John Kirby

Colorado western 024. Štvanice

Když Russell spatřil osamělou vojenskou stanici, ztuhla mu krev v žílách, Naskytl se mu otřesný obraz. Nemilosrdní Apači v čele s náčelníkem Joaquinem všechny vojáky povraždili. A zabili i Russellovu ženu.

V Russellovi v tom okamžiku odumřel jakýkoli cit. Poháněla ho jen touha po pomstě. Náhoda ho svedla dohromady s Tyronem Youngem, člověkem, který obdobně nenáviděl Apače, a s armádním majorem, který měl v životě jediný cíl: zničit náčelníka Joaquina a jeho divokou chásku.

A tihle tři muži se vydali na svou cestu pomsty, pekelnější a ukrutnější než vše, co předtím zažili…

Voják věděl, že musí zemřít. Se svěšenou hlavou visel přes bránu spálené stanice. Vedle něj visela dvě nehybná těla. Jeho mrtví druhové. Jejich ochablé paže a znetvořené tváře byly zčernalé kouřem.

Vojákovi se zdálo, že ještě stále slyší ten strašný ženský křik. Neviděl, co s ní dělali. Apači konečně opustili shořené, doutnající trosky armádní posádky. Pomalu odjížděli zahaleni závojem kouře. Vzduch byl prosycen poletujícím popelem.

Voják pohlédl na jezdce, který stál přímo před ním. Na obnažených prsou ucítil ústí karabiny.

Spatřil tmavou tvář, kterou rozděloval bílý pruh na dvě části, s hrozivýma temnýma očima. Jezdec měl vojenskou čepici, která mu pokrývala vlasy, jež mu padaly až na ramena. Na prsou špinavé bavlněné košile, kde se křížily nábojové pásy, se třpytila stříbrná ozdoba.

„Jsem Joaquino,“ řekl jezdec. „Koho proti mně pošlete?“

Voják nemohl mluvit. Očekával nevyhnutné.

Jezdec si pravačkou přiložil karabinu k ramenu. Ozvalo se tlumené zasvištění kulky. Ozvěna zněla nad ohořelými ruinami stanice.

„Koho proti mně pošlete?“

Apač sklonil pušku. Pak se i s koněm otočil a projel mezi ohořelými těly.

Vítr roznášel dýmovou clonu po okolní rovině. Nad troskami tiše kroužili supi. Čekali, až poslední jezdci odtáhnou.

+ + + + +

Muž přicházel z východu. Šel pomalu, unaveným krokem. Kůň, kterého vedl za sebou, kráčel se svěšenou hlavou. Muž měl starý, roztrhaný vojenský kabát. Ten jej chránil před nočním chladem. Jeho holínky zanechávaly v písku viditelné stopy.

Jeho unavené nohy za sebou nechávaly dlouhou cestu. Jeho kůň byl pokryt prachem. Měl na sobě staré sedlo typu McClellan. Ze sedlového pouzdra vyčnívala karabina, podél sedla visela kavaleristická šavle.

Náhle sebou kůň trhl a varovně zafrkal. Muž zvedl hlavu. V oblacích prachu spatřil obrysy chat a plotů. Vládla zde však temnota a ticho.

Zastavil se. Levou rukou bezděky přejel po nozdrách hnědáka, který stál za ním. Očima zarudlýma prachem se pokoušel něco rozeznat mezi chatami zahalenými v prachu. Téměř minutu stál bez hnutí.

A pak spatřil postavy visící v bráně. Ponuré měsíční světlo dopadalo na znetvořené mužské tváře. Hnědák zvedl hlavu. Jeho postroj zacinkal. Opět začal frkat. Větřil. Mrtvolný zápach jej zneklidňoval. Jezdec ten pach znal. Často ho cítil ve válce. Byl to pach smrti. Jako by mu ledová ruka sevřela hrdlo. Téměř nemohl popadnout dech. Těla se pomalu houpala ve větru. Při tom pohledu ho zamrazilo.

Pustil uzdu a ze záňadří vytáhl revolver.

Pomalu vykročil k bráně. Prošel jí a rozhlédl se po osadě. Skrýval se ve stínu plotu. Zkoumavě si prohlížel ruiny domů a ohořelé zdi. Na zádech mu vyvstaly krůpěje potu. Zamířil k ruinám. Velký pták, pravděpodobně sup, ztěžka přeletěl zeď a zmizel v temnotě.

Muž kráčel dál. Mezi troskami skučel vítr. V písku spatřil petrolejovou lampu. Zvedl ji. Skleněný cylindr byl rozbitý. Z kapsy vytáhl sirku, škrtl o podpatek a zapálil knot. Uchopil lampu a vykročil k jedné z chat.

Světlo ozářilo vypálenou chatu a mezi zuhelnatělými trámy spatřil obličej. Sklonil se k němu.

Když tu tvář spatřil, zkameněl. Teprve když překonal šok, mrštil lampou o zeď. V chatě se rozhostila tma.

Muž se odpotácel ke zdi s levou rukou před obličejem. Naprosto nekontrolované vzlykal a naříkal. Upustil revolver a chytil se jednoho trámu, jenž vyčníval ze zdi. Tváří se přitiskl k ohořené zdi. Celý se chvěl – jako v horečce – a nelidsky sténal.

Shořenou střechou dovnitř pronikal měsíční svit. Na jeden z trámů se pokusil přistát sup, ale přítomnost živého člověka jeho morbidní plány překazila.

Muž se otočil. Učinil dva kroky a klesl na kolena. Kousal se do rukou.

„Odpusť mi, odpusť mi,“ zašeptal. „Přišel jsem příliš pozdě. Nechal jsem tě samotnou. Přišel jsem příliš pozdě. Och Bože!“

Zoufale se kousal do pěstí. Bolest však necítil a stejně tak nedbal na to, že mu teče krev. Jeho pohublé tělo se třáslo. Byl pln hořkosti a beznaděje.

„Přišel jsem příliš pozdě!“ opakoval. Obličej si tiskl ke kolenům. Po zarostlé tváři mu tekly slzy.

Nevěděl, jak dlouho takto klečel. Když však zvedl hlavu, už byl jiný. Cosi v něm zemřelo. Vedle něj ležela napolo zuhelnatělá deka. Vytáhl ji zpod trosek a zabalil do ní tělo, jež vytáhl zpod spadlých trámů.

Vrávoravým krokem pak svůj smutný náklad odnášel pryč. Kdesi za stanicí jej položil na zem a padl na kolena. Holýma ruka potom začal vyhrabávat hrob. Rozedral si je do krve.

Když se začalo rozednívat, ještě stál na úpatí kopce před křížem ze dvou stlučených trámů. Nožem na něj vyryl jméno a datum.

Přitáhl si límec. Jeho obličej připomínal mramorovou sochu.

+ + + + +

Tyron Young oddělal láhev s vodou od úst, když uslyšel ozvěnu výstřelu. Jednu minutu předtím zajel se svým ryzákem do stínu skupinky kaktusů.

Slunce nemilosrdně spalovalo krajinu, kde se nepohnul ani lístek. Vzduch se zlomyslně tetelil a skalám troufale trčícím k nebi to bylo jedno.

Tyron Young si utřel bradu a zastrčil láhev do pouzdra. Přivřeným očima pozoroval okolní krajinu.

Ozval se další výstřel. Nehybně seděl dál, s rukou na revolverovém pouzdře. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu.

Nic se nedělo.

Jenže pak pod sebou uslyšel padající kamení. Stál na kraji planiny ukončené suťovým svahem.

Rychle seskočil ze sedla. Levou rukou držel hnědáka za uzdu, pravou vytáhl revolver. S hnědákem za sebou přistoupil k okraji planiny a pohlédl dolů. Nechtěl koně pustit, aby ho případná další rána nesplašila. Cítil, jak se chvěje a jak větří.

A pak je spatřil. Dva lidé se pokoušeli šplhat suťovým polem nahoru.

První postava byla žena v roztrhaném oblečení. Měla tmavé vlasy. Chvatně lezla nahoru. Už byla jen několik yardů od Tyrona, když zvedla hlavu a přivřenýma očima jej uviděla.

Její ústa byla napolo otevřená, ztěžka dýchala. Tvář měla pokrytu jemným prachem usazeným na kamenech, po nichž šplhali. Když jej uviděla, zarazila se. Tyron cítil, že má strach.

Bezděky pohlédl na druhou postavu, jež se k němu blížila.

Jednalo se o indiána. Apače. Na hlavě měl černý vojenský klobouk, zpod něhož trčely černé vlasy. Měl jen mokasíny a bederní pás, jinak byl nahý. Celé tělo měl pokryto žlutobílými pruhy. Kolem boku měl opásaný nábojový pás, v ruce držel armádní karabinu.

I on se zarazil. Pátravě se díval na Tyrona. Ústa měl pootevřená, v kontrastu s tmavým obličejem mu efektně svítily zuby.

Nastalé ticho, přerušil zvuk padajícího kamení. Žena se pokusila ukročit stranou, jakoby se chtěla Tyronovi vyhnout, a přitom se pod ní uvolnil kámen. Kousek sjela dolů, než se chytila jednoho balvanu.

Tyron viděl, jak indián zvedá karabinu. Apač se nezdržoval mířením a chtěl vypálit od boku.

Už už přikládal ukazováček ke kohoutku, když ho Tyron Young umlčel. Levou rukou přitom stále držel koně za uzdu. Po chvíli vypálil ještě jednou.

Apač rozhodil rukama a upustil pušku na zem. Poté se zřítil ze svahu.

Tyron nechal koně být a slezl ze svahu pro ženu, která ležela přikrčena za jedním balvanem. Podal jí ruku. Chvíli váhala, ale pak pomoc přijala a nechala se vytáhnout na plošinu.

Tam padla na kolena, podepřela se rukama a sklonila hlavu. Tyron přinesl láhev s vodou a podal jí ji. Doslova mu ji vytrhla z rukou. Hltavě pila, až jí voda stékala po bradě. Počkal, až uhasí žízeň. Když však poté sáhl po bandasce, přitiskla ji k sobě a ucukla.

„Kdo jste?“ zeptal se a dřepl si k ní. „Jak jste dostala do náruče Apačům?“

Podívala se na něj, ale neodpověděla.

„Možná bych ti to mohl povědět já,“ ozval se hlas za ním. „Pusť ten revolver. A ani se ho nezkoušej dotknout.“

Tyron se zarazil. Viděl zděšení v očích ženy. Pomalu otočil hlavu.

Stáli za ním dva muži.

Jeden z nich měl na sobě šedočerné pruhované kalhoty, vysoké černé boty, tmavou vlněnou košili a černé, kožené sako bez rukávů. Na hlavě měl černý, plochý klobouk. Na pravém boku mu visel revolver. Pažbou se opíral o stehno a byl namířen přímo na Tyrona.

Muž stojící vedle něj byl Apač. I on měl na sobě vojenský klobouk. Byl oblečen do špinavé košile. Chladně si Tyrona prohlížel. U boku držel pušku a zdálo se, že čeká na znamení toho druhého.

„Bylo by pro tebe lepší, kdybys jel jinudy,“ prohodil tmavě oblečený muž. Měl ostře řezanou tvář, dlouhou bradu a oči těsně u sebe.

Tyron Young ještě stále dřepěl na podpatcích. Ruce měl lehce zvednuté. Uslyšel za sebou nějaký šramot. Když však pocítil stín, jež dopadl na jeho hlavu, bylo již pozdě. Něco ho trefilo do krku. Padl před sebe a poslední, co viděl, byla horká, zaprášená skála, která se k němu neuvěřitelně rychle blížila. Náraz už necítil.

+ + + + +

První, co vnímal, když se probral z hlubokého bezvědomí, byla bolest v ramenním kloubu.

Někdo jej uhodil do tváře. Zavzlykal. Otevřel očí. Moc toho však neviděl, jak měl nateklá obočí. Skrze rudou mlhu viděl podlouhlý, úzký obličej z očima blízko u sebe.

„Mohli jsme tě jednoduše zastřelit,“ řekl ten muž, „Jenže to by pro tebe bylo příliš jednoduché, Zabít někoho, kdo je v bezvědomí, je příliš jednoduché. Ne, ne. Musíš si to vychutnat.“

Tyron Young zvedl hlavu. Celá tíha jeho těla visela na rukou. Pokusil se jim ulevit tím, že si stoupl na špičky.

Přivázali ho za zápěstí k nějaké tyči. Visel tak se zkříženým rukama na jakémsi trámu.

Mlha před očima se mu pomalu rozplynula. Viděl údolí ve skalách, kde se tetelil vzduch. Ve stínu jedné skály stál Murphyho povoz. O něco dál postávalo šest mul se svěšenými hlavami. Oháňkami se pokoušely zahnat vlezlé mouchy a ovády.

Ve stínu vozu spatřil čtyři muže; Tři z nich byli běloši, čtvrtý byl Apač. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Opíral se o bočnici povozu, v pravé ruce držel karabinu. Bez změny výrazu ve tváři pohlédl na Tyrona.

Ten pomalu obrátil hlavu.Vedle něj visela žena, ve stejně mučivé pozici jako on.Do čela jí padaly zpocené vlasy. Pod cáry šatů bylo vidět její tělo. Muž se žlutýma očima dloubl Tyrona karabinou do brady. „Zastřelil jsi jednoho muže,“ řekl.

„Ta žena za to nestála. Apači už ji měli v rukou. Ale ty teď proto budeš muset zemřít,“ Tyron Young se pokusil otočit hlavu, ale tlak ústí hlavně na bradě mu v tom zabránil. Zanaříkal.

„Předtím ale budeš přihlížet tomu, co se s tou ženou stane,“ dodal muž. „Pobaví se s ní Nachite. Patří mu a právě on ji k nám vzal.“

Úsměv ještě zesílil dravčí výraz, jenž měl zloduch ve tváři. Hodil jednomu z mužů svou karabinu, sundal si klobouk, utřel si pot z čela rukávem košile a dal Apači znamení.

„Vezmi si ji,“ prohodil. „Je to pořád tvůj majetek.“ Potom ustoupil. Apač odložil karabinu na vůz a zvedl pravou ruku. Tyron viděl, že v ní drží kožený bič.

Apač prošel kolem Tyrona a přikročil k ženě. Vzteklým pohybem jí roztrhl šaty na zádech.

„To chcete skutečně přihlížet, jak ji mlátí?“ otázal se Tyron, zatímco se pokoušel natočit se tak, aby jeho trýzněné ruce už nemusely nést celou jeho váhu.

Jeho protivník si však dal ruce v bok a výsměšným tónem se zeptal: „A proč ne? Je to jenom Mexikánka. Strávila u Apačů deset let. Nezná nic jiného. Nezabije ji. Zabije vás. A bude to dělat pěkně pomalu, zatraceně pomalu. Dělej, Nachite. Ukaž, co se dělá s ženou, která nechce poslouchat!“

Tyron Young otočil hlavu, ačkoli měl pocit, jako by se mu měly každou chvíli utrhnout ruce. Viděl, jak Apač ustoupil a zvedl ruku s bičem.

Poté ji udeřil. Žena vykřikla a trhla řetězy, jimiž byla spoutaná.

Tyron odvrátil pohled. Tmavě oblečený muž k němu přikročil a otočil mu hlavu tak, že Tyron se na to mučení musel dívat.

„Podívej se!“ řekl. „Budeš si přát, aby se ti stalo to samé, až přijdeš na řadu.“

„Vy svině!“ zvolal Tyron.

Padouch jej udeřil hřbetem ruky do obličeje.

„Ksindle!“ zavrčel.

Tyron se pokusil překonat mdloby tím, že zatřásl hlavou. Zloduchův úder jej skoro omráčil. Pomalu zvedl hlavu.

A pak spatřil cizince.

