako tak umlčet. Cat viděla, jak bandité ještě jednou prohledali Stroudův vůz a pak kvapně sedli na koně. Než vycválali z rokle, zařval na ně Lumpkin několik povzbuzujících slov. Jeli na východ. Našli nějaké stopy, a to je utvrdilo v přesvědčení, že Jack Cassidy jel do Fort Smith. Potřeboval svého důležitého svědka Strouda. A soud měl začít už brzo.

Cat se nervózně kousala do dolního rtu. Sedla si a nasadila si na své plavé vlasy klobouk. Upřeně se zadívala na oblak prachu, který se vzdaloval na východ.

Stroud nebo Lumpkin, povzdechla si. Komu mám dát přednost?

Lumpkin byl obklopen svými lidmi. A byl ostražitý. Mohlo by trvat týdny, než by se našla příležitost překvapit ho. A Cat ho nechtěla zastřelit jen tak ze zálohy. Chtěla vidět jeho tvář. Musela mu dát šanci. Víc by ho ponížilo, kdyby viděl, že ho dostala žena.

Pokud teď zabiju čas s Lumpkinem, nebude mi ho zbývat na Strouda, říkala si. Stroud nebude chtít jet do Fort Smith. Využije první příležitosti, aby maršálovi upláchl. Stroud by nebyl příliš nadšený, kdyby ho ve Fort Smith zažalovali za jeho staré zločiny, a věděl právě tak jako Lumpkin, že mu lady na pintoví jde po krku. Mohl by se vydat do Oklahomských hor. To by pak potřebovala celé roky, než by ho zase vyslídila. Jestli vůbec. Navíc by zbaběle mohl najmout lidi, kdyby věděl, že ho pronásleduje. Lumpkin se zdál naopak silnější. Ještě pořád si myslel, že honí dívku na pintoví, ne že je to naopak. Lumpkin by ji se svými pistolníky dlouho nehledal.

Tak tedy nejprve Stroud, pomyslela si Cat. Snad se Lumpkin příliš nevyčerpá. Nechtěla bych mu odepřít to potěšení setkat se se mnou.

Věděla, že bude muset být rychlá.

Ale to nebyl problém. Měla prvotřídního koně.

Catherine Hallidayová se bleskurychle vymrštila do sedla. Pohladila zvíře po krku.

„Tak, Toby,“ řekla něžně. „Teď ukážeš, co umíš!“

Pobídla ho a vedla ho mezi záludnými skalami na cestu. Krátce po tom běželo už zvíře směrem na východ.

Cat si na okamžik vzpomněla na Jacka Cassidyho. Líbil se jí. Ale bohužel jí stál v cestě.

Jestli mi zkřížíš cestu, Jacku Cimarrone, budu tě muset zabít. Prosím tě, ať se to nestane.

+ + + + +

„Oni nás najdou,“ zabručel Doug Stroud. Obličej měl červený od silného větru a taky z rozčilení. Jeho modré oči mu lehce slzely. Stál na vysokém skalním ostrohu a ukazoval na západ.

Taky Jack Cimarron se díval na malý oblak prachu v dálce. „Musíme pohnout, něco se stalo,“ zamumlal Jack.

Stroud rychle slezl ze skály a vyhoupl se do sedla hnědáka. „Zatraceně, co teď budeme dělat? Mají moje mezky a náhradní zvířata. Můžou měnit koně znovu a znovu, a tak je tak rychle neunaví. Budou nás štvát, maršále.“

„Neříkej mi pořád maršále,“ řekl Jack. „Jsem Jack Cassidy, a hotovo.“

„To ale naše koně nezrychlí, Jacku Cassidy,“ brblal Stroud. Sáhl na tmavou pažbu svého koltu. „Už jsem několik roků nestřílel. Je ti to jasné, amigo?“

„Prostě pojedeme na východ,“ rozkázal Jack. „Honí nás sice dost chlapů, máme ale slušný náskok a slušné koně. Když pohneme, budou potřebovat několik dní, aby nás dohonili.“ Jack si zamyšleně mnul bradu. „Jestli budeme mít štěstí, budou své koně hnát až do vyčerpání, aby nás vyřídili. Možná se k nám přiblíží – ale koně budou tak vyčerpaní, že ti hošánci budou muset jít pěšky.“

„Snad tě Bůh slyší, Jacku,“ zadoufal Stroud. Zabořil ostruhy koni do slabin a vyrazil. Jack ho o něco pomaleji následoval na svém valachovi. Přemýšlel, kam se asi zašila Cat Hallidayová. Doufal, že se nedočká nepříjemného překvapení.

„Jedeš pořád za mnou!“ zavolal Stroud. Sjížděli dolů z kopce a kličkovali mezi skalami a trsy vysoké trávy. „Ty mi nevěříš?“

Jack se zašklebil. „Uvěřím, až budeš ve Fort Smith před soudcem Parkerem a budeš svědčit.“

„To je od tebe chytré,“ odpověděl Stroud. Zasmál se, ale jeho oči zůstaly ostražité. V sedle na útěku se zdálo, že je to úplně jiný člověk. Jack se rozhodl být ostražitý.

Strouda by mohl snadno podcenit.

„Řekni mi, jak to tehdy bylo s tím Nickem Tomkinsem?“ zeptal se Jack. Jel teď vedle Strouda. „Zavraždil toho Carvera, nebo ne?“

Stroud protáhl obličej. „Že tě to ještě zajímá. Zvlášť když nás brzo Lumpkin zabije.“

„Snad právě proto to chci vědět,“ odvětil Jack trpělivě.

Doug Stroud se uchechtl. „No budiž, řeknu ti to. Přijel jsem ke Carverovým a chtěl jsem jim prodat nějaké staré pušky. Ale nejsou tak hloupí, jak vypadají. Otáčeli je sem a tam, tam našli skvrnku, tam škrábanec a chtěli, abych slevil. A akorát když jsme smlouvali, přišel Nick Tomkins. Přišel v dobré náladě, jako by mezi ním a Carverem k žádnému sporu nedošlo. A řekl mi, že mu mám dát láhev whisky. No, moc se mi to nezdálo, to je jasné, ale dal jsem mu ji. A pak se ho ten idiot Jesse Carver zeptal, kam chce s tou flaškou jít. Stáli jsme všichni uprostřed Carverova pozemku. Ještě jsem Jessovi říkal, ať toho nechá, ale bylo už pozdě. Všichni Carverovi se kolem něho postavili a vypadalo to, že je to baví. A dřív než jsem mohl něco udělat, vytáhl na něho Jesse revolver. Asi si myslel, že Nick, kterému ještě teče mlíko po bradě, si poradí tak nanejvýš s perem. Ale zatímco mu Jessovy střely hvízdaly kolem uší, vytáhl Nick svůj obrovský starý Whitneyville Walker Colt. V klidu zamířil a udělal Jessovi velkou díru do břicha. „ Stroud hvízdl a zavrtěl hlavou. „Člověče, po té ráně mi ještě dva dny zvonilo v uších! Ostatní Carverovi zběleli jako zdi. Myslel jsem, že je zastřelí všechny, ale ti blbci se otočili a utekli. A teď to má. Vsadil bych boty, že všude vykládají, že Jesse by ho nikdy nezastřelil a že Tomkins to vyprovokoval.“