Stál nad údolím, nehnutě a nezúčastněně. Viděl všechno, co se dělo pod ním. Přesto, že vládlo nesnesitelné vedro, byl oblečen do starého, roztrhaného kabátu seveřanské armády. Jeho obličej byl skryt do stínu klobouku. Levou ruku měl zvednutou. Na rameni měl sedlo, z jehož pouzdra trčela pažba karabiny.

Výraz překvapení v Tyronově tváři nemohl tmavě oblečenému muži ujít. Ohlédl se a na nejvyšším bodě suťového svahu spatřil postavu. Ostře vykřikl a bičování nešťastné ženy ustalo. Mexičanka bezvládně visela v řetězech.

Uběhlo několik vteřin, načež se muž dal do pohybu a začal slézat ze svahu dolů.

Muž v černém koženém saku tam stál z rozkročenýma nohama a s předkloněnou hlavou. Pravačku držel těsně nad svým revolverem a jeho žluté oči jako by jen čekaly na jediný cizincův pohyb.

Tyron viděl, jak tři muži postávající u vozu přišli blíž. Odhrnuli cípy sak, a tak se mohly na slunci zalesknout pažby jejich revolverů.

„Můj kůň si několik mil odsud zlomil nohu,“ řekl cizinec. Měl zvláštní hlas, tak tichý, že mu sotva bylo rozumět. „Nemohl jsem nic dělat. Musel jsem ho zastřelit. Teď potřebuje nového koně.“

Apač prošel mezi Tyronem a ženou. Zastavil se před vozem. Vzal z něj karabinu a s charakteristickým cvaknutím ji nabil.

„Co říkal, Ry?“ tázal se jeden ze tří mužů, kteří stáli za tmavě oděným mužem.

Ten se jenom cynicky pousmál. „Jestli jsem mu dobře rozuměl, tak by chtěl koně. Jenže já nevím, co by s tím koněm pak dělal.“

„Kdo jsou ti dva, kteří visí na těch trámech?“ otázal se cizinec. „Kdo je ta žena?“

Muž v černém saku kývl hlavou k vozu.

„Tam stojí hnědý kentucky. Jestli chceš, vezmi si ho.“

Tyron Young věděl, že ho chtějí zabít. Museli ho zabít. Udělali by to v okamžiku, kdy by se k nim otočil zády. Jenže cizinec se nehýbal.

„Odvažte tu ženu,“ řekl. Jeho hlas zněl naráz úplně jinak. „Nejde o to, že je to ženská.“

Muž v černém držel ruku těsně u revolveru.

„Cos to řekl?“ otázal se a přivřel oči. Jeho obličej byl neuvěřitelně vrásčitý.

Cizinec pomalu zvedl hlavu.

„Řekl jsem, že nejde o to, že je to ženská,“ opakoval. „Jen jedno je důležité: když jde o život.“

McClellanovo sedlo padlo s dutým zvukem na zem. Jako blesk se zpod roztrhaného kabátu objevila cizincova pravá ruka. Sluneční paprsky se odrážely od hlavně koltu. Pět sekund se ozývaly výstřely.

A v těchto pěti vteřinách zemřelo pět mužů.

+ + + + +

Tyron Young viděl, jak těch pět mužů padlo na zem. Ten, jemuž ostatní říkali Ry, zemřel jako první. Viděl neskutečně rychlý pohyb cizincovy ruky a ještě stihl sáhnout po koltu. Dál se však už nedostal. Náraz kulky ho odhodil na zem. Pak přišli na řadu další. Cizinec střílel a natahoval úderník hranou levé dlaně.

Ve vzduchu se vznášel dým střelného prachu. Špičkou boty cizinec otočil jednoho z mužů. Krátce se na něj díval, pak rozepnul kabát a strčil si revolver pod roztrhanou košili.

Překročil mrtvé a zamířil k trámům, na nichž viseli Tyron a žena. Z kapsy vytáhl zavírací nůž a začal je odřezávat. Nejprve ženu.

Padla na něj. Pevně ji uchopil a odnesl do stínu skály. Poté se vrátil a odřezal Tyrona. Ten měl čas si zblízka prohlédnout cizincův obličej.

Měl širokou tvář, rovný nos a silnou bradu, prozrazující velkou energii. Rty měl pevně sevřené. Z jeho modrých očí vyzařovala nezdolná vůle. Po spáncích mu tekly kapky potu. Konečně přeřezal řemínky a Tyron se mohl uvolnit. Cítil, jak se mu krev vrací do rukou a do prstů. Vztekle odehnal mouchy, které se mu nerušené promenádovaly po obličeji, když se nemohl pohnout. „Děkuji,“ řekl.

„Za co?“ Poprvé se jejich pohledy střetly.

Cizinec se odvrátil. Šel ke koním, vzal z jednoho sedla bandasku s vodou a hodil ji k ženě do písku.

Tyron zvedl ze země svůj klobouk, oprášil jej a nasadil si ho na hlavu. Cizinec vylezl na Murphyho povoz a strhl z něj plachtu.

Tyron Young vzal jeden revolverový opasek, který jeden z banditů pověsil na brzdovou páku. Tu zaslechl nějaké rány.

Cizinec měl v rukou dlouhou sekeru a rozsekával něco, co Tyron nemohl vidět. Obešel vůz, jenž byl vzadu otevřený. Vevnitř ležely dvě bedny. Za nimi stála bečka. Cizinec opět udeřil sekerou, jen létaly třísky. Poté ji odložil, klekl si a vytrhl zbytek poklopu bedny rukama.

Vytáhl nějaký dlouhý předmět zabalený do naolejovaného papíru.

Energickým pohybem jej roztrhl. Tím předmětem byla Sharpsova karabina. Kov se matně leskl. Ještě byla naolejovaná. Cizinec zbraň potěžkal v rukou, načež ji hodil Tyronovi.

„Řekněte mi sériové číslo té karabiny.“

Tyron pušku obrátil. Na místě, kde mělo být vyraženo sériové číslo, však nic nebylo. Číslo někdo zpiloval.

„Obchodníci se zbraněmi,“ prohodil cizinec. Znovu zvedl sekeru a mohutným úderem rozbil víko druhé bedny. Pak ji zkopl z vozu dolů. Bedna dopadla s dutým zvukem do písku. Vypadly z ní karabiny.

Poté rozsekl poklop bečky. Vystříkla přitom nějaká tekutina. Opřel sekeru o bočnici, strčil ruku do oné tekutiny a pak si k ní čichl. Nato se z bečky napil, aby to však hned vyplivl.

„Whisky. Zbraně, náboje a whisky. Dvacet Sharpsových karabin, tisíc nábojů a sto litrů whisky. Kdyby se jim to povedlo prodat Apačům, tak mohli vydělat pěkné peníze.“

Rozhlédl se kolem sebe, zkopl bednu z náboji a pak seskočil dolů. Mlčky zamířil k místu, kde nechal své sedlo, zvedl jej a vrátil se. Vybral si jednoho koně, shodil z něj cizí sedlo a položil na něj své. Tyron viděl, že na něm má připevněnu kavaleristickou šavli. Na sedlových kapsách byly vyšité iniciály seveřanské armády.

Poté, co osedlal koně, přišel k Tyronovi.

„Dal byste mi jednu sirku?“

Tyron mu rád posloužil. Cizinec si ji strčil do kapsy kabátu a vykročil k ženě, která ležela ve stínu skály. Už se jí podařilo otevřít láhev a přiložit si ji ke rtům.

„Rozumíte mi?“ otázal se. Přikývla a odložila bandasku.

„Pak si vezměte jednoho koně a opusťte údolí,“ dodal. Vzal jí láhev a pomohl jí na nohy. Jeden z koní byl bílý appaloosa s nazrzlým hřbetem a hřívou a bílou oháňkou.

Cizinec ji zvedl do sedla a pohybem ruky jí naznačil, že by měla jet. Díval se na ni, až dojela na konec údolí.

„Teď vy. Nasedněte na koně a jeďte pryč,“ naléhal na Tyrona, když kráčel kolem něj k povozu. Vzal pušky z bedny, kterou zkopl na zem, a jednu po druhé je začal rozbíjet o železný ráfek kola. Nepoužitelné zbraně pak házel do vozu. Poté vyskočil na vůz, chopil se soudku a hodil jej dolů. Alkohol vytekl do písku.

Zase seskočil dolů a vyšvihl se do sedla svého koně. Když i Tyron vylezl na koně, všiml si, jak cizinec přijel těsně k vozu, škrtl sirkou o kování sedla a hodil ji do vozu. Ihned vyšlehly plameny. V mžiku se požár zmocnil celého povozu.

Cizinec obrátil svého oře a pobodl jej ostruhami do slabin. Zvíře se dalo do cvalu. Tyron se vydal za ním k výjezdu z údolí.

Žena mezitím zastavila svého koně pod skalami. Oba muži u ní zastavili. Ozvala se série detonací – vybuchovaly náboje. Nad údolím se vznášel šedý dým.

Cizinec se postavil ve třmenech. Jeho tvář byla stále kamenná, jakoby neživá. Když výbuchy přestaly, zase si sedl a přivřel oči.

„Jeďme!“ řekl. „Jestli jsou Apači v okruhu jedné míle, slyšeli to. Pak tu budou do dvaceti minut.“

Posunul si klobouk do tváře a pobodl koně do slabin.

Tyron viděl, jak cválá kotlinou. Kůň se poté vyšplhal do svahu, aby pak i se svým jezdcem zmizel za hřebenem. Zůstal po nich jen zvířený prach.

Tyron vzal koně ženy za uzdu a sjel do kotliny. Jeli stejnou cestou jako cizinec. Když se dostali na hřeben, Tyron zastavil. Směrem na sever se před nimi rozprostírala planina porostlá ocotilly, saguáry a chollou.

A právě tudy se tato dvojice vydala na západ. Doprovázel je přitom křik nespokojených supů.

+ + + + +

Tinaja ležela vysoko ve skalách. Šlo o velkou z kamene vytvořenou cisternu, v níž byla zadržována dešťová voda. Zůstávala tam mnohdy po několik týdnů. Jednalo se o jediný zdroj vody v okruhu dvaceti mil. Jenže, abyste tuto cisternu našli, museli jste se tu zatraceně dobře vyznat.

Skoro nikdo netušil, že mezi těmito rozeklanými skalami takový zdroj vody je. Tyron Young to věděl. Doufal jenom, že v její blízkosti nenarazí na Apače, protože ti to místo také znali. Několikrát viděl jejich stopy na okraji nádrže.

Pod skalami sesedl a hodil ženě uzdu svého koně. Jmenovala se Maria a to bylo také vše, co o ní věděl. Zatímco vytahoval ze sedlového pouzdra karabinu, pohlédl jí do tváře. Panovala však taková tma, že téměř nic neviděl. Měsíční světlo k nim nedosahovalo, stáli ve stínu. Maria vzala uzdu a omotala ji kolem sedlové hrušky.

Tyron nabil karabinu. Zbytek cesty k cisterně bude muset urazit pěšky. I když tam nebudou Apači, budou muset jít pěšky a vést koně za sebou.

Pomalu vykročil ze stínu skal. Pohlédl nahoru. Věděl, jak nebezpečné je šplhat v noci k nádrži. Jenže vodu prostě potřebovali a jejich koně také.

Dřepl si a odepnul si ostruhy. Strčil si je pod košili a začal šplhat.

Cisterna ležela mezi třemi skalami. Byla opuštěná. Tyron se sklonil. Měsíční svit se stříbřitě odrážel od vodní hladiny.

Kdesi zafrkal kůň. Tyron cítil, jak mu naskočila husí kůže. Stáhl se do stínu, chopil se karabiny a čekal.

Opět se ozvalo zafrkání koně. Ten zvuk přicházel odněkud zleva. Vstal a přikrčen přeběhl k nejbližší skále. Náhle se odfrknutí ozvalo někde blízko a Tyron uslyšel klapot kopyt.

Připlížil se k další skále a vyhlédl zpoza ní. Ani ne deset kroků od něj stáli dva koně. Jeden byl hnědý valach, druhý pinto. Vedle pinta ležel na skále tmavý stín.

Tyron vyrazil k oběma koním. Karabinou mířil na stín vedle nich. Jednalo se o polonahého Apače. Ležel na břiše, vedle něj se válela puška. Tyron si k němu klekl. Levou rukou jej chytil za vlasy a zvedl mu hlavu. Tělo se bez odporu odvalilo. Tyron viděl v měsíčním světle skvrny na kožešině. Na levém boku, těsně pod žebry, Apačovi zela rána, jíž mohl způsobit pouze nůž.

Jeden z koní trhl hlavou a krátce varovně zafrkal. Neklidně popocházel. Kopyta klapala o skálu. Tyron se postavil a přistoupil ke koni. Poplácal jej po krku. Cítil, jak mu nervozitou trhají svaly.

„Pusť tu pušku!“ ozval se hlas za ním. Cosi tvrdého mu zezadu vrazilo do žeber. Pomalu obrátil hlavu. Spatřil hlaveň pušky.

Pustil tedy zbraň na zem a napjatě čekal, co se bude dít.

Tlak ústí hlavně na zádech přestal, ale Tyron se nehýbal. Věděl, že onen neznámý na něj stále míří.

„Otoč se!“

Poslechl. Ve stejném okamžiku uslyšel škrtnutí sirky. Na okamžik osvítil tvář neznámého mihotavý plamen. Poté sirku zadusil vítr.

I tento, byť krátký okamžik, však Tyronovi stačil, aby spatřil obličej muže oblečeného do roztrhaného vojenského kabátu a držícího v pravé ruce karabinu. Ozvalo se cvaknutí úderníku, když jej muž odjistil.

„Jste sám?“ otázal se nedůvěřivým tónem. Tyron věděl, koho myslí. „Čeká u koní.“

„Přiveďte ji sem,“ odvětil cizinec. „Je to tu bezpečnější než dole.“ Tyron zvedl svou pušku a hlavní ukázal na Apače.

„Byl jenom jeden,“ odpověděl cizinec na jeho nevyslovenou otázku. „Vyřídil jsem ho nožem. Klečel na kraji nádrže a pil. Neslyšel mě přicházet.“

„Kde je jeden Apač, může jich být i víc,“ zamumlal Tyron. „Možná by bylo rozumnější utábořit se někde dál.“

„Široko daleko není místo, které by se dalo tak dobře bránit, jako tyto skály,“ řekl cizinec. „Před svítáním ale musíme zmizet. Přiveďte tu ženu a koně sem.“

Tyron Young mu hodil svou karabinu a jal se slézat dolů. Vyvést koně do skal ho stálo hodně námahy. Nejednalo se o apačské koně. Měli okovaná kopyta a neustále jim podklouzávaly nohy.

Ve stínu jedné ze tří skal, které trčely k ocelově zbarvené noční obloze jako jehly, pak nechal vyčerpané koně stát. Přinesl jim vodu v klobouku. Nemohli koně pustit k vodě, dokud se sami nenapijí.

Spolu s Marií je Tyron odsedlal. Se svěšenými hlavami koně zůstali ve stínu skal. Vanul příjemně chladivý noční vítr. Tyron hodil sedla ke skále a šel se napít k nádrži. Klekl si a nabral vodu do dlaní.

Náhle vycítil, že jej někdo pozoruje. Bylo to, jako by jej někdo šimral na zátylku. Když zvedl hlavu, spatřil stát na druhé straně cisterny cizince. Vítr povíval s jeho pláštěm. Po apačském způsobu držel pušku na prsou. Když uviděl, že Tyron si jeho pohledu všiml, obrátil se a zmizel ve stínu skal.

Tyron si utřel vodu ze tváře. Pomalu a ztuhle se zvedl a zamířil k cizinci, který odvlekl mrtvého Apače k okraji skály a pak jej skopl dolů. Poté se obrátil k Tyronovi.

„Už jste tu někdy byl?“ otázal se. „Myslím tady, u cisterny.“

„Používáme ji, když v horách lovíme divoké koně,“ řekl Tyron. „Odkud toto místo znáte?“

„Narodil jsem se v tomto kraji.“

Cizinec zvedl karabinu a dodal: „Dejte té ženě přikrývku. Noci jsou tu chladné. Já si vezmu první hlídku. Potom vás vzbudím.“ Tyron na něj pohlédl. Z toho muže vanul studený dech nebezpečí.

Tyron se pomalu vydal k sedlům. Vybalil deky a nalezl si chráněné místo mezi skalami. Odepnul si opasek a vytáhl revolver z pouzdra. Položil si jej pod košili a dal si sedlo pod hlavu.

+ + + + +

Probudilo ho děs nahánějící vytí vlka. Svítil měsíc. Panoval nepříjemný chlad.

Tyron se opřel o lokty. Pod košilí cítil revolver. Odhrnul deku a vytáhl kolt. Poté na sebe hodil vlněný kabát a strčil revolver do pouzdra. Nasadil si klobouk a vzal karabinu.

Pět kroků od něj ležela žena. Tyron ji přikryl svými dekami a odešel k cisterně. Tam si klekl a umyl si obličej.

Cizinec se nehnutě opíral o balvan, na němž ležela jeho puška. Měl vysunutý límec kabátu a strnule hleděl do noci. Měsíční svit dodával této scéně magický nádech.

„Doutník?“ nabídl mu Tyron kuřivo.

Cizinec se otočil a mlčky si doutník vzal. Na okamžik jeho tvář osvítila sirka.

„Jmenuju se Art Russell,“ prohodil tichým hlasem, když sirka zhasla. „Narodil jsem se v tomto prokletém kraji.“

„Byl jste v armádě, že?“

„Ano.“

„Tvrdí se, že válka brzy skončí.“

„Pro mne skončila.“

Ruka s doutníkem se mu chvěla.

„Proč jste sem vrátil, když to tu nemáte rád?“

„Pro někoho jsem jel,“ řekl Russell pohnutým hlasem. „Přijel jsem, abych ho vzal s sebou. Jenže už bylo pozdě. Byl to jenom sen. Když jsem se vrátil, skončil.“

Doutník se opět zachvěl. Poté poznamenal: „Musí být někde na východě. Možná v Novém Mexiku.“

„Kdo?“

Zdálo se, že Art Russell tu otázku neslyšel.

„Její stopy vedou na východ,“ zamumlal. „Vedou na východ.“

Tyron se dotkl Russellova ramena.

„Přijel jsem příliš pozdě,“ opakoval. „Myslel jsem si, že musím za něco bojovat – za svobodu a rovnost všech lidí. Jenže ve skutečnosti může člověk bojovat jen za jedno: za vlastní život. Možná by všechno mohlo být jinak. Jenže opustil jsem ji a když jsem se vrátil, bylo pozdě.“

„Kdo jste?“ otázal se Tyron.

„Art Russell. Bojoval jsem za tu nejposvátnější věc, za lidskou svobodu. Jenže za to, za co jsem opravdu bojovat měl, jsem nebojoval. Apači ji zabili. A já jsem nebyl při tom, abych jí mohl pomoci. Když jsem přijel, ještě se ve vzduchu vznášel kouř. Všechno zničili. Nikdo to nepřežil. Dokonce i psy pozabíjeli. Prošel jsem branou, v níž viseli vojáci. Upálili je a nechali supům. Ti jim rozdrásali obličeje. Vypálili domy, pozabíjeli psy a naházeli je do studny. Hledal jsem ji a našel mezi troskami, kde ji nechali. Viděl jste někdy bílou ženu, která padla do rukou Apačům? Vím, co sní udělali, než ji zastřelili. Jenže nebyl jsem tam, když mě potřebovala. Mohl jsem ji jenom odnést a…“

Náhle se odmlčel. Obrátil se k Tyronovi zády a pohlédl do temnoty. Chytil se skály.

Tyron si potáhl z doutníku, hodil ho na zem a zašlápl. Čekal, až se k němu Russell otočí, ale nic se nedělo. Mezi skalami skučel vítr. Kdesi ve stínu zafrkal kůň a zacinkal postroj.

„Kam chcete jet?“ zeptal se Tyron a položil karabinu na skálu.

Russell si posunul klobouk ještě hlouběji do čela. „Na východ. Tam leží Fort Cummings.“

Odmlčel se, jako by to bylo všechno, co chtěl říct.

„V horách mezi Fort Bowie a Fort Cummings se potulují tucty apačských band.“

„To nebyla banda deseti nebo dvaceti mužů. Muselo se jednat o sto jezdců. Pevnůstka byla obsazená dvanácti muži a seržantem. Malá banda by ji nikdy nenapadla.“

„Když se jednalo o tak velkou hordu, tak byste tam nemohl nic zmoci ani vy,“ namítl Tyron. „Přišel byste o život, tak jako ostatní.“

„Jenže… zemřel bych s ní – po jejím boku,“ řekl Russell. Z jeho hlasu zaznívalo zoufalství. „Zemřel bych s ní a zastřelil bych ji dřív, než by ji Apači…“

Sevřel karabinu pevně v rukou. Opět se otočil k Tyronovi zády a zmizel ve stínu skály. Jeho kroky se ozývaly nocí, až postupně utichly.

Tyron si sedl ke skále, dal si karabinu mezi nohy a promrzlými prsty si vytáhl další doutník. Na okamžik jej zahřála sirka. Držel ji tak dlouho, až mu skoro popálila prsty. Pak ji odhodil a potáhl si.

Oheň si tu nahoře udělat nemohli. Tma byla jejich výhodou. Jenže chlad pronikal všude a ledovému větru se nedalo uniknout.

Náhle se však ozvalo něco jiného, než meluzína. Tyron sáhl po zbrani.

Objevil se před ním stín. Vítr povíval s cípy deky. Byla to Maria. Tyron si oddechl a odložil pušku. Posadila se k němu a zabalila se do deky.

„Co je s ním?“ otázala se tichým hlasem. Byla to první věta, kterou od ní slyšel.

„Jé sám,“ odvětil. Vítr odehnal dým z jeho rtů.

Chtěla vstát, ale Tyron ji chytil za zápěstí. „Nechej ho na pokoji.“

Chvíli se rozhlížela, ale poté si zase sedla. Teplo jejího těla ho příjemně zahřívalo.

„A ty?“ zeptala se. Pohladila ho po obličeji. Cítil její prsty.

„Co myslíš?“ odpověděl otázkou. Myšlenkami byl někde pryč. „Art Russell už nemá nic. Nic kromě vzpomínky na jeden okamžik – kdysi. A nenávist.“

Náhle odtáhla ruku, jako by se dotkla žhavého železa.

„S nenávistí se žít nedá,“ prohodila chvějícím se hlasem.

„Někdy je to to jediné, s čím se žít dá.“ Tyron myslel na Russellovy oči, na jejich chlad a jakousi neživost. Zavrtěl hlavou. „Běž zpátky. Než se rozední, vyrazíme dál.“

„My?“ Přestože vládla temnota, cítil, že se na něj dívá. „Chceš jet s ním?“

Tón jejího hlasu mu prozradil, že mu nerozumí.

Vytáhl si doutník z úst.

„Ano, chci s ním jet,“ odpověděl.

Čekal, že něco řekne. Jenže ona mlčela. Spěšně vstala, srolovala deky a mlčky odešla na místo, kde předtím spala. Tyron se opřel oběma rukama o karabinu a zahleděl se někam před sebe.

+ + + + +

Nad pevností, jejími zdmi, dřevěnými palisádami a valy se tetelil vzduch. Slunce nemilosrdně spalovalo Fort Cummings, obrovský čtverec na kraji planiny chráněný na severu pásem skal a na jihu mocnou zdí zhruba čtyři metry vysokou. Na západě a východě pevnost obklopovaly dřevěné palisády s baštami. Hlavní brána byla zabudována do cihlové zdi a střežila ji mohutná bašta. Brána byla otevřená. V řadě jí projížděla zaprášená patrola.

Kolem pevnosti stály chaty a chýše. Tyron Young, Art Russell a Maria projížděli táborem spřátelených indiánů k pevnosti. Pod dohledem jednoho apačského seržanta v uniformě kavalerie bylo vydáváno jídlo. Před cihlovými budovami se pohupovali čtyři běloši v houpacích křeslech. Jeden z nich vstal. Byl vysoký a hubený a měl dlouhou, jakoby koňskou tvář s vysunutou bradou a potměšilýma očima posazenýma blízko sebe.

Vyplivl stéblo trávy, které žvýkal, a položil obě ruce na ořechovou pažbu svého revolveru.

Tyron Young jen krátce opětoval jeho pohled, když projížděl kolem něj. Nechali za sebou štiplavý kouř apačského tábora a kolem stráží vjeli do brány.

Uvnitř pevnosti zamířili ke kantýně, která stála na konci dlouhé řady baráků mužstva. Tyron se postavil ve třmenech a rozhlédl se. Poté sesedl.

Na valech procházely hlídky.

Po rozložitém execírplace kráčelo několik houfů vojáků. Před otevřenou kovárnou, z níž se ozýval cinkot kladiva a kovadliny, stála dlouhá řada koní. Zdálo se, že vedro pohlcuje jakýkoliv zvuk. Jenom cinkot kladiv dokázal proniknout oním nesnesitelný dusnem.

Tyron omotal uzdu svého hnědáka kolem sloupku a pohlédl k severní straně pevnosti.

Zde byly na skalní výspě vybudovány dvě cihlové zdi doplněné dřevěným plotem. Za plotem nehybně stálo několik postav hledících na kavaleristy cvičící na execírplace se šavlemi.

Muži za plotem byli oblečení jenom do kusů nejrůznějších uniforem. Tyron přivřel oči, když poznal, že tyto uniformy jsou ušité z šedého plátna. Šlo tedy o jižanské uniformy. Ti muži byli rebelové, váleční zajatci.

Na obou stranách ohrady stáli dva strážní, unaveně se opírající o karabiny. Jižanů si příliš nevšímali, jako by si byli jistí, že jim od nich nehrozí žádné nebezpečí.

Sledovali patrolu, která právě vjížděla do pevnosti. Sestávala z devíti mužů a jednoho seržanta. Tři poslední jezdci vedli koně, přes jehož sedlo bylo přehozeno něco podlouhlého, zabaleného do přikrývek. Trčely z toho holínky a létaly kolem toho mouchy.

Z kantýny vyšel jeden muž. Neměl kabát.

Jeho košile byla rozepnutá, takže byla vidět jeho široká, chlupatá hruď. Měl krátké, husté, nazrzlé vlasy a široký obličej. Stál před kantýnou na slunci a utíral si ruce do staré hadry.

„Vypadá to, že McLeanova patrola narazila na Apače,“ prohlásil.

Tyron Young se k němu obrátil.

„Měli jste tu s Apači problémy?“ zeptal se.

Muž v rozepnuté košili na něj pohlédl a zazubil se. Jeho úsměv se Však rychle změnil v škleb.

„Odkud přijíždíte?“ zeptal se a změřil si pohledem oba muže, ženu i jejich koně, kteří stali u sloupků se svěšenými hlavami a pokoušeli se zahnat mouchy oháňkami.

„Z Arizony,“ odpověděl Tyron Young. Russell pomohl Marii ze sedla. Byla oblečená do Tyronova mackinawského kabátu. Když si všimla zvídavých pohledů několika vojáků, přitáhla si jeho límec až ke krku.

Muž s rozepnutou košilí se rýpal zlomenou sirkou mezi zuby.

„Jestli jste opravdu přijeli z Arizony, tak jste museli mít velké štěstí, že jste nevjeli do náručí Joaquinově bandě. Určitě se budete chtít napít. Ceny stojí na tabuli.“

Aniž by se otočil, ukázal palcem za sebe na černou tabuli, na níž byly křídou napsané ceny whisky, piva a tequily.

Russell vzal Marii za rameno a zavedl ji do kantýny, zatímco Tyron

Young odstrojoval svého koně. Muž s rozepnutou košilí přistoupil blíž a poplácal hnědáka po krku.

„Kdo je ta žena?“ zeptal se polohlasně tak, že ho nemohl slyšet nikdo kromě Tyrona.

„Proč to chcete vědět?“

Odepnul sedlovou kapsu a hodil si ji přes rameno. Poté vzal ze sedlového pouzdra karabinu.

„Vypadá jako apačská squaw. Znám to. Také jsem měl jednu takovou ženu. Komu patří? Vám – nebo tomu vašemu příteli?“

„Chcete si ji koupit?“ otázal se Tyron. „Nepatří nikomu. Máme ji od Apačů. Chtěli ji vyměnit.“

„Apači někdy vyměňují ženy za pušky, náboje a podobné věci. Ale to by musela být dobrá žena. Co za ni měli dostat?“

„Olovo,“ odpověděl Tyron. Poté odešel do kantýny. Muž s rozepnutou košilí jej následoval. Kantýna byla podlouhlá místnost s nízkým stropem, který byl tak jako zdi čerstvě vylíčen.

Maria seděla u malého, kulatého stolu. Russell stál u dlouhého pultu, který zabíral jednu stranu místnosti. Panoval zde příjemný chládek. Úzkými okny, v podstatě střílnami, dovnitř pronikalo jenom málo světla.

Tyron hodil sedlové kapsy a karabinu na pult, smekl svůj prachem pokrytý texaský klobouk a utřel si čelo.

„Jsem kaprál Bryan,“ představil se muž v rozepnuté košili. Postavil na pult dvě sklenice a nalil do nich světlou whisky. „Potřeboval bych tu děvče, jako je tady ta. I tak je v pevnosti příliš málo žen.“

„Kolik žen?“ vyzvídal Tyron a hodil do sebe whisky. Byla ostrá a lehce chutnala po česneku. Do očí mu vhrkly slzy.

Bryan zvedl ruku a ukázal palcem dolů. „Čtyři,“ řekl. „To není mnoho při tolika mužích. Jestli ta dívka opravdu nikomu nepatří, chtěl bych ji tady. To je pořád lepší, než živořit v nějakém apačském táboře. Kromě toho je to pro dívky výborný kšeft.“

„Takže tím chcete říct, že by měla dělat to, co u Apačů?“ opáčil Tyron, posunul si klobouk z čela a pozvedl obočí. Chladnýma očima provrtával Bryana. V kaprálově obličeji začalo trhat Zdálo se, že se chce usmát, ale vyšla z toho jen jakási neestetická grimasa. Sáhl po sklence a kapesníkem si utřel krk.

„Někde stejně zůstat musí,“ odpověděl a začal kroužit dnem sklenice po stole.

V tom momentu zavrzaly létací dveře za oběma muži. Bryan zvedl hlavu a výraz v jeho tváři se změnil. Tyron se ohlédl.

U dveří stáli tři muži. Tyron se soustředil na toho, který vkročil do kantýny jako první. Poznal ho. Byl to ten muž, kterého viděl před valy pevnosti, ten s koňským obličejem, vysunutou bradou a blízko u sebe posazenýma očima. Od brady se mu táhla tenká, bílá jizva.

Měl na sobě tmavé kalhoty a krátký, černý, kožený kabát. Pouzdra obou revolverů mu visela tak nízko u pasu, že ohmatané pažby mu zavadily o zápěstí. Způsob, jakým byly připnuté k opasku, ukazoval, kdo je ve skutečnosti jejich majitel. Pistolník.

U sebe posazenýma očima pohlédl na Tyrona i na Russella, aby se pak s cinkáním ostruh vydal k pultu.