Jack kývl. „Jo, tak nějak.“

„Carverovi jsou pěkná pakáž,“ pokračoval Stroud. „Tomkinsovi ostatně taky. Stříleli po sobě vždycky. Jenže Nick Tomkins byl ten poslední, na koho mohli mít Carverovi zlost. Vždycky s nimi chtěl vyjít. Myslel si, že když k nim bude slušný, budou slušní i oni na něj.“

Stroud si prohrábl bílé vlasy a odplivl si. „No, teď ho teda pověsí. To má za to. Když si na to vzpomenu, není mi moc do smíchu.“

„Nebudou ho muset pověsit,“ řekl Jack. „Musíš vypovídat.“

Stroud zasténal a ukázal přes rameno. Mračno prachu od pronásledovatelů se blížilo. Jack ho už chvíli pozoroval na západním obzoru.

„Bojím se, že nebudu mít příležitost,“ zabručel Stroud.

Najednou se užasle podíval na Jacka. „Hej, maršále, tak proto jsi chtěl slyšet tu příhodu s Tompkinsem. Když půjde do tuhého, předhodíš mě vlkům a můžeš to ve Fort Smith odsvědčit sám. To je od tebe chytré, opravdu!“ Stroud se zašklebil a vypadal, že se mu taková vyhlídka vůbec nezamlouvá.

Jack se zasmál.

„Přivedu tě do Fort Smith, i kdybych tě musel nést na zádech.“

„No jasně, mrtvoly se musí nést,“ zabručel Stroud. „Ale kdo potáhne tebe, amigo?“

+ + + + +

Cat Hallidayová rychle oddychovala. Srdce jí v prsou divoce bilo. Sotva cítila, jak jí studený noční vzduch pálí v hrdle.

Věděla, že je to tady.

Brzo najde Strouda. Pro mladého maršála to bude tvrdý oříšek. Ale nemohla dopustit, aby se jí Stroud ztratil, než dojede do Fort Smith.

Cat lehce seskočila ze sedla. Měla za sebou mnoho hodin tvrdé jízdy, ale na tento styl cestování byla zvyklá. Už několik let se živila střídavě jako barmanka a u krav. Až si vydělala, co chtěla, sebrala se a trmácela se dál.

Lumpkina sledovala celý den. Lumpkin honil své oběti skoro až do svítání. Pak ale musel nechat odpočinout koně. I jeho lidé si potřebovali oddechnout, aby nabrali sílu k dalšímu stíhání.

Cat využívala všechnu svoji zručnost a obratnost, aby dokázala Lumpkina předjet a přitom si příliš nezajela.

Stroud a Cimarron byli od nich ještě několik hodin jízdy.

Plynulé tempo vydrží koně dlouho, Lumpkinovi lidé je ale dost hnali.

Cat musela proti své vůli maršála obdivovat. Jeho taktika se mohla osvědčit. Vydrží-li, mají se Stroudem slušnou šanci, že je Lumpkin nechytí. Ale já ano, pomyslela si. Mně neutečete! Cat byla drobná, velmi lehká. A vždy se snažila, aby měla co nejmíň zavazadel a lehké sedlo. Tak byl pinto oproti ostatním koním ve výhodě. A mimoto byl dobře stavěný.

Cat si dávala na čas a pintovi starostlivě stírala pot a prach. Zvíře bylo rozehřáté a úplně mokré. Snadno by mohlo v chladném nočním vzduchu dostat zápal plic.

Cat se přesvědčila, že už pro koně víc udělat nemůže, přehodila přes něj deku a se svou Mariin Rifle v ruce se odplížila se pryč. Toby zůstal v úkrytu mezi několika pokroucenými stromy a ze stran jej chránilo neproniknutelné houští. Klidně se za svou paní otočil. Na takové věci byl zvyklý.

V nastávajícím večeru sledovala Cat Strouda s Jackem. Byla skoro na doslech a mírný vítr k ní tu a tam donesl několik slov. Občas je v měsíčním světle zahlédla. Měsíc měl tvar úzkého srpku, takže moc světla nedával.

Co si Cat ještě před několika hodinami nemohla dovolit, dělala teď ke své spokojenosti. Za světla se nemohla moc přibližovat. Do Strouda ostatně nechtěla investovat příliš mnoho námahy a síly. Po Stroudovi přijde ještě boj na život a na smrt s Lumpkinem. A to teprve bude opravdu náročné!

Cat se plazila vysokou travou k dalšímu kopečku. Věděla, že za ním táboří Stroud a Jack Cassidy. Neměli zapálený oheň, takže je bylo docela těžké najít. Ale Cat to dokázala. Když musela, dovedla se pohybovat jako indián.

Po břiše se připlížila na vrcholek. Opatrně, aby při tom nevzbudila pozornost, rozhrnula trávu. Všude byla tma.

Trvalo dlouho, než rozeznala obě postavy v údolí. Ti dva se utábořili u malého potůčku. Jejich koně měli únavou svěšené hlavy. Vypadalo to, že Jack Cassidy drží stráž. Stál se svou zbraní na břehu potoka.

Asi Stroudovi příliš nevěří, pomyslela si Cat. Stroud by ho mohl zabít ve spánku a pak pokorně běžet za Lumpkinem.

Cat chvíli pozorovala oba muže v údolí. Věděla, že se stejně bude muset dostat blíž. Pak se ještě musí rozmyslet, jak tu záležitost vlastně vyřídí.

Pomalu se plížila dál od stromu ke stromu. Trvalo to dlouho, protože se pohybovala opatrně. Hlavně nesměla způsobit žádný hluk. Největší problém byli koně. Měli velmi jemný sluch, a kdyby ji i přesto neuslyšeli, mohli by ji zvětřit. A tím by Jacka Cimarrona varovali. Cat se soustředila na to, aby se dostala až k velkému kameni, zpoza kterého mohla Jacka sledovat. Chtěla je oba nejprve odzbrojit, teprve pak se rozmyslí, co udělá se Stroudem. Dostane svou šanci, jako každý z té sebranky vrahů, se kterými se už potkala..

Cat zůstala ležet a pátrala po dalším úkrytu před sebou. Chvilku trvalo, než se k balvanu dostala. Když objevila keřík, vzdálený jen několik kroků, uslyšela Tobyho pronikavě zařehtat.

Zděsila se. Přikrčila se k zemi, co nejvíc mohla.

Viděla, že Jack Cimarron zostražitěl. S puškou v ruce vylezl na temný pahorek.

Cat nehlasně zaklela, ale tím hůř. Toby znovu zaržál. Úzkostlivě a výhružně zároveň.

Někdo byl u hřebce!

Nějaká divoká šelma, domyslela si zděšeně. A Toby je uvázaný!

K čertu! pomyslela si. A maršál je už tak jako tak ve střehu. Dnes v noci nemůžu víc udělat. No nic. Pryč odtud!

Spěšně se plížila do svahu. Byla míň opatrná, ale zato byla rychlá. Tu a tam pod ní praskla větvička, nebo něco chrastělo, ale to jí bylo jedno. Nebyla na dostřel.

Jako blesk přeběhla přes vrcholek, aby ji nezahlédli. Pak zpozorněla a pospíchala dál tmou směrem k Tobymu. Pušku měla připravenou v ruce. Pře trávu a tmavou hradbu stromů nemohla vidět, co se s Tobym děje.

Hřebec zase zaržál. Cat bez dechu ještě přidala. Tráva se v měsíčním světle třpytila, ale Cat to nevnímala. Měla opravdu strach.

Kdyby ztratila Tobyho, byla by proti Lumpkinovi bezbranná.

Cat se přiřítila k dalšímu keři. A v té chvíli uviděla, co se stalo.

Zpozorovala ten pohyb pozdě.

Vyřítila se na ni tmavá postava a povalila ji k zemi. Puška dunivě zahřměla do nočního ticha. Cat si myslela, že ji od Lumpkina dělí několik mil, a teď byl ten muž přímo nad ní.

Cat odhodila neužitečnou pušku. Chlap se pokoušel jí vykroutit zápěstí. Cat mlátila a kopala kolem sebe a musela zasáhnout citlivé místo, protože muž se zkroutil a těžce supěl. Cat ho kopla, převrátila se na bok a rychle vyskočila na nohy. Ve zlomku sekundy držela svůj kolt zase v hrsti.

Z hlavně vyletěla ohnivá střela a druhá postava, která stála stranou, vykřikla. Cat se instinktivně vrhla na zem a několik kulek prosvištělo vzduchem tam, kde před chvílí stála. Cat se skutálela na bok a několikrát slepě vystřelila do keřů, ze kterých vyšly výstřely. Pak ji nějaká ruka chytila kolem kotníku a podtrhla. Cat vykřikla a pokusila se na toho muže vystřelit. Byl to ten, který na ni jako první vyskočil ze křoví.

Tentokrát měla smůlu. Tvrdá rána jí vyrazila zbraň z ruky. Pak ji něco zasáhlo do hlavy a ona spadla na zem.

Všechno se jí začalo točit před očima, rychleji a rychleji, až najednou všechno zahalila tma a propadla se do bezvědomí.

+ + + + +

„Co se to k čertu děje?“ supěl Doug Stroud nervózně. Ležel na břiše a mířil svým koltem do tmy.

Z druhé strany pahorku se k němu donesl výstřel. Jack se zachmuřil. Zřetelně poznal tiché výstřely těžkých kalibrů. Dvaadvacítka střílela v rychlém sledu za sebou, ostatní zbraně po chvilkách, a náhle bylo ticho.

Po několika sekundách přišly další výstřely.

„To byla Cat,“ řekl temně Jack. „A Lumpkinovi lidé tam jsou také.“

Stroud zaklel. „Lumpkin? Jak to Lumpkin? Toho jsme přece nechali několik mil za sebou.“

„To jsme si mysleli,“ odpověděl Jack. Dřepl si za nízkou skálu, pušku připravenou v hrsti. Byla to winchesterovka model 73 ze Stroudovy tajné skrýše. Velmi dobrá zbraň, mnohem lepší, než jaké Stroud prodával svým zákazníkům. „Pravděpodobně si odpočinuli tak dvě hodiny, a pak vyrazili jako ďasi dál, aby nás napadli nepřipravené. Místo toho našli Cat. A teď se tu mohou ukázat každým okamžikem.“ Opatrně vyhlédl zpoza skály. Nahoře se nic nehýbalo.

„Tak můžeme rychle zmizet,“ zasyčel Stroud. „Naši koně už si odpočinuli dost. Ještě pořád můžeme té zrůdě Lumpkinovi definitivně zmizet.“

„Ještě počkáme,“ řekl Jack. „Musím vědět, co se stalo s Cat.“

Stroud zafuněl. „Co? Ty jsi to snad neslyšel? Musí být rozstřílená na kusy.“

„Proč nepřišla sem a nepřekvapila nás?“ Jack zavrtěl hlavou. „Rád bych se na to podíval.“

Stroud pokrčil rameny. „Jsi úplně pomatený, člověče?“ zakrákal. „Na to přece čekají.“ Ukázal na koně, kteří stáli osedlaní na břehu potůčku. „Vezmeme si koně a ujedeme, Jacku. Další šanci už nemusíme mít.“

„Musím vědět, co se stalo Cat,“ řekl Jack.

Stroud zavrtěl hlavou. Nakonec zahučel: „Dobře, jdeme.“

„Můžeš zůstat tady a krýt mi záda,“ navrhl Jack.

„Nesmysl,“ odporoval Stroud. „Co si myslíš, že v té tmě trefím? Ve dvou budeme mít větší šanci, když chceme toho holomka napadnout.“

„Jak chceš,“ řekl Jack. Opatrně vyklouzl ze svého úkrytu, připlazil se k dalšímu a pak se dál kradl vysokou trávou. Stroud ho neobratně následoval a těžce funěl.

Na chvíli Jack dostal strach, že by ho Stroud mohl střelit do zad. Pak by měl dva koně, které by mohl při útěku střídat. Tím by měl větší šanci Lumpkinovi uprchnout.

Ale Jack měl pocit, že by Stroud něco takového neudělal.

Jack se schoval na vrcholku, tak aby z něho bezpečně viděl. Přikrčil se a opatrně se rozhlížel přes vysokou trávu. Zdálo se mu, že z dálky uslyšel klapot kopyt. Pak zvuk zanikl ve větru.

Jack se podíval ke skupině stromů obrostlých roštím. Byl to jediný pořádný úkryt široko daleko.

Opatrně se přiblížil. Ve slabém měsíčním světle spatřil udusanou trávu a stopy, které končily na jedné straně ve křoví. Tam byla tráva pošlapaná v širokém kruhu. Lehký zápach střelného prachu ještě visel ve vzduchu. Když Jack pátral dál, šlápl na patronu. Na zemi ležely zkrvavené cáry košile. Jack opatrně prozkoumal roští. Našel místo, kde byl uvázaný Toby. Tráva byla podupána od kopyt a od bot mužů. Stopy vedly trávou směrem na západ. Bezpochyby tam nechali útočníci koně a tam se k nim pak vrátili.