Oba další příchozí zůstali stát u létacích dveří. Tyron si je změřil pohledem. Oba měli dva revolvery. Jeden z nich byl běloch s vystouplými lícními kostmi, krátkým, zrzavým knírkem a podobanou tváří. Druhý byl Apač oblečený jako běloch. Jen dlouhé, černé vlasy prozrazovaly jeho divošský původ. Kromě mexického opasku se dvěma revolvery byl ozbrojen nožem v pochvě připevněné na zádech. Rukojeť nože mu trčela mezi krkem a ramenem.

Muž v černém koženém kabátě se opřel lokty o pult. S chladným úsměvem pozoroval oba muže stojící vedle něj. Poté krátce pohlédl na ženu. Ta se otřásla, když se střetla s jeho pohledem. Viditelně z něj měla strach. Muž se poté věnoval opět Tyronovi a Russelovi.

„Dej mi whisky, Bryane,“ řekl, aniž by spouštěl oči z obou mužů.

„Ano, Kelly.“ Barman před něj položil sklenici a nalil mu whisky. Tyron si hrál se svou sklenkou.

„Odkud přijíždíte?“ otázal se muž v černém koženém kabátu.

„Říkají, že přijeli z Arizony,“ prohodil Bryan, ještě než Tyron stačil odpovědět.

Kelly si točil sklenicí v dlaních.

„Bryane,“ procedil mezi zuby chladným tónem, „jestli od tebe budu chtít něco vědět, tak se tě zeptám. Nebo snad ti dva neumí mluvit?“

Koutkem oka si Tyron všiml, že dva chlápci, co přišli s Kellym, ještě stále stojí u dveří. Zatímco sahal po láhvi, aby si nalil další whisky, zavrčel Kelly: „Takže vy přijíždíte z druhé strany hranice? Hm, už týdny odtud nikdo nepřijel, kromě jednoho armádního transportu se silnou ochranou. Měli jste po cestě problémy s Apači?“

Russel, který doposud nehnutě stál vedle Tyrona, pomalu obrátil hlavu. Sáhl si pod kabát a vytáhl odtud srolovaný šátek, který položil na pult před Kellyho. Ten pohlédl nejprve na šátek, pak na Kellyho.

„Rozbalte to,“ řekl Russell panovačným tónem a na ex vypil sklenici whisky. Zatímco si naléval další, rozbaloval Kelly šátek. Tyron viděl, jak se mu rozšířily zorničky, když spatřil dva zkrvavené kusy kůže velké jako pěst s dlouhými, černými vlasy.

„Stačí vám to jako odpověď na vaši otázku?“ otázal se Russell poněkud výsměšným tónem.

„Dva špinaví lovci skalpů,“ odplivl si Kelly a podal Russellovi šátek i s oběma skalpy zpátky.

Russell tam stál s podivným výrazem v očích. Jeho ústa byla napjatá a lehce pootevřená. Bělaly se za nimi zuby.

„Já bych vedle sebe Apače nesnesl,“ prohodil a kývl směrem na Apače stojícího u létacích dveří, „Ale vám možná nevadí, když jsou bílé ženy zabíjeny Apači poté, co se ti divoši opití whisky koupenou od bělochů stanou krvelačnými bestiemi, poté, co muži, kteří přežili ten masakr, jsou pověšeni hlavou dolů nad oheň a tak pomalu umírají.“

Tyron věděl, že Russell začíná být nebezpečný. Nalil si druhou sklenici a přelil ji. Whisky tekla po pultu. Poté vzal obě skleničky a šel kolem Tyrona k muži, ke kterému hovořil. Zůstal stát před ním a podal mu jednu ze skleniček.

„Napijte se se mnou na den, kdy pověsí posledního Apače.“ Svým chladným pohledem Kellyho doslova provrtával.

„Vezměte si tu sklenku,“ řekl, „a napijte se se mnou na to, že já budu tím, kdo zlikviduje tu poslední zabijáckou bestii.“

Kelly ucukl. Russell mu však dal sklenici těsně k obličeji. Chvěla se mu ruka a whisky mu tekla po rukávu kabátu.

„Dejte tu sklenku pryč, nebo vás udeřím,“ zavrčel Kelly a přivřel oči. Kolem očí měl velmi hluboké vrásky. Pravou ruku držel těsně nad revolverem.

„Napijte se!“ naléhal Russell tónem, z něhož bylo cítit nebezpečí. „Tady! Vypijte to!“

Kelly jej sledoval, aniž by hnul brvou. Měl pevně sevřené rty a bílá jizva na bradě nyní vystoupila ještě víc, jako nějaký čáranec křídou.

Russellovy rty se začaly chvět a pak mu bleskurychlým pohybem vychrstl whisky do tváře.

Kelly sebou trhl. Pohnul rukou, ale Russell byl rychlejší. Levou rukou chytil Kellyho za krk. Pravou si sáhl pod kabát. Sluneční paprsky pronikající dovnitř úzkým oknem se odrážely od hlavně revolveru. Obě sklenice spadly na zem a rozbily se. Russell natáhl úderník.

Oba muži u létacích dveří strnuli. Drželi ruce těsně u revolverů. Russell uchopil Kellyho za krk a přitáhl ho k sobě. Koltem mířil na jeho druhy u dveří. Byl rychlejší než oni. Neměli na něj.

„Ven!“ nařídil jim.

Váhali. Jejich pohledy byly upřeny na Kellyho. Čekali, až jim dá znamení.

„Rozhodněte se,“ dodal Russell. Jeho ledové oči je jakoby hypnotizovaly. „Buďto odejděte – nebo taste! „ Ve tváři vousatého muže to několikrát cuklo. Chtěl tasit, ale nechtěl zemřít. Pomalu odtáhl ruku od koltu. Svýma bledýma očima pozoroval Russella stojícího za Kellym. Ještě stále se zdálo, že čeká na znamení. To však nepřicházelo.

Russell zvedl revolver a namířil jej na krk muži, kterého držel jako štít před sebou.

„Řekněte jim to. Moc času nemáte. Dělejte, řekněte jim to!“

„Běžte ven,“ poslechl jej Kelly. Hovořil přidušeně, neboť Russell jej držel kolem krku.

Panty létacích dveří zavrzaly, když oba muži opustili místnost. Na několik vteřin v místnosti zavládlo ticho.

Pak Russell Kellyho pustil a odsunul ho od sebe hlavní svého dragoneru. Kelly udělal dva kroky, poté se zastavil, ale neobrátil se. Tyron cítil, jak se koncentruje na Russella, aniž by se přitom na něj otočil.

Art Russell pořád držel v ruce kolt. Prsty si pohrával se spouští.

„Takto jste vypil aspoň několik kapek mé whisky. Zaplatil jsem ji za vás, Kelly. A teď půjdete za tím vaším Apačem a řeknete mu, ať už se nikdy neobjevuje v mé blízkosti.“

Kelly opustil ztuhlými kroky kantýnu. Neřekl přitom ani slovo.

Russell si strčil revolver pod roztrhanou košili. Poté sundal svůj zaprášený stetson a hodil jej na pult. Vzal si sklenici, nalil si whisky a na ex ji vypil.

Bryan ho sledoval přivřenýma očima. Jeho obličej měl popelavě šedou barvu. Na čele se mu leskly krůpěje potu. V koutku úst mu cukalo.

Když Art Russell postavil sklenici na stůl, řekl: „To byl Bill Kelly, Harrisonova pravá ruka. Měl byste mu radši jít z cesty.“

„Nevím, kdo je Kelly, a neznám ani nikoho jménem Harrison.“

„Harrison je muž, který se stará o Apače tábořící kolem pevnosti. A Kelly pracuje pro něj. Nejednou s ním některý důstojník z pevnosti jednal tak jako teď vy. Nenávidí vás a řeknu vám, že jste ještě nikdy neměl nebezpečnějšího soupeře, i když vám je to asi jedno. Jestli v noci najdou někoho s nožem v zádech, tak nikdo nedokáže, který opilý Apač ho oddělal.“

Russell vykročil ke dveřím, tam se zastavil a pohlédl na execírplac.

„Kde je Harrison?“ zeptal se.

Bryan se podíval na Tyrona Younga. Poté odpověděl: „Dům, v němž žije, stojí za pevností, na severním křídle. Ale agentura má sídlo přímo uprostřed apačského tábora.“

Russell pozoroval kavaleristy cvičící na execírplace se šavlí. Kůže jejich koní byla lesklá od potu.

„A kolik lidí pro Harrisona pracuje?“ otázal se.

Bryan pokrčil rameny.

„Půl tuctu. K tomu ještě několik Apačů. Dohromady asi deset nebo dvanáct lidí. Proč to chcete vědět? Na vašem místě bych tady nezůstával. Horšího nepřítele jste si najít nemohl. Za to, co jste mu udělal, vás Kelly bude chtít zabít.“

„Harrison a jeho lidé nejsou podřízeni armádě?“ zeptal se Tyron. Hrál si se sklenicí whisky. Russell, který stál u létacích dveří, se obrátil a pohlédl na Bryana.

„To bych také rád věděl,“ poznamenal.

Bryan postavil dopitou sklenici k ostatním. Pokrčil rameny a odpověděl: „Harrison není podřízený armádě. Pracuje ve službách indiánského úřadu z Washingtonu. Nikdo mu nemůže nic nařizovat.“

Russell přišel zpátky k pultu. Sáhl si do kapsy kabátu, vytáhl jeden stříbrný dolar a hodil ho na pult.

„Kdo je velitelem Fort Cummings?“ otázal se, zatímco bral z pultu sedlové kapsy a karabinu.

„Major Stuart.“

„Stuart?“ pomalu opakoval Russell. Poté se znovu obrátil k Bryanovi. „Dalo by se tu někde ubytovat?“

„Běžte se podívat do stájí. Nic vás to tam nebude stát, jestli nebudete chtít něco extra. Ale děvče tam s vámi spát nemůže. Co s ní chcete dělat?“

„Může si dělat, co chce,“ řekl Russell a hodil si sedlové kapsy přes rameno. „Jestli bude chtít zůstat tady a pracovat pro vás, tak klidně může. Předtím patřila Apačům. Teď může být vaše.“

„Pro ni mám lepší ubytování,“ prohodil Bryan s potměšilým úsměvem. „Může spát s ostatními děvčaty která pro mě pracují. Tak se aspoň vyspí v posteli a ne v tom koňském smradu.“

Russell krátce pohlédl na dívku. „Lidé někdy smrdí hůř než koně. Vezměte si tu dívku. Ale jestli ji jednou udeříte, tak vás zabiju.“

Vzal karabinu a odešel z kantýny. Tyron Young jej následoval. Venku panovalo neuvěřitelné horko, takřka nebylo možné nalézt spásný stín. Za branou Tyron viděl chaty a chýše Apačů. Z ohnišť stoupal kouř. V pozadí se modraly Victorio Mountains.

Strčili karabiny do sedlových pouzder, naložili na koně sedlové kapsy a odvázali je. Poté je odvedli execírplaeem k dřevěné loutce, na které se kavaleristé cvičili se šavlemi. V dlouhé řadě zde čekali a jeden po druhém se pokoušeli loutku za plné jízdy trefit šavlí. Přitom se předklonili. Narovnali se, až projeli kolem. Po každém zásahu vyletěly do vzduchu třísky.

Tyron, který šel jako první, zastavil koně, když byli u dřevěného plotu, za nímž stáli ve svých šedých polních uniformách jižanští vojáci. Otupěle sledovali jezdce. Většina z nich byla od pasu nahoru vysvlečená. Pevnost byla rozpálená jako pánvička.

Pouze jeden z mužů byl oblečen předpisově, včetně opasku a tílka. Jen horní knoflík kabátu měl rozepnutý. Tmavé vlasy mu padaly do čela. Měl takřka aristokratickou tvář. Linie kolem rtů byly tvrdé, což ukazovalo na pevnou vůli.

„Běžte dál!“ křičel na ně jeden ze strážných. Kapal z něj pot a na košili, kalhotách, kšandách, v podpaždí a na prsou měl mokré fleky. U pasu držel Sharpsovu karabinu.

„Odkud jsou?“ otázal se Tyron a kývl na zajatce za plotem.

„Co vám je do toho? Běžte si svou cestou!“ Pohyb karabiny hovořil jednoznačně. Nyní šel blíž i druhý strážný. Zůstal stát před prvním a opřel si pažbu karabiny o bok. Na rozdíl od prvního však položil ukazováček na spoušť.

„Kdo je ten muž?“ otázal se Tyron a ukázal na důstojníka za dřevěným plotem.

Oba strážní se rozhlédli.

„Myslí Devlina,“ poznamenal jeden. A ostřejším tónem pak dodal: „Běžte dál. Nikdo se nesmí zdržovat v blízkosti zajatců.“

„Devlin,“ zamumlal si Tyron. Měl utržené nárameníky, takže na uniformě po nich zůstaly tmavé fleky. Zřejmě kapitán, pomyslel si.

Zvedl uzdu svého hnědáka, trhl s ní a šel dál. Russell zrovna vcházel se svým koněm do stáje. Tyron jej o chvíli později následoval.

Vzduch ve stáji byl teplý a štiplavý, prosycený pachem koní, kůže a sena. V boxech odfrkávali koně. Sužovalo je vedro. Jeden z nich kopal do přepážky. Zvenčí se ozýval cinkot šavlí. Ve stáji panovalo šero.

V zadní části se objevila postava ve vojenských kalhotách a propoceném oranžovém tričku.

Zamířil k Tyronovi a Russellovi.

Zastavil se před nimi a odplivl kus žvýkacího tabáku na zem pokrytou slámou. Hřbetem ruky si přejel přes ústa.

„Co chcete?“

Russell ukázal palcem za sebe na koně. „Měl byste pro ně místo?“

„Když zaplatíte dolar na den, proč ne. Čistit je a krmit je musíte sami. Tam vzadu je bedna s obrokem.“

Russell mu hodil dolar, muž jej chytil a odešel ze stáje, načež si Tyron našel místo pro svého Kentuckyho. Odsedlal ho a zanesl sedlo do rohu stáje. Poté přinesl náruč sena a začal jej čistit. Hnědák tam stál se svěšenou hlavou. Ta péče mu dělala dobře.

Náhle Tyron ucítil, že se na něj někdo dívá. Obrátil se. Dva kroky od něj stál Russell a opíral se ramenem o sloupek. Přivřenýma očima pozoroval každý Tyronův pohyb.

„Proč se nepostaráte o svého koně?“ otázal se Tyron a utřel si rukávem pot z obličeje.

Chladné modré oči si jej prohlížely.

„Protože mě něco zajímá víc než kůň,“ odpověděl Art Russell. „Chci vědět, proč jedete se mnou. Kdo jste a o co ode mne chcete? Neznám ani vaše jméno.“

+ + + + +

„Když jsem narazil na Apače a obchodníky se zbraněmi, byl jsem na stopě stádu koní,“ řekl Tyron. „Myslím, že je ukradli Apači.“

„Jestli je to tak, tak je nikdy zpátky nedostanete. To víte. Ale to nebyl ten pravý důvod.“

„Asi ne,“ odvětil Tyron. „Možná s vámi jedu proto, že jste mi zachránil život. Možná nechci nikomu nic dlužit.“

„Nic mi nedlužíte. Třeba bych pro vás nehnul ani prstem nebýt té dívky. Nebýt toho, že jsem viděl, jak ji ten Apač bičoval. Asi by mi bylo jedno, jestli by vás oddělali. Nic mi nedlužíte a nic od vás nechci. Od nikoho nic nechci. Nikdo mi není nic dlužen. A ani já nikomu nic nedlužím.“

Tyron odhodil slámu hrst slámy a opřel se o svého koně. Pravou ruku koni položil na zadek. Russell to pozoroval s kamennou tváří.