Doug Stroud se vynořil vedle Jacka. „V křoví nikdo není,“ zabručel Stroud. „Proč odjeli? Museli přece vědět, že se schováváme za tím kopcem.“

„A taky věděli, že nás varovali. Lumpkin se zajímá víc o lady na pintoví než o nás. A jak se zdá, dostal ji. Mohlo se taky stát, že ji zranili. Teď z ní bude chtít vytáhnout, proč vás vlastně chtěla najít.“

„Tak to má ta děvenka smůlu,“ řekl Stroud. „Ale s tím musela přece počítat. Hledala na vlastní pěst a teď má problém. Měla si rozmyslet dřív, jestli by nebylo lepší zajít za šerifem. Nemohli jsme udělat víc.“

Jack si skousl spodní ret. Sevřel zbraň v ruce a zadíval se na západ. Přes vysokou trávu a ve tmě nebylo nic vidět.

„Nemůžu je nechat, aby ji zabili,“ řekl Jack.

Stroud chtěl něco podotknout, ale pak raději prozíravě mlčel.

„Ty pojedeš dál do Fort Smith,“ nakázal Jack Stroudovi. „Tam na mě počkáš. Jestli nepřijdu, půjdeš před soud vypovídat sám.“ Jack si pronikavě změřil malého muže. „Nikdo ve Fort Smith neví, co jsi dřív dělal. A když to neřeknu, nikdo tě nemůže obvinit. Takže proti tobě žádný nemůže nic mít, když se nevrátím.“

Stroud pomalu kývl. Zdálo se mu být všechno jasné.

„Ale když se vrátím a zjistím, že jsi nesvědčil, Dougu, pak to bude pro tebe špatné. Budeš si číst svůj zatykač na každém rohu. A já tě dostanu, to si piš!“

Stroud sebou při těchto slovech trhl a bezděky se podíval na pušku v Jackových rukou.

Nakonec suše prohlásil: „Do Fort Smith sám nepojedu.“

Jack zaraženě mlčel.

Stroud dodal: „Lumpkin má ještě můj vůz. Chci ho zpátky. Pojedu s tebou.“

„Jsi blázen?“ odpověděl Jack. „Proč chceš riskovat vlastní hlavu? Kromě toho bude lepší, když tu věc vyřeším sám.“

„Aťsi,“ řekl Stroud pomalu. „Ale Lumpkin má u mě vroubek. Vybrakoval mi vůz a chtěl mě použít jako červa na háčku. A něco takového nebylo od něho vůbec hezké, Jacku Cassidy.“

Jack chvíli mlčel. Pak poplácal malého muže po rameni. „Díky, Dougu,“ řekl.

Věděl, že už nemá cenu Stroudovi jeho rozhodnutí rozmlouvat. Byl rozhodnutý pevně.

Jack ale bude muset dát pozor, aby obchodník nenakoupil olovo.

„Tak, vyrazíme a podíváme se, jak to s tou dámou vypadá,“ zabručel Stroud.

+ + + + +

Harry Lumpkin se škaredě zašklebil.

Uviděl, jak do tábora přijíždí jezdci. Pět mužů a žena. Vedli Catina pinta na dlouhé uzdě. Zvíře na svém hřbetě nikoho nevezlo.

Cat seděla na koni s Leroyem. Byla bledá a na čele měla obvaz jako indiánskou čelenku. Také jeden muž, který jel vedle Leroye, byl zraněný. Dírou v jeho vestě bylo vidět krvavou skvrnu na jeho košili. Lumpkin šel pomalu k nim. Poslal Leroye a čtyři muže na nejlepších koních, aby našli Strouda s Jackem Cimarronem. Dívku na pintoví chtěl hledat s dalšími třemi muži. Lumpkin měl cekou dobu pocit, že je někde blízko.

Ale jak teď viděl, měl Leroy víc štěstí.

„No ne, koho to tu máme?“ zamumlal Lumpkin spokojeně, když před ním bandita zastavil svého koně. Leroy seskočil ze sedla a stáhl děvče dolů. Pokoušela se udržet na nohou, ale moc se jí to nedařilo. Vrávorala a nakonec se opřela o bok Leroyova koně. Ruce měla spoutané.

„Střílela kolem sebe jako blázen,“ referoval Leroy. „Střelila Billa do prsou. Musel jsem jí dát pažbou do hlavy, jinak by dostala i mě.“

„Nevadl,“ řekl Lumpkin spokojeně. Vzal Cat za bradu a zvedl jí hlavu. Podívala se na něj nenávistně. „Však ty promluvíš.“

„Když jsme ji chytili, jeli jsme okamžitě zpátky,“ řekl Leroy. „Maršál ty výstřely určitě slyšel. Kdybychom ho ještě hledali, určitě by na nás číhal někde v záloze. Mimoto jsem ti chtěl náš úlovek přivézt co nejdřív, Harry.“

„Dobře,“ řekl Lumpkin. „Maršála můžeme chytit později. Teď bych chtěl nejdřív vědět, co proti mně vlastně ta lady na pintovi má.“ Chytil Cat za ruku a táhl ji na druhou stranu tábora k malému ohni, na kterém se vařila káva. Na východě se začalo pomalu objevovat oranžové slunce. První teplý větřík začal bojovat proti nočnímu chladu. Cat se dívala na skály, nad kterými se převalovala mlha. Nic neříkala. Její tvář vypadala, jako by byla vytesána z kamene.

Lumpkin se radostně šklebil na všechny strany. „Chceš kafe, maličká?“

Cat dělala, jako by ho neslyšela.

Lumpkin si nalil velký hrnek a nahlas srkal. „Á, ta je dobrá! Ochutnej ji, děvče!“

Cat otočila hlavu a prohlížela si muže kolem. Scházeli se k ohni, šklebili se a nenápadně přes plameny pozorovali Cat s Lumpkinem. Čekali, že se bude dít něco neobvyklého.

„Sprovodila jsi ze světa pár mých kamarádů,“ řekl Lumpkin chladně, když odložil prázdný hrnek. „Měla jsi nějaký důvod? Nebo jsi jenom pomatená?“

Cat se na něj podívala. „Je to jednoduché, byla jsem hloupá,“ řekla.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Lumpkin.

„Bude ti to stejně na nic,“ řekla Cat.

Lumpkin si nalil nový hrnek kávy. S krutým výrazem v obličeji vylil horkou tekutinu Cat na koleno.

Cat vykřikla. Chlapi kolem se začali nahlas smát.