„Jmenuju se Tyron Young,“ řekl Tyron. „Mám malý ranč v Arizoně. Co ještě chcete vědět.“

„Nic. Možná – až se naše cesty rozdělí.“

Russell se obrátil a šel ke svému koni. Tyron přinesl seno, půl vědra kukuřice a vědro vody. Poté, co se postaral o koně, si zapálil doutník a odešel. Zůstal stát ve stínu stáje. Kouřů a pozoroval život v pevnosti.

Po nějaké době se objevil Russell s kloboukem v rukou. Pod paží nesl karabinu. Aniž by mezi nimi padlo jediné slovo, jej Tyron následoval k ubikacím důstojníků.

Russell zde jednoho seržanta zastavil.

„Chtěl bych hovořit s majorem Stuartem,“ řekl. „Kde bych ho mohl najít?“

Seržant ukázal palcem přes rameno.

„Jeho byt je nahoře.“

Důstojnický barák byl vybudován ze dřeva vyspárovaného omítkou.

Jednalo se o dlouhou budovu s nízkými dveřmi a úzkými okny. Na přední straně jej obepínala dvě stopy vysoká, zastřešená veranda.

Tyron Young a Art Russell vyšli po dvou schodech a ocitli se v malé místnosti. U stolu zde seděl ordonanc s modrýma očima, zrzavým knírkem a arogantním výrazem ve tváři. Na uniformě měl tmavé fleky od potu.

„Co chcete?“ Položil pero na stůl a opřel se o židli.

„Chtěl bych mluvit s majorem Stuartem,“ odpověděl Russell. „Povězte mu, že je tu Art Russell. Bojoval jsem pod ním u Bull Run. Myslím, že si na mě vzpomene.“

Poručík zvedl obočí. „Není sám. A vás tu samotné nechat nemůžu. Počkejte venku.“

„Kdo je u něj?“ otázal se Russell a opřel karabinu o hranu stolu.

„Harrison,“ odpověděl poručík a opět se chopil pera.

„Harrison?“ zvýšil Russell hlas. Přivřel oči. „Rád bych věděl, jak vypadá.“

Obrátil se a šel ke dveřím na opačné straně místnosti. Poručík vyskočil.

„Zůstaňte tady!“ zařval. „Tam teď nesmíte!“

Russell však již došel ke dveřím, opatrně je otevřel a vstoupil dovnitř. Tyron jej následoval.

Nad stolem se zde skláněli dva muži a prohlížel si mapu. Oba byli vysocí, ale Tyron měl pocit, že jeden z nich dominuje i jinak, že z něj cosi čiší.

Byl vysoký, to na něm bylo vidět i teď, když se skláněl a rukama se opíral o stůl. Měl propadlé tváře. O to více vystupoval jeho nos. Měl šedé oči.

Byl oblečen do naprosto čisté uniformy s hodnostními odznaky majora. Pod opaskem měl břišní pás.

Druhý muž měl na sobě šedý oblek a pod ním hedvábnou vestu. I on měl ostře řezané rysy ve tváři, ale jinak, než ten první. Tyron cítil, jak z něj vyzařuje potlačovaná divokost. Jakoby v něm bylo cosi číhajícího, cosi nebezpečného. Nebyl ozbrojen, ale jeho černé, pichlavé oči působily výhružněji než jakákoliv zbraň.

„Majore Stuarte!“ řekl Russell. Přistoupil ke stolu a vojensky jej pozdravil. „Byli jsme spolu v druhé bitvě u Bull Run. Jmenuji se Art Russell. Vzpomínáte si na mě?“

Stuart se narovnal. „Ano, vzpomínám si na vás, Russelle.“ Svýma šedýma očima si jej prohlédl. „Proč máte strhnuté nárameníky?“

„Už nejsem u armády. Chci pro vás pracovat jako civilní zvěd.“

Muž v šedém obleku vykročil k Russellovi.

„To je on, majore!“ řekl. „Kelly mi ho popsal. Být na vašem místě, nevzal bych ho. Víte, jak Apačové venku v táboře reagují na lovce skalpů. Jestli chce honit Apače, ať jde do hor.“

Stuart obešel stůl a přistoupil k Russellovi.

„Tak se zase vidíme, Russelle,“ prohodil. „Takže už nejste u armády? Jednou jste mi vyprávěl, že se chcete vrátit ke své ženě, až válka skončí. Proč jste to neudělal?“

V Russellově tváři cuklo. Pohlédl někam za Stuarta.

„Chci pracovat pro vás, majore,“ řekl pouze.

„To znamená: až boj skončí, vrátíte se tam, kde je váš domov.“

„A když se nemám kam vrátit?“ otázal se Russell tichým, unaveným hlasem. Na okamžik se pohledy obou mužů střetly, poté se však Russell opět zadíval do zdi.

Stuart se vrátil ke stolu a podíval se na mapu. „Odešel jste z armády,“ řekl. „Můžu zařídit, abyste dostal vaši starou hodnost.“

„Ne!“ Stuart trhl hlavou. Na Russella však nepohlédl.

„A proč ne?“

„Už jsem jednou bojoval v uniformě, majore Stuarte. Bojoval jsem za Unii. Věřil jsem, že je to moje povinnost bojovat za to, čemu věřím: za svobodu. Ale některé věci jsou cennější. Když jsem to poznal, bylo už pozdě. Už nikdy nechci obléct žádnou uniformu.“

„Jenže vy do uniformy oblečený jste.“

„Nemám nic jiného,“ řekl Russell. „Ale Apače znám. Najdu je všechny, majore, i kdyby se zahrabali pod zem.“

„Má Harrison pravdu? Jste lovec skalpů, Russelle?“ Stuart stále nevzhlédl od mapy.

Russell pohlédl na Harrisona, načež se opět obrátil ke Stuartovi.

„Ano, má pravdu.“

„Víte, co s vámi Apači udělají, Russelle, když jim padnete do rukou?“ Stuart se teprve nyní na Russella podíval. „Beru vás, Russelle, i když je pan Harrison proti. Potřebujeme každého muže, který je schopný nám pomoci v likvidaci těch darebáků. Když vám dám rozkaz ty bestie najít, máte jen malou šanci, že se vrátíte. Možná najdeme jednoho dne vaše tělo na některém stromě poblíž pevnosti. Možná zemřete někde v horách s šípem na lov bizonův zádech. Máte v sobě dost nenávisti na to, abyste hledal ty parchanty, které najít musíme, abychom dalším lidem zachránili život? Je vaše nenávist dost velká na to, abyste dával v sázku svůj život?“

Russell mlčel. Z jeho chladných, modrých očích nebylo možné nic vyčíst. Pomalu přikývl. Na chvíli se Tyronovi zdálo, jako by v nich viděl radost, jako by se mu koutky úst stáhly do ledového úsměvu.

„Můžete jít, pane Harrisone,“ řekl Stuart. „A řekněte vašim Apačům venku, že jestli po setmění zase najdeme některého z mých mužů s nožem v zádech, tak mi je jedno, jestli ten Apač, který to udělal, byl opilý nebo ne. Vyberu deset Apačů a před pevností je nechám postřílet.“

„Děláte chybu, majore. Tím jenom naženete všechny spřátelené Apače do Joaquinových rukou.“

Harrison se otočil na podpatku. Na okamžik se zarazil a pohlédl na Russella a na Tyrona. Poté se obrátil a odešel. Hlasitě přitom za sebou práskl dveřmi.

,,To byl Harrison,“ podotkl Stuart. „Už jste to jméno slyšel, Russelle?“

„Vyprávěl vám, že jsem měl konflikt s několika jeho lidmi?“ Stuart pomalu přikývl, načež pohlédl na Tyrona. Tyron věděl, jak vypadá. Kalhoty měl mokré od koňského potu, košili špinavou a obličej neoholený. To jediné, co na něm bylo čisté, byl revolverový opasek a zbraň v pouzdře. Obličej měl zpocený a zaprášený. Jeho oči byly zarudlé od slunce a rty vysušené.

„Kdo je ten muž?“ otázal se Stuart.

„Společně jsme bojovali,“ odpověděl Russell. „Důvěřuju mu.“

„To je vaše věc,“ řekl Stuart. Poté se obrátil. „Tady.“ Jeho prst vyznačil neviditelnou linii na papíře. „Jižně od Fort Curnmings se táhnou hřebeny hor, od Victorio Mountains po Areo del Diablo. Naši pimští zvědové nám řekli, že Joaquino je někde v horách. Říká vám něco jméno Joaquino, Russelle? Joaquino je Apač z kmene Mescalerů. Shromáždil kolem sebe bandu o nějakých sto, sto padesáti bojovnících. Mescalerové, Mimbreňové, Chiricahuové. Je to bestie. Mezi námi a Arizonou hoří skoro každou noc jeho ohnivá znamení.“

„Zažili jsme to po cestě,“ tiše podotkl Russell. „Dokud bylo světlo, viděli jsme skoro každou hodinu supy. Někdy jich byla celá hejna. Přitahovaly je těla mužů pověšených na stromech hlavou dolů. Když jsme projížděli kolem, ani neodletěli. A když, tak jenom k nejbližší zdi, aby tam počkali, až odjedeme.“

Stuartův obličej se zachmuřil. „O tom všem vím,“ prohodil. „Neuplyne ani den, aby nenapadli naši patrolu.“

Russell si sundal klobouk a přejel si rukou po čele.

„Joaquino,“ řekl. „Jeho stopy vedou přes Flats sem. Nebylo těžké ho stopovat. Z místa, kde jsem na ně narazil, až sem stačilo jenom sledovat supy na obloze.“ Otevřel oči a dodal: „Proč jste ho někde zavčasu nevystopovali a nezničili?“

„Je to ďábel,“ řekl Stuart. „Je mazaný a trpělivý jak Satan, ksindl jeden. Nemůžeme ho chytit, vždycky zmizí. Jeho banda nám uniká mezi prsty jako voda. Zabije všechno, na co přijde.“

„Vím. Neušetří ani psy. Jeden pes, kterého hodí do studny, tam otráví vodu na celý rok. Problém je v tom, že Apači znají každou tinaju v horách, kdežto armáda je závislá na studnách.“

„Jeden pimský zvěd, který ho jednou viděl a přežil to, nám ho popsal jako malého muže, který sedí na koni nakřivo,“ řekl Stuart. „Má nosit kavaleristickou čepici. Russelle, jestli se nám ho nepodaří zničit, tak se jednoho dne objeví před Fort Cummings. Jednoho dne bude dost silný na to, aby nás napadl. A on nás napadne. Jestli pevnost dobije, tak nikdy, žádný muž, žena ani dítě, nepřežijí. Jestli se Apači dostanou za hradby, nezůstane tu živá duše. Proto ho musíme najít, dokud není ještě tak silný. Najděte mi ho. Dokud je Joaquino naživu, nebudeme mít klid a v kraji nebude bezpečno. Máme tu sotva dvě sta mužů a více než padesát žen a dětí. Musíme Joaquina dostat někde mezi Victorio Mountains a Areo del Diablo, přinutit ho k boji na místě, kde ho budeme moct zničit. Jenže nejdřív ho musím vypátrat. A to je úkol pro vás. Musíme zjistit, kde Joaquino je. Najděte mi ho, Russelle.“

Russell vzhlédl od mapy.

„Najít Apače nebude těžké,“ řekl. „Ale zničit je je nemožné. Hory jsou jejich přirozeným spojencem. A mají pušky. Armádní karabiny, ale i nové opakovačky. Nevím, kdo jim je prodává. Ale vím, že se to děje. Narazil jsem na vůz s dvaceti karabinami a tisícem nábojů. Kromě toho se sto litry whisky. Apači platí tím, co ukořistí při svých loupežných výpravách. Je to výnosný kšeft s krví žen a dětí. Chci vědět, kdo je ten muž, který s nimi obchoduje, majore.“

Stuart přivřel oči. „Co to má společného s Joaquinem?“

„Hodně,“ řekl Russell. „Majore, pošlete proti Joaquinovi celý pluk a když bude mít dost pušek, tak už neuvidíte jediného muže.“

„Co chci, je Joaquino,“ řekl Stuart. „V několika dnech přijede do Fort Cummings muž, který ode mne převezme velení nad plukem, major O’Meara. Možná tu pak už nebudu. Ale než odjedu, chci vidět Joaquina na kolenou. Udělejte mi tu laskavost. Pimským zvědům nevěřím. Potřebuju muže, který Apače zná a je připravený mi za každou cenu zjistit informace o tom, kde se Joaquino zdržuje.“

„Najdu ho, majore Stuarte,“ odpověděl Russell. „Protože ho chci najít. Protože ho musím najít. Protože ho chci vidět mrtvého.“

„Zapomeňte na to, že jste lovec skalpů, dokud budete hledat Joaquina, Russelle. Neměl byste hezkou smrt, kdybyste padl Apačům do rukou. Pokuste se vyhnout boji. Nechci, aby byl Joaquino varován.“

„Doufáte, že ho zničíte s celou bandou, majore Stuarte?“

„Ano.“ Stuart zvedl ruku, jakoby ji chtěl Russellovi položit na rameno, ale pak, jakoby byl Russell obklopen nějakou neviditelnou zdí, ji od něj odtáhl. „Důvěřuji vám, Russelle,“ prohodil. „To, co jste ztratil kvůli Apačům, ztratili i stovky jiných. Ale jestli máte v srdci kromě nenávisti ještě i nějaký další cit, pak do hor nevyjíždějte, protože tam vás naživu udrží jedině nenávist.“

Russell mu opětoval pohled, poté si dal klobouk pod levou paži, jak se to naučil v armádě, a vojensky pozdravil.

Obrátil se. S kloboukem pod paží a karabinou v ruce pak odešel z místnosti. Tyron šel za ním a zavřel za sebou dveře.

+ + + + +

Setmělo se. Nebe mělo barvu tmavé oceli. Na hradbách pevnosti hořely pochodně. Nad opuštěným execírplacem rozvířil vítr prach. Poté vyšel měsíc, jehož svit v kombinaci se zvířeným prachem dodával scéně apokalyptický přídech.

Tyron stál ve vratech stáje s vyhaslým doutníkem v ústech a na slouchal zvukům signální trubky, jež se rozléhaly nad valy a baštami.

Ke stáji kráčela se skloněnou hlavou postava. Byl to Russell. Aniž by Tyronovi věnoval jediný pohled, vešel do stáje a začal si ustýlat ve slámě. Vysvlékl si kabát, posadil se a opřel se o dřevěnou přepážku.

Z kapsy kabátu vytáhl láhev, odzátkoval jim, přejel dlaní hrdlo a pak si ji přiložil k ústům. Tyron pozoroval, jak pije, jak se mu pohybuje ohryzek.

Poté Russell láhev položil a zavřel oči. Tyron si sedl kousek od něj na deky a zapálil si doutník.

„Znáte Stuarta z dřívějška?“ otázal se. „Je to zvláštní člověk. Vypadá to, že nebyl vždy voják?“

„Býval knězem,“ opáčil Russell se zavřenýma očima. „Potom ale už nemohl dál. Nevím proč. Vstoupil do armády. Nikdy jsem neviděl lepšího vojáka. Má všechno, co má dobrý voják mít. Nezná strach. Byl jsem přitom, když u Bull Run vjel do nepřátelské palby. Někteří věří, že ho chrání Satan, protože to je odpadlý kněz. Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by tak pohrdal smrtí. Zdálo se mi, jakoby hledal smrt. Nenašel ji ale. Stále žije.“

„Hovoříte o něm, jakoby jste si ho vážil, Russelle.“

Russell otevřel oči a poklepal prsty po podlaze.