Lumpkin potěžkal hrnek v ruce a řekl jízlivě: „Mohl bych ti ho taky vylít do ksichtu. Tak co teda?“

„Jmenuji se Cat Hallidayová,“ řekla Cat ostře. Její pohled se zavrtal do Lumpkinových tmavých očí. „A chci tě zabít, Lumpkine!“

Lumpkin našpulil rty. Na chvíli se zamyslel. „Tak Hallidayová,“ zamumlal. „To už jsem někde slyšel.“

„Ranč na Red River,“ vyrazila ze sebe chraptivé Cat. „Ta rodina, kterou jste vyvraždili! To byli Hallidayovi.“

Lumpkinova tvář byla jako vytesaná z kamene. Chvíli se na Cat upřeně díval. Pak řekl: „Asi jsme na někoho zapomněli. Ale je to už skoro deset roků. Musela jsi být tehdy docela malá.“

„Musela jsem čekat,“ řekla Cat. „A teď jsem se dočkala. Přišel den, na který jsem si pro tebe šetřila kulku.“

„Té se dočkal i Tolliver, co?“ Lumpkin vstal a vzal si od Leroye revolver, se kterým Cat hlídal. Prohlížel si štíhlou hlaveň. „Prvotřídní kalibr,“ zamumlal Lumpkin. „Ale s tak dlouhou hlavní se většinou nemíří dobře na cíl. Ta věc umí dělat malé díry. Máš znamenitou hračku, cukroušku.“ Zvedl revolver a namířil Cat do obličeje. „Můžu si ji vyzkoušet?“

Cat se na Lumpkina divoce podívala. „Tak dělej! Ať už to mám za sebou.“

Lumpkin se zašklebil. „Máš pravdu. „ Zastrčil si zbraň za opasek. Přecházel pomalu sem a tam a sledoval svého zajatce. „Musím připustit, že nevím, co s tebou mám vlastně dělat. Možná že budou mít chlapci nějaký dobrý nápad.“

Lumpkinovi chlapi začali doporučovat různé oplzlé nabídky. Lumpkin pomalu přikývl. „Jo, myslím, že střílení není pro tebe to pravé. Tvoje skutečná hodnota je úplně někde jinde.“

Lumpkinovi chlapi řvali radostně jeden přes druhého. Cat se mlčky dívala do ohně. Působila velmi křehce a zranitelně ve svém příliš velkém jezdeckém oblečení.

„Teď mlčíš!“ vyprskl najednou Lumpkin. „Kde je teď ta tvoje velká huba, ty děvko? Touláš se po kraji a zabíjíš muže. Myslíš, že ti to necháme jen tak projít? Budeš ještě litovat, že jsi vůbec někdy na někoho namířila, pusinko.“ Lumpkin stál na druhé straně ohně a zdálo se, že samou zuřivostí plápolá. Cat se na něj pomalu podívala, velmi klidně a téměř mile.

Pak vší silou kopla do konvice na kávu.

Konvice narazila do Lumpkina a na prsa se mu vylila vařící káva. Banditi se s řevem rozutekli. Cat už stála na nohou a hnala se skrz ně.

Pinto řehtal a trhal se na provaze.

Cat už byla skoro u něho, ale najednou se po ní vrhli tři chlapi současně. Hulákali a pokoušeli se jí strhnout z těla oblečení. Se spoutanýma rukama se Cat mohla těžko bránit.

„Nechte toho!“ zařval najednou Lumpkin. Stál za jedním chlapem a kopl ho do rozkroku, dřív než stačil uhnout. Všechno oblečení měl od kávy, ale jeho obličej byl čistý.

Muži zuřivě protestovali, ale nakonec nechali Cat být a ustoupili stranou. Věděli už dávno, že Lumpkin je plný protikladů.

Lumpkin se podíval dolů na děvče. Její obličej byl bez výrazu. Na několik sekund se Cat zdálo, že by Lumpkin mohl svého brutálního činu litovat. Třeba jí dá ještě jednu šanci, aby se bránila. Jenom maličkou šanci.

Ale Lumpkin řekl: „Vy idioti, víte přece, že já musím být první, který ji dostane!“

+ + + + +

Cimarron Jack vedl svého černého valacha mezi skalami. Z dálky pronikl k jeho uším řev. Několik chlapů hulákalo jeden přes druhého. Ale nerozuměl ani jednomu slovu.

Doug Stroud byl pobledlý. Seděl v sedle svého hnědáka nakřivo a kousal si spodní ret. Zdálo se, že už lituje, že Jackovi vnutil svou pomoc.

„Něco se tam děje,“ řekl Stroud.

Jack kývl. „Musíme pohnout.“ Doufal, že Lumpkinovi banditi přitom Cat nezabijí. Možná, že zkusila utéct – a ve své zuřivosti byl Lumpkin schopný všeho.

Jack bouchl Strouda winchestrovkou. „Jestli chceš, můžeš se ještě pořád obrátit,“ řekl mu Jack.

Stroud nějakou dobu váhal, pak ale vehementně potřásl hlavou. „Ne, ta zatracená čarodějnice si to sice nezaslouží, ale pomůžu ti ji z toho dostat.“

„Ti chlapi jsou za touto skálou,“ ukázal Jack dopředu. „Vylezeš nahoru na svah, najdeš si tam dobrý úkryt a zůstaneš v něm ležet. Když bude nejhůř, budeš mi krýt záda. Já se pokusím dostat s tvojí brokovnicí co nejblíže a vezmu Cat.“ Jack vztáhl pušku z dvojitého vaku u sedla.

„Dávej na ni pozor,“ řekl Stroud a ukázal na zkrácenou zbraň. „Někdy spustí sama od sebe.“

Jack se zašklebil. Strčil si do kapse váček plný nábojů a vyjel. Jen jednou se podíval za sebe a na Strouda, winchestrovku pevně sevřenou v rukou. Stroud lezl nahoru na svah, který mu Jack ukázal.

Jack jel pomalu kolem skalního výčnělku. Hluk, který dělali bandité, utichl. Teď nebylo slyšet skoro nic.

Jack opatrně vklouzl mezi skály. Byl rád, že se tam ještě drží mlha, která ho částečně kryla, ale dovolovala mu i rozhled.

Najednou se tábor objevil přímo před ním. Obešel trnité křoví a ocitl se u skupinky koní. Jack se rychle přikrčil a opatrně se podíval přes rameno. Na skále za ním nebylo Strouda ještě vidět. Jack ale věděl, že na něj nemůže čekat.

Opatrně se kradl kolem koní. Viděl několik banditů vzdálených jen pár kroků. Opuštěný táborák čadil a vedle něj ležela převržená konvice od kávy. Na druhém konci rozlehlého údolí stál Lumpkin. Revolverem postrkoval Cat Hallidayovou před sebou. Ostatní chlapi Lumpkina zpovzdálí sledovali a dělali na jeho oběť drsné vtipy.

Jack tiše zaklel. Věděl, co to znamená. Ale to byla taky jediná šance. Lumpkin táhl svou oběť dál od ostatních. Chtěl mít Cat sám pro sebe, aby ho nikdo neviděl. Bezpochyby ji pak chtěl nechat svým mužům. Jack si uvědomil, že až by se jí dostatečně nabažili, zastřelili by ji.

Jack věděl, že by mohl Cat osvobodit, když ho překvapí právě v soukromí. Ale musí pohnout. Vždyť mezi ním a Lumpkinem leží celé údolí. A v němstáli nedočkavě Lumpkinovi muži. Aby byl dost rychlý, bude muset projít těsně vedle nich. Neměl čas na to, aby je obešel v bezpečné vzdálenosti.

Do té doby by Lumpkin s Cat skončil a vrátil se ke svým lidem. Pokud by ji jen tak z rozmaru nezastřelil. I toho by byl Lumpkin schopen.

Cimarron nebyl příliš nadšený. Situace byla skutečně ožehavá. Natáhl kohoutky brokovnice a přikrčený utíkal podél okraje údolí. Lumpkin zatím táhl Cat z údolí nahoru do skal. Klopýtali příkrým suťovitým svahem. Nepostupovali příliš rychle, ale pro Jacka bylo přece jen obtížné je dohonit. Lumpkinovým cílem bylo očividně několik zářivě bílých skalních štítů u vrcholu svahu. Rostlo u nich pár keřů a snad taky nějaká tráva. Na to místo nebylo z údolí vidět.

Jack utíkal po kamenité zemi jen špatně krytý ze strany od údolí několika řídkými keři a občas nějakou tou skalkou. Jeden z Lumpkinových chlapů se náhle otočil. Jack zpomalil, ale chlap si ho okamžitě všiml. Nepotřeboval příliš velkou představivost, aby pochopil, o co jde. Jack vypadal, jako by se chtěl schovat za nějakou skálu poblíž. O pár sekund později se jeden z nich vydal pro láhev whisky ke koním. Jack ho opatrně pozoroval, a protože to pro něj byla nevýhodná poloha, nezbývalo mu nic jiného než čekat, až se zase vrátí ke svým kumpánům.

Ale ten, místo aby se vracel, se začal přehrabovat v sedlových brašnách a pytlích, rozházených kolem.

Jack neslyšně zaklel. Viděl, že Lumpkin s Cat už není od svého cíle moc daleko. Cat klopýtala se sklopenou hlavou před Lumpkinovým revolverem.

Jack se rychle podíval na bandity. Nezdálo se, že by se někdo z nich díval jeho směrem. Muž poblíž táboráku pořád ještě hledal láhev whisky a otočil se přitom k Jackovi zády. Jack vyskočil a utíkal dál. Znamenalo to, že bude muset přijít tak blízko, že jej budou moci snadno uvidět. Na této straně údolí si však nemohl moc vybírat, kam by se schoval.

Jack zůstal chvíli ležet za keříkem. Lumpkin byl téměř u cíle a postrkoval Cat kupředu.

Jack vyskočil a běžel k dalšímu úkrytu naproti. Jestli teď neudělá na kamenitém svahu hluk, jestli bude mít štěstí a nikdo ho neuvidí, tak by se mohl k Lumpkinovi přiblížit z boku a překvapit ho.

+ + + + +

„Mám ji!“ zařval bandita a zdvihl láhev whisky do výšky.

Jack se při zvuku hlasu opatrně rozhlédl kolem. Očima se přitom setkal s chlapem s flaškou v ruce. Taky ostatní chlapi byli od něho sotva deset yardů. K příštímu úkrytu, stojícím za zmínku, to bylo ještě dost daleko. Jack přesto vyběhl.

„Maršál!“ zařval najednou chlap a vytasil kolt. První kulka zasvištěla Jackovi nad ramenem. Od úkrytu byl ještě několik kroků. Jack se zastavil a pořádně zamířil, aby mohl palbu opětovat. Výstřel zasáhl dva chlapy, kteří už byli skoro u něj. Ostatní se instinktivně vrhli k zemi.

Jack rychle vytáhl z pouzdra kolt a rychle utíkal do bezpečí. Zatímco kolem něho bzučely kulky, vrhl se za plochou skálu na břicho. Zvuk nesčetných výstřelů se hromově rozléhal údolím a ozvěna tuto přestřelku ještě umocňovala.

Jack zahlédl, že Stroud střílí ze své skály. Ale banditi už se kryli. Stroud zasáhl jen toho s lahví whisky, a ten se svalil vedle ohně. Pak chlapi začali střílet také nahoru po něm. Déšť kulek donutil Strouda, právě tak jako Jacka, aby se skryl.

Jack se nepotřeboval dlouho rozhodovat. Uvědomoval si, do jaké bezvýchodné situace se dostal. Kdyby byl Stroud chytrý, rychle by z té skály slezl, dřív než ho banditi obklíčí. Jack ze svého úkrytu nemohl ani vytáhnout nos. Ležel na břiše, kolt v ruce, ale každý jeho pohyb by vyburcoval Lumpkinovy muže k zahájení palby.

Nebude trvat dlouho a přijdou na to, jak ho v pohodě vyřídit.

Lumpkin zaklel. Přikrčil se za velký balvan a pohlédl do údolí. Jeho muži zde byli rozmístěni a stříleli divoce kolem sebe. Lumpkin uviděl na zemi tři mrtvé nebo přinejmenším těžce zraněné muže. Na skalním výčnělku na severní straně údolí někdo ležel a pálil do údolí z winchesterovky.

Stroud, pomyslel si Lumpkin, ještě před tím, než uviděl, jak se mu ve slunci třpytí vlasy. Podle dýmu bylo jasně vidět, odkud střelba přichází.

Lumpkin zařval dolů do údolí: „Hoďte mi sem nahoru pušku! Rychle!

Uslyšel za sebou pohyb. Cat Hallidayová se pokoušela utéct nahoru do svahu. Lumpkin sprostě zaklel a rozběhl se za ní. Kulka se odrazila do skály kousek od něj a Lumpkin si pomyslel: Stroude, ty svině, to si s tebou vyřídím!

Chytil Cat za opasek a strhl ji dolů. Několik sekund se bál, že by je Stroud mohl i s Cat zabít, ale k úkrytu se dostali bez problémů.

Lumpkin pohrozil Cat revolverem. „Jestli to zkusíš ještě jednou, odprásknu tě!“ Pak vyšel ven z úkrytu. „Zůstaň tam, jinak to schytáš!“

„Stroud mě zabije!“ volala zoufale Cat.

„Jestli tam nezůstaneš sedět, udělám to já!“ hulákal Lumpkin. Hlaveň koltu držel jen kousek od jejího týlu.

Cat se na skále krčila, jak jen mohla, aby poskytovala co nejmenší cíl.

„Harry!“ zakřičel hlas z údolí. Když Lumpkin uviděl Leroye, zašklebil se. Bandita utíkal až k úpatí suťového svahu. V ruce držel winchestrovku s dlouhou hlavní.

„Tady!“ zakřičel Lumpkin a v příštím okamžiku už zbraň držel v hrsti. Leroy se skutálel za balvan, kolem kterého už svištěly Stroudovy střely.

„Vždycky jsi byl nula, Stroude,“ zamumlal Lumpkin. Přiložil si pušku k rameni a zamířil. Střílel přesně. Když se Stroud zase objevil, aby vystřelil, stiskl Lumpkin spoušť. Puška ho tvrdě udeřila do ramene.

Stroud vykřikl a zmizel za skálou. Jeho puška spadla do údolí.