„Nevážím si ho. Je to ďábel. Nechal postřílet tucet svých vlastních lidí, protože v palbě konfederovaných dostali strach, zahodili pušky a utekli. Byl tam jeden starý rozstřílený dům a kolem něho ovocné stromy vyrvané ze země kartáčovou střelbou. Bylo to na břehu řeky, vždycky večer se tam zvedala mlha. Všude krátery od granátů a ve vzduchu se vznášel dým. Tam nechal ty muže postavit ke zdi. Sedm tisíc mužů jsme toho dne ztratili, ale majoru Stuartovi to nestačilo. Vždycky deset z nich nechal postavit ke zdi a zastřelit. Když padli, postavil tam dalších deset a tak pořád dokola. Zúčtoval s nimi kvůli strachu, který měli. Co získali z toho, že zahodili zbraně a utekli? Pár hodin bídného života. Ani jim nenechal čas k modlitbě nebo k tomu, aby něco řekli. Tak válčí major Stuart. Proto říkám, že to je ďábel, horší než všichni Apači. Nevěřím, že někdy někoho miloval. Jeho nenávist by ale stačila na sto lidských životů.“

„A vy za něj chcete bojovat?“

Russell se zamračil.

„A proč ne? Bojoval bych i se samotným Satanem, kdybych s ním mohl zabíjet Apače.“

Přiložil si láhev k ústům a pořádně se napil.

Poté si ji prohlížel proti světlu lucerny, která visela na sloupku pár yardů od nich. Poznal, že je prázdná a hodil ji do slámy.

„Možná jsem sám příliš slabý. Ale jestli potřebuju někoho, kdo by mi pomohl zabíjet Apače, tak bych si nemohl přát nikoho lepšího, než je Stuart. Má v sobě stejnou nenávist, jako já. A to nás spojuje.“

„Takže chcete jet do hor a hledat Joaquina, protože věříte, že to on zabil vaši ženu, Russelle?“

Art Russell se opřel o přepážku a zasněným zrakem pohlédl do světla lucerny.

„Chtěli jsme odtud odjet, hned jak se vrátím z války. Chtěli jsme jet někam, kde je život. Do New Orleans, do Baton Rouge, kde plují parníky. Milovala život. Když jsem se vrátil, ležela mezi troskami srubu. Zradil jsem ji. Nebyl jsem u ní, abych ji ochránil, abych ji ušetřil toho, co s ní udělali, než ji zastřelili.“

„Russelle!“ zvolal Tyron.

Chladné, modré oči omámené alkoholem nyní působily nejistě, což Tyron zpozoroval u Russella vůbec poprvé. Russell křečovitě sevřel cípy deky, na níž seděl. Jeho tvář se zkřivila do bolestné grimasy. Alkohol provalil kamennou masku, kterou měl doposud. Russell nyní připomínal sochu znázorňující postavu z nějaké řecké tragédie.

„Co vy víte, Youngu?“ řekl. „Tu noc, když jsem vedle ní klečel v ruinách, jsem si strčil hlaveň revolveru do úst. Chtěl jsem zemřít. Nebál jsem se smrti. Ale věděl jsem, že by to bylo příliš jednoduché, kdybych to zmáčkl. Krátká bolest. Možná. A pak nic. To by bylo příliš jednoduché. A pak jsem si uvědomil svou nenávist, Youngu. V té chvíli jsem se podruhé narodil – pro svou nenávist. Věděl jsem, že ta nenávist už ve mně bude napořád. V občanské válce jsem bojoval za věc, které jsem věřil. A myslel jsem si, že mě to uspokojí, když budu zabíjet rebely. Jenže v boji jsem necítil nic. A potom, když jsem jel po bitevním poli a viděl tváře padlých, kteří na sobě měli uniformy, roztrhané, zkrvavené uniformy Konfederace – tak potom jsem necítil nic. Žádné uspokojení. Jenom prázdnotu, prázdnotu a únavu a hořkost. Ale když jsem viděl vás, Youngu, a tu dívku viset na stromě a když jsem viděl, jak ji ten Apač bičuje, šel jsem na to místo, protože jsem věděl, že chci zabíjet. A když jsem zabil, pocítil jsem klid. Poprvé jsem pocítil uspokojení. To jsem ve válce nezažil. Zabíjel jsem – a dělalo mi to dobře. Když jste i s dívkou zmizeli, vrátil jsem se a vzal si skalp toho Apače. Potom jsem narazil na dalšího u nádrže a zabil jsem ho nožem. Dokud budu naživu, budu je zabíjet a jezdit prodávat jejich skalpy do Mexika. Za skalp Apače tam platí dvě sta pesos ve zlatě. Mám jenom jedno přání: chci žít dlouho, co nejdéle, abych mohl co nejdéle zabíjet.“

Zavřel oči a brada mu padla na prsa. Pomalu se zachumlal do své deky Tyron jej chvíli pozoroval, poté tiše vstal a přikryl ho druhou dekou.

+ + + + +

Nevěděl, jak dlouho spali, když ho probudil výstřel. Pevností se nesla ozvěna.

Opřel se o levý loket. Pravou rukou sáhl po koltu, jenž ležel v pouzdře ve slámě pod dekou.

Další výstřel a ještě jeden. Lucerna jenom velmi slabě ozařovala stáj, kde neklidně podupávali koně.

Tyron odhodil deku a s revolverovým opaskem v ruce přiběhl k otevřeným vratům. Venku vládla zima. Po obloze se honily šedé mraky. Po execírplace osvětleném loučemi se míhaly stíny pobíhajících postav.

Na severním křídle pevnosti zaznělo několik výstřelů. Tyron viděl záblesky z hlavní.

Připnul si opasek a hodil na sebe vatovaný mackinawský kabát. Nad severní stranou pevnosti se tyčily, jako přirozená hradba, skály.

Na zemi ležel jeden muž. Kterýsi voják jej kopnutím obrátil. Tělo se odvalilo a zůstalo ležet s roztaženýma rukama na zádech. Plápolavé světlo louče ozařovalo strnulou tvář mrtvého, jehož oči hleděly k obloze.

Muž měl na sobě části šedé polní jižanské uniformy. Na prsou byla jeho košile černá od krve. Někdo ho musel z bezprostřední blízkosti několikrát střelit do zad a kulky proletěly jeho tělem naskrz. Tyron viděl v záři pochodní bledý obličej s ostře řezanými rysy. Muž měl kalhoty a košili, ale ne kabát. V pravé ruce držel krátkohlavňovou opakovací karabinu.

„To je Jeffries,“ řekl onen muž. „Zkusil to sám? Nebo jich bylo víc?“

Jeden poručík, jenž měl na sobě polní kabát, odvětil: „Jednomu z nich se podařilo přelézt zeď. Stráže na něho stříleli, ale zmizel v temnotě. Utekl.“

Muž vedle něj vstal. Tyron mu na chvíli viděl do tváře. Zdálo, že jde o energického člověka. Oči však měl hluboce zapadlé a ústa zkřivená hrůzou.

Mávl karabinou a zvolal: „Nechte zajatce nastoupit do řady. Poručíku, vezměte si dvacet mužů a postavte je před zajatce. Když někdo uteče, jsou vždycky neklidní. Jestli se někdo pokusí uprchnout, hned střílejte.“

Poručík ho pozdravil a odkráčel do temnoty, vypadalo to, že má naspěch, jakoby se v přítomnosti tohoto muže necítil dobře. Také ostatní vojáci o krok ustoupili. Náhle tak kolem důstojníka, který si utíral čelo, vznikl volný prostor.

Zajatci byli pohnáni hlavněmi karabin svých strážců na execírplac.

Vojáci před nimi ucouvli, jako by měli mor. Mlčky pak zaujali svá místa.

Tyron odhadoval počet zajatců na padesát. Muž, který se jmenoval Devlin, stál vepředu.

Tu se objevil major Stuart provázený dvěma dalšími důstojníky. Kabát měl jenom spěšně přehozený přes ramena a klobouk si nevzal vůbec.

Důstojník s karabinou k němu přistoupil. Tyron rozuměl jenom útržkům slov. Věděl však, že důstojník Stuarta informuje o tom, co se stalo.

Devlin upřeně hleděl na Stuarta. Ten odstoupil od důstojníka a vykročil směrem k Devlinovi. Krátce se rozhlédl po nastoupených zajatcích, aby pak pohlédl na Devlina.

„Kdo z tvých lidí utekl, Rone?“ otázal se polohlasně.

Devlin hleděl kamsi do temnoty. V záři pochodní jeho tvář připomínala granitovou masku.

Stuart si přitáhl kabát. „Měl jsi svým lidem vysvětlit, že to je nesmyslné. Tam leží jeden tvůj muž. Mrtvý. A ten druhý také nebude dlouho naživu, až se Morton vydá po jeho stopě. Takto svým mužům nijak nepomůžeš, Rone. Ztratíš je jednoho po druhém. Měl bys jim promluvit do duše. Poslechnou tě.“

Devlin sotva pohyboval rty, když odpovídal: „Je jedno, kde zemřou, jestli v horách, nebo v pevnosti. Tam, kam jste nás namačkali, by nevydržela ani prasata.“

„Měl bys zapomenout, že jsi jižanský gentleman, Rone. Tady jsi jenom válečný zajatec. Toto není žádná zahradní party. Tvůj život stojí méně než život mého posledního vojáka, protože vím, že na toho se aspoň můžu spolehnout. Řekni mi, kdo z tvých lidí utekl!“

Devlin si zkřížil ruce na prsou. Mlčel a díval se do tmy, jako by tam Stuart ani nebyl.

„Jak chceš,“ prohodil major a obrátil se na podpatcích. „Kapitáne Mortone, zjistěte, kdo ze zajatců uprchl.“

„Majore Stuarte!“ Důstojník s karabinou vstoupil do kruhu osvětleného loučemi. „Sire, podle mého názoru by bylo lepší, kdyby to zjistil poručík Moyers. Mohl bych si za několik minut osedlat koně a zahájit pronásledování.“

Stuart si prohlížel tvář, jež se vynořila z temnoty. Chvíli přemýšlel, aby pak přikývl a řekl: „Dobrá, ale nejezděte sám.“

„Je to jenom zajatec, sire. A pravděpodobně není ozbrojený, maximálně nožem. Nebudu s sebou nikoho brát.“

„Udělejte, co považujete za správné. Ale toho muže mi přiveďte živého, Mortone. Slyšel jste? Chci ho živého.“

„Ano, pane!“ přisvědčil Morton, krátce zasalutoval, obrátil se a zmizel v temnotě. Tyron viděl, že šel směrem k důstojnickým ubikacím.

„Poručíku!“ zvolal Stuart. „Odveďte vězně zpět! A zdvojte stráže u skal!“

Poté Tyron mlčky přihlížel, jak jsou zajatci pod hlavněmi karabin odváděni zpátky do své ohrady. Pomalu je následoval a zůstal stát ve stínu zdi. Brána ohrady byla zavřena a jeden ze strážných udeřil několik vězňů pažbou karabiny, když se tlačili k plotu a přihlíželi, jak tělo jejich mrtvého kamaráda vlečou dva vojáci pryč a pak ho házejí k patě skály. Vypadalo to, jakoby se tahali s mršinou otráveného psa.

Nikdo se nenamáhal mrtvého zakrýt. Prostě ho nechali ležet tam, kde byl. Pravděpodobně ho ráno zakopou někde za pevností. A potom přijdou vyhladovělí psi z apačského tábora, vyčenichají ho a pokusí se ho vyhrabat. A nikdo je neodežene, protože jde přece jenom o mrtvolu rebela, který chtěl utéct.

Ze tmy se vynořila vysoká postava a přistoupila k dřevěnému plotu. Stuart. Za ohradou stál Devlin, rukama svíral sloupky plotu.

„Rone,“ řekl Stuart tak tiše, že to mohl slyšet jen Tyron stojící ve stínu v bezprostřední blízkosti. „Jestli toho muže přivede živého, nechám, ho přikovat ke kolu a zbičovat.“

„To neuděláš,“ odvětil Devlin. „Morton ho zabije. A ty to víš. Ten, když má možnost někoho zabít, tak ho zabije. Zastřelí ho a ty proti tomu nic neuděláš, protože to je přece důstojník Unie. Je to chladnokrevný zabiják, Same. Nebojuje tak, jako bojovali moji muži a já. Bojuje, protože chce vraždit. A tys to věděl už tehdy, když jsi ho proti nám nasadil. Věděl jsi, že mu nikdo neunikne. Co na to říká tvoje čest?“

Poslední slova zněla velmi cynicky a Tyron viděl, jak Stuartovi tuhnou rysy ve tváři. Když odpovídal, vypadalo to, že se jen s námahou ovládá.

„Hm, co že mi tu tak z ničeho nic mluvíš o cti? Když sis oblekl uniformu, taks nebojoval za čest. Ty, ty irský sedláku s pérem za kloboukem. Bojoval jsi za panské sídlo na jihu, které nikdy mít nebudeš. Teď jsi na konci, kapitáne Devline.“

Chtěl Devlina ranit, zasáhnout ho tam, kde je nejzranitelnější. A také ho zasáhl.

Devlinovi cuklo ve tváři. Jeho prsty svíraly sloupky tak křečovitě, že mu úplně zbělaly klouby.

„A ty,“ řekl, „tys zradil Jih, svou vlast, majore Stuarte. A čím se ti za to Sever odvděčil? Nejsi nic jiného než hlídač vězňů. Na Východě tě nechtěli. Nevěří ti a jak by také mohli, když jsi zrádce.“

Vtlačil rameno mezi sloupky. Zlaté prýmky na ramenech se na světle leskly.

Devlin na Stuarta výsměšně hleděl. „Každý v tobě vidí zrádce, majore Stuarte. Nikdo s tebou nechce mít nic společného. Jsi odpadlík. A až občanská válka skončí a Sever už tě nebude potřebovat, odkopne tě jako obtížný hmyz. Nic ti nezůstane.“

Obrátil se k Stuartovi zády a zmizel mezi svými muži, kteří mlčky stáli v ohradě a hleděli do loučí za plot, jako by je to, co se stalo, ochromilo.

Stuart odešel přes execírplac do důstojnických ubikací. Tyron jej následoval. Na druhé straně stál Bryan před svou kantýnou. Měl na sobě kabát. Svítila na něj lampa zavěšená na zdi a pohupující se ve větru.

„Takže dostal dalšího,“ prohodil, když k němu Tyron přišel. „Od té doby, co jsem tady, se o to pokusilo víc než dvacet chlapů. Nikomu se to nepodařilo. Někteří se dostali až do hor. Ale každého z nich nakonec dostal Morton.“

„Proč se tedy rebelové ještě pokoušejí o útěk, Bryane?“

„Protože by se jinak museli zbláznit. Časem se tu každý zblázní. Jednoho dne už člověk nevidí jinou možnost – buďto utéct, nebo se zabít. Morton to ví a čeká na to. To mu dává příležitost štvát a zabíjet lidi. Je to sadista. Mnozí si myslí, že je šílený. Každopádně zatím oddělal každého zajatce, kterému se podařilo dostat se za valy Fort Cummings. Všechny přivezl mrtvé zpátky – a ani jednoho z nich nestřelil zezadu. Střílí je zepředu, protože se jim chce při tom dívat do tváře.“

Bradou kývl ke stájím. Vyjel odtud jeden jezdec. Když projížděl kruhem osvětleným lucernou, poznal v něm Tyron Mortona. Jel na velkém, hnědém valachovi. Vítr povíval s jeho pláštěm. Ze sedlového pouzdra mu trčela pažba jeho opakovací karabiny. Na hrušce sedla měl něco, co u důstojníků nebylo obvyklé: dvě stočená lasa. Klobouk mu zakrýval tvář.

Tyron se rozhlédl.

„Kde je děvče?“

Viděl, že kantýna je už zavřená. V úzkých oknech byla tma.

„Myslíte Marii?“ usmál se Bryan. „Rozhodla se pracovat pro mne s ostatními děvčaty.“

„Řekl jste jí, co to je za práci?“

Bryanovi přeběhl po tváři pohrdavý úsměv. „Není hloupá. Ale pochopila také, že si přitom může přijít na pěkné peníze. Je tu nová. Bude o ni mezi vojáky zájem. Tak to chodí vždycky, když se objeví nějaká nová. Dostala šaty. Zaplatí je, až vydělá dost peněz. Jestli tomu řemeslu rozumí, tak může zbohatnout. Vzal si ji Kelly a zaplatil jí dvojnásobek toho, co by jí zaplatil obyčejný voják.“

„Kelly?“ Tyron sebou trhl. Tím šokem mu strnuly rysy v obličeji. „Znamená to, že jste ji poslal ven?“

Bryan se opět drsně usmál. „Když je s ní Kelly, tak se jí nic nestane. Je venku každou noc a ještě nikdy jsem neslyšel, že by ho napadli Apači. Zajímá vás snad ta dívka?“

„Vy hlupáku,“ odtušil Tyron, zatímco hleděl na bránu osvětlenou dvěma čadícími pochodněmi zasa zenými do železných držáků ve zdi. „Proč jste to připustil?“

„Je to její džob,“ opáčil Bryan. „Když za ni Kelly zaplatil, tak na ni má právo. Nesnášíte ho, co?“

„Existuje možnost pevnost v noci nepozorovaně opustit?“ otázal se Tyron a zmáčkl Bryanovi rameno.

„Jistě. Vedle hlavní brány je ještě malá branka. Ale na vašem místě bych ven nechodil. Apači tam tancují u ohňů. Když se opijí, jsou nebezpeční. Stále se stává, že ráno najdou před pevností muže s nožem v zádech – muže, který po setmění opustí pevnost. Nevyplatí se vycházet kvůli ženě.“

Tyron pomyslel na Russella. „Možná máte pravdu, Bryane,“ podotkl. „Opravdu se to nevyplatí. Důležité je jenom to, když jde o život.“

+ + + + +

Zastavil se před brankou. Naslouchal, když ji za sebou zavíral. Hradby byly zvenčí ozářeny ohni hořícími mezi chatami apačského tábora.

Sám stál ve stínu. Zde byl v bezpečí. Vítr přivanul dým a vůni indiánského piva, tiswinu. Bylo slyšet bubnování a opilé hlasy Apačů.

Tyron vykročil ze stínu. Odepnul si ostruhy a odložil je. Neslyšně šel podél hradby, na níž se černal jeho zvětšený stín. Neustále se zastavoval a naslouchal. Nízký zděný domek, v němž žil Harrison, se krčil pod severním křídlem pevnosti.

V jeho oknech bylo světlo.

Ve stínu nedaleké chaty stál muž. Tyron se přitiskl ke skále tvořící severní křídlo pevnosti.

Nyní muž učinil krok a padlo na něj světlo z okna. Byl to Apač. Měl na sobě armádní klobouk a kabát, samozřejmě též bederní roušku, na nohou neměl nic kromě mokasínů.

V rukou, jež držel zkřížené na prsou, měl karabinu.

Takže sem postavili hlídku. Tyron pocítil neklid, když pomyslel na dívku. Sáhl po revolveru, zatímco pozoroval Apače. Ukazováčkem se dotkl lučíku spouště. Zbraň vyklouzla z pouzdra.

Apač nehnutě hleděl k ohňům. Pak se vydal směrem ke stínu, v němž stál Tyron.

Ohně, bubnování a zpěv nahlodaly jeho trpělivost. Tyron věděl, že ho Apač uvidí, když bude pokračovat dál.

Prsty levé ruky vytáhl z opasku jeden náboj. Poté jej hodil po Apačovi tak, aby přeletěl nad ním. Se zacinkáním dopadl na skálu. Apač se otočil a Tyron slyšel, jak cvakl zásobník jeho karabiny.

Byl od něj už jen pět kroků. Tyron vykročil ze stínu. Třemi dlouhými, neslyšnými skoky byl u něj a udeřil ho hlavní revolveru. Karabina padla do písku. Apač se sesunul. Nejprve jen na kolena, ale poté ho Tyron udeřil ještě jednou a tak ho zneškodnil.

Odkopl karabinu, překročil Apače a přitiskl se ke zdi u osvětleného okna. Cítil, jak mu kabátem proniká chlad. Opatrně pohlédl do místnosti.

Byla prázdná. Na stole stála petrolejová lampa, kromě ní zde byly dvě židle a železná kamna. Jedny dveře vedly do vedlejší místnosti. V jednom rohu visela od stropu přikrývka, vedle níž stála železná francouzská postel.

Tyron přikročil k dalšímu oknu. Na židli u zdi seděla dívka. Její oblečení bylo roztrhané a do tváře jí padaly vlasy. Obličej a odhalená ramena měla pokryty modřinami. Měla skloněnou hlavu.

Uprostřed místnosti stál stůl, na němž seděl muž s krátkým, světlým knírkem. Tyron si vzpomněl, že ho viděl spolu s Kellym v kantýně.

Dva kroky od dívky se o zeď opíral Apač. Prsty si hrál s bičem.

Tyron slyšel skrze okno hlasy.

Muž sedící na stole řekl: „Poslouchej, Chiquito. Poslouchej dobře, co ti teď řeknu. Můžeš si ušetřit hodně problémů, když začneš mluvit. Dostaneme z tebe všechno, co chceme, slyšíš, tak radši mluv sama. Juan si už s tebou poradí, když se budeš vzpírat. Ten přinutí mluvit každého. A nemá jenom ten bič. Víš přece, jací Apači jsou. Zažila jsi to sama. Takže mi řekni, kdo jsou ti dva, se kterými jsi přišla do Fort Cummings, a Juan se tě ani nedotkne.“

Tyron se skrčil pod okno. Vedle byly dveře. Lehce do nich strčil. Otevřely se. Vevnitř panovala tma. Vešel tam. Chvíli si zvykal na temnotu. Potom vedle sebe uviděl další dveře. Škvírou mezi nimi a rámem prosvítalo světlo.

Oba muži byli šokováni, když se dveře prudce otevřely. Blondýn strnul. Ruku držel těsně nad pažbou revolveru.

Hleděl na Tyrona Younga stojícího na prahu a choulil se, jakoby dostal ránu do břicha.

Tyron oba bedlivě pozoroval. Jeho revolver byl namířen na bod přesně mezi nimi. Děvče zvedlo hlavu a udiveně na něj pohlédlo, tak jako blondýn a Apač. Její rty se chvěly.

Apač pustil bič na zem. Opatrně zvedl pravou ruku. Tyron věděl, že má na zádech schovaný nůž.

„Ty!“ řekl blondýnovi. „Řekni mu, že ho provrtám olovem, jestli se jenom dotkne toho nože!“

Blondýn se zašklebil. „Oba nás nedostaneš.“

„Ale ano,“ řekl Tyron. „A ty to víš. Odepni si opasek. Levou rukou. Pravou zvedni do výšky ramene.“

Blondýn váhal. Trhalo mu ve tváři. Hledal svou šanci. Jenže žádnou neviděl. Revolver teď mířil přímo na něho. Pomalu levou rukou odepnul opasek, jenž pak spadl na podlahu.

„Teď ty!“ řekl Tyron. Koltem ukázal na Apače. Na podlahu spadl i druhý opasek.

„Marie!“ prohodil Tyron. Pohlédla na něj. V jejích očích se zračilo zoufalství. „Pojď sem!“

Jeho hlas ji probudil. Rukou si přidržela šaty, vstala a vrávoravým krokem zamířila k němu. Podal jí ruku, ale nespouštěl oči z obou mužů. Chytila se jej za ruku a v té chvíli jí selhaly síly. Podlomila se jí kolena a padla na Tyrona. Cítil, jak ho převážila a jak ho přitiskla ke stěně. Na okamžik neměl kontrolu nad koltem.

Oba muži to viděli. To byl okamžik, na který čekali. Jednali ihned. Apač bleskově vytáhl nůž z pochvy ukryté na zádech a vrhl jej po Tyronovi.

Ten strhl Mariu k zemi. Nůž minul jeho hlavu a zabodl se do stěny. Spadl na pravý bok a děvče na něj.

Pravou ruku s koltem si tak přitiskl k podlaze. Strčil do Marie levým loktem a dívka se z něj odvalila. Přitom se obrátil na záda.

Blondýn už měl mezitím svůj revolver v ruce. Klečel vedle svého opasku ležícího na podlaze. Zašklebil se, zvedl ruku a zamířil.

Tyron však vystřelil jako první. Výstřel všechny ohlušil. Blondýn vykřikl, pustil revolver a svalil se na zem.

To však již Tyron neviděl. Vynořil se před ním totiž stín. Někdo mu kopl do ruky. Bolest mu projela rukou až do ramene a on upustil kolt na podlahu.

V následujícím momentu se na něj vrhl Apač. Jeho vlasy padaly Tyronovi do tváře. Chtivé ruce se mu natahovaly po krku. Bránil se levou rukou, pravou nemohl pohnout. Vůbec ji nedokázal ovládat.

A pak pocítil, jak jej sevřely Apačovy ruce, jak mu indián tlačí palci ohryzek. Kopl jej kolenem. Apač zasténal, ale nepustil ho. Těsně nad sebou Tyron uviděl tmavou tvář s černýma očima, jejichž bělma byla zarudlá. Apač na něj cenil zuby. Snažil se Tyronovi zatlačit ohryzek, přičemž se syčením vydechoval mezi zuby. Jeho ruce Tyronovi připadaly jako pařáty.

Tyron se ještě jednou pokusil ho kopnout kolenem. Poté se obrátil na bok.

Uslyšel výkřik a pak náhle zátěž z jeho těla zmizela. Ozval se rachot – odhozená židle. Apač vyskočil jako kočka. Byl však rozhozený. Vrávoral, když kráčel ke zdi. Sahal po noži, jenž byl zabodnutý v rámu dveří. Vytrhl jej a obrátil se.

Jeho obličej byl zkřivený bolestí. Přikrčen, s levou rukou přitlačenou k boku se blížil k Tyronovi, který levou rukou hledal revolver, jenž mu vypadl. Nenašel ho. Když se pokusil vstát, kopl jej Apač do ohryzku. Tyron narazil do zdi a svezl se po ní na podlahu.

Revolver ležel kousek od něj. Viděl ho. Jenže nemohl se k němu do stat. Stál tam totiž Apač s nožem v ruce.

Zaútočil na něj. Tyron ten výpad čekal a vyhnul se mu. Nůž pročísl vzduch těsně před jeho hlavou. Narazil hlavou do zdi. Pokusil se Apače kopnout, ale ten uskočil. Tyron věděl, že svou šanci propásl.

Apač uchopil nůž mezi palcem a ukazováčkem za čepel. Zvedl nůž a chystal se jej vrhnout.

+ + + + +

Něčí ruka chytila Apače za krk a trhla jím. Tmavý, divoký obličej strnul. Apač vycenil zuby a pustil nůž na podlahu.

Art Russell jej pustil a vytáhl z něj šavli. Pak pomohl vstát dívce. Opřela se zády o zeď. Obličej pokrytý stopami bití si skryla v dlaních.

„Víte, co od ní chtěli?“ otázal se Russell. „Vzpomínám si na ně. Patřili s Kellym k Harrisonovým lidem.“

„Vím. Měli z ní vytlouct, kdo jsme. Kelly ji dostal z pevnosti a Apač a Blondýn to z ní měli dostat. Svině.“

Russell zabodl šavli do rámu dveří.

„Bylo to na Harrisonův příkaz,“ řekl. „Harrison o tom musel vědět. To může znamenat jediné: Má v tom prsty. To on je ten muž v pozadí. Jestli má někdo možnost prodávat Apačům pušky, munici, alkohol a další věci, tak jedině on.“

Otočil se a pohlédl na Mariu. Opatrně ji uchopil za ruce a pokusil se jí podívat do tváře. Odvrátila se však, nechtěla, aby ji viděl.

„Marie,“ řekl, „Harrisonovi lidí věděli, kdo jsi. Odkud? Pověděl jim to Bryan?“

Zavrtěla hlavou a pokusila se vytrhnout se mu. On ji však držel pevně do té doby, dokud mu nepohlédla do očí.

„Odkud věděli, kdo jsi?“ opakoval svou otázku.

Její odpor náhle skončil. Ochabla a opřela se o zeď. Do očí jí vhrkly slzy.

„Jeden z nich mě viděl u Apačů,“ prohodila pohnutým hlasem. „A teď mě poznal.“

Russell kývl ke Kellyho lidem.

„Jeden z těch dvou?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou a promnula si oči.

„Nevím, jak se jmenuje. Ale má hrozné, blízko u sebe posazené oči.“

„Kelly!“ řekl Russell. Pustil dívčinu ruku a svlékl si kabát, aby jí jej přehodil přes ramena. Natáhla si jej na prsa a sklonila hlavu, takže jí skoro celý obličej zakrývaly její černé vlasy.

Pak vyšli ven. Bubnování a zpěv utichly. Mezi chatami stály temné postavy. Hleděly na ně.

Nalevo byla kůlna, v níž Tyron omráčil hlídajícího Apače. Pohlédl tam. Apač tam ještě stále ležel obličejem v písku.

Náhle Tyron zahlédl odlesky plamenů od oceli. Věděl, co to je. Rukou vtlačil Russella a dívku, jež vyšli ze dveří za ním, zpátky do stínu.

Pak se vrhl k zemi. Přitom se ozval výstřel a uviděl záblesk z hlavně. Kulka hvízdla nad ním a zaryla se do zdi.

Odvalil se na bok. Druhá kulka mu do tváře vmetla písek. Ozvěna obou výstřelů se nesla vysokými skalami.

Ze stínu kůlny se odlepil stín a utíkal k prvním chatám apačského tábora. Běžel s karabinou u boku a střílel za běhu.

Tyron se odvalil o kus dál. Do místa, kde ležel před chvílí se zaryla do země kulka. Poté stín zmizel za první chatou.

Tyron vyskočil a přikrčen běžel k nejbližší chatě. Padl další výstřel a kulka se zavrtala do dřevěné stěny chatrče. Na okamžik toho muže viděl v záři ohně. Nepoznal ho však. Muž zůstal stát a pálil dál. Apačské ženy se s křikem rozprchly. Další výstřel z karabiny.

Nyní muž utíkal k lasové ohradě, v níž stáli koně Apačů. Podlezl laso a zmizel mezi zvířaty.

S revolverem v ruce se Tyron blížil k ohradě. V mihotavé záři ohně viděl těla koní a jejich lesklé oči. S frkáním se tlačili do rohu. Pokoušeli se utéct, ale marně. Tyron poznal, že muž, který na něj střílel a kterého teď pronásledoval, jim zatarasil východ.

Přikrčil se a přiblížil se k nim až na dosah. Viděl teď před sebou les nohou a kopyt. Pokoušel se mezi nimi rozpoznat obrysy onoho muže. Jenže na to se koně příliš pohybovali.

Náhle laso obepínající ohradu spadlo k zemi. Tyron uslyšel výkřik následovaný dvěma výstřely. Koně se rozutekli.

Země se rozechvěla pod jejich kopyty. Zvířili oblaka prachu, která se nyní vznášela nad jejich zdviženými hlavami a lesknoucími se hřbety. Jeden pinto běžel na kraji stáda po táborové ulici. Na jeho hřbetu Tyron uviděl holínku a na jeho krku ruku držící se za hřívu.

Zvedl kolt a vypálil. Zvíře se zřítilo k zemi. Kopyty bilo kolem sebe.