Lumpkin winchestrovku klidně odložil. Jeho kumpáni v údolí nadšeně výskali. Pak Lumpkin zamířil na plochý kámen, za kterým se ukrýval Jack Cimarron.

„Doneste Strouda, nebo aspoň to, co z něho zbylo!“ poručil Lumpkin, aniž by spustil oči z kamene.

Čekal. Občas dirigoval své muže a stavěl je do lepších pozic. Teď už byl Jack dobře obklíčený. S trochou štěstí ho mohli sevřít do kleští hned ze dvou stran, takže neměl téměř žádnou šanci a nakonec mu nezbude nic jiného, než se vzdát.

„Máme ho,“ zabručel neoblomně na Cat Lumpkin. „Toho tvého přítelíčka si hezky vychutnáme. A pak už mi nic nezabrání, abych se konečně postaral o tebe.“

+ + + + +

Jack se pokusil trochu se porozhlédnout kolem sebe. Kulka přeletěla kolem něj a narazila na skálu naštěstí trochu pozdě. Jack stačil zahlédnout, jak dva chlapi vlečou do údolí Douga Strouda. Sotva stál na nohou a byl celý od krve, ale byl živý.

Jack zaklel. Přál si, aby byl Strouda do toho nikdy nezatáhl. Ale nemohl počítat s tím, že bude mít pořád štěstí. Za několik minut může vypadat jako Stroud.

Anebo hůř, pomyslel si vztekle.

Postřehl, že se k němu přibližuje nějaký chlápek. Znal tuto taktiku dobře. Několik se jich přibližovalo zepředu, několik zezadu a ze stran. Na každý pád to nebylo nic obtížného.

Jack natáhl kohoutek koltu a jen doufal, že bude dost rychlý. Když se chlapi přibližovali z tolika stran, neměl příliš velikou šanci. Mohl zasáhnout tak jednoho, zatímco mu ostatní budou pálit do zad. Ale nechtěl se vzdát. Zemře tak jako tak. Třeba ale bude mít štěstí a ti chlapi udělají chybu.

Uvnitř však cítil, že tentokrát se jeho protivníci žádné chyby nedopustí.

Ale proč by měl klidně čekat, až si pro něho přijdou? Mohl by jim připravit malé překvapení. Než si to stačil pořádně rozmyslet, něco ho vyrušilo. Po skále se k němu připlížil jeden z banditů. Seskočil dolů pružně jako kočka, rychle se skulil na bok a začal střílet. Současně začaly pálit i zbraně těch, kteří byli bezpečně schovaní v úkrytu.

A dřív, než ho trefila první kulka věděl, že je ztracený.

Cat trhla a uvolněnou smyčkou vytáhla pravé zápěstí z pout. Zdálo se jí, že trvá věčnost, než povolila uzel, který jí svazoval kolena, ale už měla o trošku větší šanci vyváznout.

Musela si pospíšit. Lumpkin netrpělivě vyčkával s puškou v rukou. Hleděl do údolí, kde se jeho muži pomalu přibližovali k Jackovi. Doug Stroud ležel jako mrtvý a zdánlivě zapomenutý mezi kameny na úpatí svahu. A až skoncují s Jackem Cimarronem, nezapomenou ani na Cat.

Vykřikla zděšením, když uviděla, jak mladý maršál náhle vyběhl zpoza skály. Měl ještě čas převalit se na tvrdé zemi, když banditi začali střílet. Cat nepřemýšlela a vzala do ruky kámen. Před sebou viděla Lumpkina, jak na Jacka míří. Vrhla se proti němu a vrazila mu do hlavně. Kulka vystřelila k modrému nebi. Výstřel Cat téměř ohlušil, ale neváhala a hodila po Lumpkinovi kámen. Lumpkin vykřikl a svalil se na záda. Cat rychle přiskočila a vytrhla mu svůj revolver z pouzdra. Vůdce banditů si jej tam strčil ani ne před půl hodinkou.

Cat uslyšela z údolí výstřel.

Stačilo, aby jednou zamířila, a jeden z Lumpkinových mužů šel k zemi. Ale zbývající čtyři stříleli dál. Jack Cimarron běžel a kličkoval s obratností pumy, ale kulka našla svůj cíl. Jedna kulka se mu zavrtala do ramene a Jack zavrávoral. Druhá mu podrazila nohy.

Cat začala střílet.

Ještě nikdy ve svém životě nedělala nic divočeji. Levou rukou mačkala spoušť a pravou si zbraň přidržovala. Pálila instinktivně, aniž příliš mířila.

Než úderník klapl naprázdno, svalily se na zem čtyři postavy, ze kterých vyprchával život. Žádný s Catiných výstřelů neminul cíl.

Okamžik zůstala stát, jako by byla z kamene. Pak pomalu sklonila revolver k zemi. Nadechla se a podívala se na Jacka, který stále ležel na zemi, kolt v ruce. Po chvíli se pomalu začal sbírat. Kromě rozstřílené boty a rány na rameni se zdál být v pořádku.

Jack jí pokynul.

Ve stejném okamžiku chytil Cat zezadu okolo krku Lumpkin a strhl ji zpátky.

+ + + + +

Jack nemohl nic dělat. Lumpkin stál od něj asi sto yardů, držel Cat pod krkem a mířil na něj. Catin revolver byl prázdný. Proti Lumpkinově medvědí síle nemohla nic dělat, přestože měl na čele škaredou ránu.

„Zůstaň stát, ty prase, jinak to odnese ta děvka!“ řval Lumpkin. Dobře věděl, že by na tu dálku nikoho nezasáhl. A Jack měl možnost vzít si některý z koltů poházených kolem. S tím musel počítat.

Lumpkin přiměl Cat jít dolů se svahu a držel ji před sebou jako štít. Jack viděl, že sotva může dýchat. Přesně to měl Lumpkin nepochybně v úmyslu. Jack věděl, co chce udělat. Až se k němu dostane dostatečně blízko, odpráskne ho, a hned potom Strouda s Cat. Nevypadal na to, že by mu to mohlo dělat nějaké potíže. Napjatě Lumpkina sledoval, i kolt v jeho ruce. Měl v bubínku ještě dva patrony. Ale nevěřil, že by vystřelil druhou kulku, kdyby se první netrefil.

Lumpkin zůstal stát vedle Strouda. Ten byl bledý a přidržoval si ruku na ráně na pravém rameni. Hodně krvácel a tvářil se, že umírá.

Lumpkin spustil kolt a namířil na Strouda. Jeho modré oči se na něj horečnatě podívaly.

Rozložitý bandita se drsně zasmál.

„Nechci tě vyrušovat, Stroude,“ řekl a zamířil svým koltem opět na Jacka. Už je dělilo jen čtyřicet yardů. Až jich bude mezi nimi jen dvacet, bude Lumpkin dost blízko, aby neminul.

Jack byl znepokojený, protože kdyby chtěl, mohl by jej zasáhnout i ze čtyřiceti. A Jackův kolt byl užitečný asi jako klacek. Mohl by zabít na čtyřicet yardů muže, ale to by nesměl mít s sebou rukojmí.

„Hni sebou!“ zakřičela zoufale Cat. „Stejně to dostaneš. Jsme tak jako tak vyřízení!“

Lumpkin se vesele zašklebil. Vypadalo to, jako by byl přes to všechno rozjařený.

Užíval si triumfu nad svými velkými nepřáteli.

Lumpkin popošel ještě o krok kolem Strouda. Držel Cat pevně levou rukou a pečlivě mířil na Jackův žaludek. „Tak to teda skončíme, Cimarrone!“ zařval Lumpkin vesele. „Udělej, co ti řekla. Stejně to schytáš.“

Pak vystřelil.

V téže chvíli ho Doug Stroud kopl do pravého kolena.

Lumpkin zakopl, a kulka proletěla kolem Jacka a odrazila se od skály. Cat začala bojovat jako divoká kočka. Lumpkin měl co dělat, aby ji udržel.

Jack k nim utíkal, jak nejrychleji mohl.

Lumpkin Cat odstrčil a namířil na ni. Chtěl ji zastřelit, aby měl volnou cestu k Jackovi.

Jack zařval: „Lumpkine!“

Křičel, jak nejvíc mohl.

Lumpkin se hbitě otočil a najednou mířil na Jackova prsa.

Jack vystřelil.

Lumpkin zasupěl a svalil se na záda. Ještě okamžik svíral křečovitě zbraň, ta mu však po chvíli vyklouzla z prstů.

Než k němu Cimarron Jack stačil přijít, byl už mrtvý.

+ + + + +

Než nastala v údolí tma, byly stopy skoro zahlazeny. Ranění byli ošetření, mrtví pochovaní. Z Lumpkinovy tlupy zbyli tři zranění bandité. Seděli sklesle u ohně, který zapálila Cat. Ti tři ztratili všechnu radost ze života. Ve svém stavu byli odkázaní na Catinu a Jackovu pomoc. Když se Jack vrátil z neveselé práce, kdy pochovával mrtvoly pod kamení, našel Strouda šklebícího se nad flaškou whisky. Stroud už nevypadal zdaleka tak špatně, jako když na něj Lumpkin mířil. Rána na jeho rameni už dávno přestala krvácet.

„Ten hlupák Lumpkin si myslel, že jsem mrtvý,“ řekl Stroud. Byl už trochu napitý. „Úplně jsem ho zmátl. A ostatní zrovna tak.“

Jack mu vzal láhev.

„Hej, jsem přece zraněný!“ protestoval Stroud. „Potřebuji to sakra proti bolesti!“

„Když to všechno vypiješ dnes, nezbude ti nic na zítra,“ odvětil mu

Jack. Unaveně se posadil k ohni a pozoroval zajatce. „Abychom je mohli převézt, musíme dovézt Stroudův vůz,“ řekl Jack Cat.

„S tím vřele souhlasím!“ zařval Stroud vesele.

Cat ho ignorovala. Nepodívala se na Jacka, když říkala: „Ale napřed musím ještě něco vyřídit.“

Jack to pochopil příliš pozdě. Stroud překvapeně narovnal hlavu, když se před ním objevila Cat s dvaadvacítkou v ruce. Pomalu natáhla kohoutek.

Catiny oči byly jako z ledu. Stála na druhé straně ohně a mířila na Strouda.

Jack položil ruku na pažbu svého koltu. Cítil se vyčerpaně a smutně, když říkal: „Cat, ty ho nezastřelíš. To spíš já dostanu tebe.“

„To nevadí,“ řekla Cat klidně. „Budeš riskovat jen svůj život. A jestli mě trefíš, bude to jedno. Ale tenhle chlap je poslední z těch bastardů. Až s ním budu hotová, můžu si říct, že jsem je dokázala pomstít.“

„Tak přece!“ zavrčel rozzuřeně Stroud. „Riskoval jsem pro tebe krk, zatraceně. To mé zasáhla kulka, když jsme tě chtěli vysvobodit! A nakonec jsem poslal k zemi Lumpkina, když tě držel jak kotě!“

Cat zaváhala. Hlaveň revolveru se jí v rukou začala chvět. Rty měla semknuté do úzkých čárek.

„Vyvraždili jste mou rodinu,“ zašeptala chraptivě. Náhle se jí po tváři skoulela slza. „Dával jsi pozor na jejich koně. To stačí, rozumíš, ty zvíře!“ Cat pronesla tu větu plná zlosti. Zvedla kolt oběma rukama. Klouby na prstech měla bílé.

„Tak už konečně vystřel,“ řekl najednou Stroud. „Asi je to tak správné. Jednou nemyslím na svůj vlastní krk a hned dostanu vyúčtování. Můžeš mi na náhrobní kámen napsat, že jsem byl pěkný kretén.“

Cat těžce oddechovala. Dívala se na Strouda, jako by ho chtěla zabít každým okamžikem.

„A co chceš dělat potom?“ zaptal se klidně Jack. „Slyšíš mě? Co chceš dělat pak?“

Cat zamrkala. Upřeně, aniž sklonila kolt, se na Jacka podívala. Vypadala jako vytesaná z kamene.

„Kdy pak?“ zeptala se.

„Až ho zabiješ. A mě třeba taky. Každopádně to odnese i Nick Tomkins. Chceš obětovat Tomkinsův život, abys pomstila nějaké mrtvé?“ Jack se na Cat pronikavě podíval. Moc si přál, aby nemusel vystřelit. Ale kdyby chtěla Strouda opravdu zabít, musel by.

„Doug musí vypovídat v Tomkinsův prospěch,“ řekl Jack. „Ale to je ti asi jedno. Musí to být dobrý pocit, Cat, zabít muže, který ti zachránil život. A přivést na šibenici nevinného. Docela slušná pomsta, Cat. Ale pak už budeš konečně hotová. Hotová se vším.“ Mluvil pomalu a hořce.

Cat mlčela.

Stála na druhé straně ohně, a přesto se zdálo, jako by byla daleko tisíce mil. Slzy jí stékaly po tváři.

V jejích očích byl najednou obrovský smutek.

Těžce vydechla. Sklonila kolt a pečlivě ho zastrčila do pouzdra.

Pak se pousmála.

„Moc mě to mrzí,“ řekla Stroudovi.

„Už je to dobré,“ odpověděl Stroud chraptivým hlasem.

Cat se na něj zaraženě podívala a pak se začala smát. Byl to divoký smích, do kterého přešlo veškeré napětí uplynulých hodin.

Stroud sáhl po své flašce whisky a začal se chechtat. Jack se na oba tázavě podíval. Seděli u ohně a smáli se spolu, jako by ani ne před minutou nebyli nepřátelé na život a na smrt. Ale teď to už bylo konečně za nimi.

Jack věděl, že je to opravdu tak, a začal se smát také.