Tyron viděl, jak muž, který na něm visel, byl odmrštěn a přistál na všechny čtyři. Bleskurychle se odplazil tam, kde ležela jeho karabina. Když se obrátil, aby ji nabil, osvítila zář plamenů jeho tvář. Byl to Kelly.

Tato jediná sekunda Tyronovi stačila, aby ho poznal. Poté na něj klečící Kelly dvakrát vystřelil.

Tyron se vrhl k zemi. Kelly vypálil ještě jednou, načež karabinu odhodil. Vstal, pravou rukou se chytil hřívy kolem běžícího koně a vyskočil na něj.

Art Russell slyšel výstřely, když s Marií vyšel z domu. Viděl koně běžící přes ohniště. Od jejich kopyt létaly jiskry. Mezi uhašenými ohni se objevili vojáci.

Šlo o jednoho poručíka a pět vojáků. V ruce držel revolver. Jeho tvář ozářil jeden neuhasený apačský oheň.

„Co se děje?“ křičel.

Vojáci stáli za ním s karabinami namířenými na apačský tábor, kde se kolem chat pohybovaly temné postavy, snažící se pochytat a přivést zpátky do ohrady koně, kteří se rozutekli kolem.

Russell kývl k domku, z něhož vyšel.

„Běžte se tam podívat a uvidíte to sám.“

Poručík vykopl dveře a zmizel v chodbě.

Russell k sobě tiskl Marii. Po jedné minutě a poté, co střelba v apačském táboře utichla, se poručík vrátil.

Stále měl v ruce kolt. Mířil na Russella. Natáhl levou ruku a zvolal: „Vaši zbraň!“

Russell na něj pohlédl. Poručík byl mladík se světlým knírkem. Tu se ozvalo cvaknutí úderníku karabiny. Russell se ohlédl. Byl obklopen vojáky, kteří nyní mířili na něj.

Pohrdavě se usmál, když si sahal pod košili a vytahoval revolver.

+ + + + +

Petrolejová lampa vrhala na stěnu matné světlo. Stíny mužů, které se díky mihotavému plamenu podivně hýbaly na zdi, byly obludně velké.

Art Russell stál uprostřed s kabátem kolem ramen. Zpod hluboko do čela posazeného klobouku sledoval svýma chladnýma modrýma očima Stuarta, který seděl za stolem.

„Co jste čekal jiného, majore? Znám lidi jeho sorty, popadne je amok, jakmile uvidí Apače. Co můžete čekat od lovce skalpů?“

Hlas vycházel ze zadní části místnosti. Russell se otočil. U dveří tam stál Harrison. V jeho očích se jiskřilo.

Stuart však z Russella nespouštěl oči, jakoby Harrisonova slova neslyšel. Z výrazu jeho tváře se nedalo nic vyčíst, pouze oči prozrazovaly, co se za touto maskou odehrává.

„Zabil jste ty muže?“ otázal se. Jeho hlas zněl klidně a jaksi neutrálně.

Russell smekl klobouk a dal si jej pod paži.

„Majore Stuarte, já nedokážu přihlížet, když Apač bičuje bílou ženu!“

„To byl jediný důvod?“

Russell na chvíli pohlédl na Harrisona, ale pak se zase vrátil ke Stuartovi.

„Neměl jsem jinou možnost. Musel jsem je zabít, jinak by oni oddělali mne.“

„Té ženě se zas tak moc nestalo,“ prohodil Harrison. „Nevím, co se tam dělo předtím. Vím ale, že dva moji muži jsou mrtví a že jeden apačský seržant byl zraněn. Majore, Apači reagují po svém, když je někdo z nich zavražděn. Majore Stuarte…“ Harrison nyní zvýšil hlas, „když necháte zastřelit Apače, protože opilí tiswinem zabili vaše muže, tak nechejte zastřelit i tohoto chlapa. Apači nenávidí lovce skalpů jako nic na světě. Vědí, že to jsou zabijáci. Za to, co tento muž udělal, by byl indián pověšen nebo zastřelen.“

Stuart pohlédl na Russella.

„Jestli chcete něco říct, tak to řekněte teď, než vás nechám přivázat na kolo. Na něm zůstanete, dokud se nerozhodnu, jak vás potrestám. A to může trvat dlouho.“

„Nemám, co bych řekl, majore Stuarte.“

Russell upřeně hleděl na jeden bod na protilehlé zdi.

„Myslel jsem si, že jste chytřejší,“ podotkl Stuart. Pak dal poručíkovi, jenž stál se dvěma vojáky u dveří, znamení. „Odveďte ho ven a přivažte ho ke kolu.“

Kolo stálo na kraji execírplacu. Jednalo se o velké kolo od vozu se silnými paprsky. Řetězem bylo připevněno ke kůlu.

Russell stál opřen zády o náboj kola, s rukama roztaženýma a přivázanýma k paprskům. Řemínky se mu zařezávaly do zápěstí.

Věděl, že opravdové mučení začne, až vyjde slunce. Dokud byla tma a vanul vítr, dalo se to vydržet. Věděl však také, že večer, až slunce zajde a až bude na řemíncích bezvládně viset, nebude schopný otevřít oči. Možná mu chrstnou do obličeje vědro vody. Možná ho tam nechají viset.

Hleděl do temnoty. Měsíc již zapadl. Obloha připomínala chladnou ocel. Zaklonil hlavu a zavřel oči. Čekal na něco, nevěděl na co. Když však uslyšel kroky, byl si jist, že se dočkal. Pootevřel oči, aniž by pohnul hlavou.

Ze tmy se vynořila vysoká postava zahalená do kabátu a zůstala stát před ním.

„Russelle!“

Art Russell se nepohnul. Někdo se rukou dotkl jeho obličeje.

Otevřel ústa a řekl: „Slyším vás, majore Stuarte. Jsem vzhůru.“

„Vím, že jste vzhůru,“ odpověděl Stuart. „Na kole nikdo nespí, jedině kdyby ztratil vědomí. Ale to ještě není váš případ, Russelle. Na to dojde, až začne pálit slunce. Pak už nebudete schopný stát.“

„Přišel jste jenom kvůli tomu, abyste mi to řekl?“ opáčil Russell.

„Ne. Chci vědět, proč jste zabil ty muže.“

„Nemám, co bych řekl, sire.“

„Russelle, uvědomujete si, že na mém slově záleží, jestli vás zítra ráno zastřelí?“

Art Russell zaklonil hlavu a zavřel oči.

„Proč jste zabil?“ naléhal Stuart.

„Majore,“ řakl tiše Russel, „moje žena padla živá do rukou Apačů. Vy víte, co Apači bílým ženám dělají. Zastřelili ji kulkou z armádní karabiny. Chci dostat toho muže, který jim tu zbraň prodal.“

„A víte, kde ho hledat?“

Russell si povzdechl. „Nemám, co bych řekl.“

„Chcete, abych vás nechal zastřelit? Russelle, já to myslím vážně. Nechám vás postavit ke zdi.“

„Majore, ten blondýn a ten Apač z té dívky chtěli něco dostat. Bičem. Chtěli vědět, kdo zničil ten náklad karabin, nábojů a whisky, který byl určen pro jednu apačskou bandu za hranicemi.“

„A kdo jej zničil?“

„Já.“

Stuart si přitáhl kabát.

Studený severák sílil. Nad execírplacem se vznášela oblaka zvířeného prachu.

„Myslíte, že ti muži, které jste zabil, prodávali Apačům zbraně?“

Russell neodpověděl.

Stuart ho chytil za bradu a přinutil jej, aby se mu podíval do očí.

„Poslouchejte, Russelle,“ zavrčel. „Nejsou žádní svědci, kteří by dokázali, že ti muži, které jste zabil, mají něco společného s obchodem se zbraněmi. Harrison vás chce vidět u zdi. Budete odvázán…“

„…abych mohl být při východu slunce zastřelen,“ dokončil Russell větu.

Sevření Stuartovy ruky zesílilo. Palcem a ukazováčkem se zaryl Russellovi do tváře.

„Mohu vás nechat zastřelit. Ale neudělám to. Musíte mi najít Joaquina. Za to dostanete život – a muže, kterého hledáte. Možná je to Harrison, možná ne. Dám vám i jeho život. Dám vám ho, abyste ho mohl zabít. To je velkorysý dar. Dva životy za jeden – za Joaquinův. Budete na tom kole dvacet čtyři hodin, pak se postarám o to, abyste mohl z Fort Cummings odjet. Chci Joaquina. Musím ho dostat.“

+ + + + +

Tyron se vrátil za svítání. Přes levé rameno měl přehozené sedlo typu McClellan, přes pravé uzdu. Kráčel pomalu. Od holínek až po klobouk byl pokryt prachem.

Zastavil se před kolem. Russellův obličej byl zpocený, přestože slunce ještě nevyšlo. Jeho tvář byla strhaná. Oči měl podlité krví.

„Utekl vám, Youngu,“ procedil mezi zuby. „Nedostal jste ho.“

„Proč vás přivázali ke kolu?“ opáčil Tyron otázkou.

Russell zaskřípal zuby. „Kdybych nebyl přivázaný ke kolu, stál byste při východu slunce se zavázanýma očima u zdi. Nechal by vás popra vit. Youngu, nejste pro Stuarta tak cenný, jako já. Nechal by vás zastřelit. Nemáte vodu?“

Tyron hodil sedlo a uzdu na zem, otevřel kůží obalenou láhev a přiložil ji Russellovi k ústům. Viděl, jak Russell hltavě pije, jak mu voda teče po bradě. Poté odvrátil hlavu na znamení, že se už napil dost.

„Budu tu viset dvacet čtyři hodin. Nestarejte se o mě, Youngu. Nechoďte sem. Až slunce zapadne, budu naživu. Postarejte se o Harrisona.“

Tyron zazátkoval láhev. „Russelle,“ prohodil, „ten muž, kterého jsem pronásledoval, byl Kelly.“

„Věděl jsem to,“ opáčil Russell. „Postarejte se, ať se to dozví děvčata v kantýně. Řekněte to Marii. Ať to povypráví ostatním. Lidé se musí dozvědět, kdo je Harrison. Jsem přesvědčen, že to on stojí za obchodem se zbraněmi. Nikdo jiný nemá přes ,spřátelené’ Apače tak dobré spojení na Joaquinovu bandu a ostatní hordy v horách. Musíme Harrisona přimět k tomu, aby něco udělal.“

„Russelle, víte, co vás čeká, když budete celý den na slunci?“

„Vím, že to bude hrozné. Ale neumřu. Nemůžu umřít. Nestarejte se o mě. Já to přežiju. Stuart mi to slíbil.“

„A co když ten slib nedodrží?“

„Dodrží. Jeho nenávist je mým spolehlivým spojencem. Nenechá mě umřít. Potřebuje mě. Vím, že by pro mě nepohnul ani prstem. Ale teď mě potřebuje. Běžte. A nepřibližujte se ke mně. dokud nezajde slunce.“

Tyron přikývl, pak vzal sedlo a uzdu a vydal se ke kantýně. Neohlížel se. V kantýně nebyl nikdo, kromě Bryana, jenž seděl u jednoho kulatého, špinavého stolu. Pojídal pečené maso s cibulí. Kantýnou se nesla vůně pečínky.

Bryan se otočil na židli, když uslyšel kroky. Krátce na Tyrona pohlédl. Poté se opět sklonil nad pánev a pokračoval v hodování. Chlebem vytíral sádlo na okraji pánve. Nestydatě přitom mlaskal.

Tyron hodil sedlo a uzdu k pultu, sáhl do kapsy a vytáhl zlatou desetidolarovou minci.

„Přišel jsem o koně. Byl to malý, vychrtlý hnědák. Patřil tu někomu. Sedlo a uzdu jsem donesl. Víc jak deset dolarů ta herka nestála.“

Hodil minci na pult, vzal si sklenici a láhev a nalil si whisky.

Bryan nerušeně jedl dál, jakoby Tyronova slova vůbec nevnímal. Vypadalo to, že teprve vstal, neboť měl ospalé oči.

„Kde je to děvče? Kde je Maria?“ zeptal se Tyron a se sklenicí v ruce se posadil naproti Bryanovi. Druhou ruku položil na opěradlo.

„Ještě spí,“ odpověděl Bryan a sáhl po hrnku s kávou. Tyron ho bleskurychle chytil za zápěstí. Držel ho pevně.

„Chci vědět, kde je,“ zvýšil hlas.

Bryan přestal žvýkat a kývl ke dveřím.

„Běžte tam,“ zamumlal. „První dveře na pravé straně.“

Tyron ho pustil. Pak vypil půl sklenice whisky, vstal, položil sklenici na stůl a šel do dveří vedoucích do krátké chodby.

Chvíli stál přede dveřmi pokoje, jež mu Bryan označil, poté pomalu otočil mosaznou klikou a otevřel dveře.

+ + + + +

Dívka ležela na zádech na posteli. Měla rozpuštěné vlasy. Pod tenkou dekou se rýsovalo její tělo. Spala. Na jejím obličeji byly vidět známky bití, hnědé a modré skvrny.

„Marie!“

Tyron se jí dotkl ramene schovaného pod dekou, jež jí sahala až po bradu. Dívka pootevřela oči a pohlédla na něj. Nevěděl, zda ho poznala. Sedl si proto na kraj postele.

„Jsi schopná si zapamatovat, co ti teď povím?“ otázal se.

Otevřela oči, jakoby mu tak chtěla dát na srozuměnou, že je vzhůru. Zůstala ležet pod dekou. Pouze její oči sledovaly každý jeho pohýb, jakoby jedině ony byly ještě živé.

„Je mezi dívkami, se kterými pracuješ, některá, která zná Harrisona lépe než ostatní?“ otázal se.

Zdálo se, že přemýšlí. Poté otevřela ústa a řekla: „Rachel.“

„Dobře. Poslouchej! Až s ní budeš mluvit, tak jí řekni, že Russell a já víme, že ten muž, kterého jsem minulou noc pronásledoval, byl Kelly.“

Chtěla něco odvětit, ale zarazil ji nějaký šramot. Tyron se otočil. Ve dveřích stál Bryan. Svou podsaditou postavou je téměř celé vyplnil. Těkal pohledem mezi Marií, která se opřela o lokty, a Tyronem. Ten pohled byl výmluvný.

Tyron na Marii kývl. Vstal a vrátil se zpátky do kantýny, kde dopil zbytek whisky. Ta mu vždycky pomohla, když měl do činěním s něčím zlým.

+ + + + +

Slunce pálilo. Vzduch nad execírplacem se tetelil a v barácích stojících podél valů vládlo dusno. Jediný, komu to vyhovovalo, byly mouchy.

Když slunce vystoupalo do nadhlavníku, Art Russell se zhroutil. Bezvládně visel na řemíncích a jeho hlava byla skloněná.

Jeden voják, který nosil vodu ke stájím, šel od pasu nahý, pouze v kšandách, přes execírplac. Přinesl vědro vody a chrstl jej Russellovi do tváře.

Russell zasténal a pokusil se zvednout hlavu. Voda mu stékala do očí.

Pak jakoby skrze mlhu před sebou spatřil postavu jednoho muže. Trvalo několik vteřin než jeho mozek pochopil, co se děje.

„Jak se vám líbí na kole, Russelle?“

Art Russell se přinutil zvednout hlavu. Nezřetelně před sebou viděl Harrisonovu tvář.

Harrison stál dva kroky od něj. Měl kabát přehozený přes rameno a palce měl strčené v rukávech své hedvábné vesty. Pohrdlivě se usmíval. V jeho černých očích Russell viděl ďábelské jiskry.

„Já to přežiju,“ zasténal Russell. Z posledních sil se přinutil držet hlavu nahoře, aby mohl Harrisonovi opětovat pohled.

„Jestli to přežiješ, tak jen proto, aby tě později postavili před popravčí četu. Nic jiného tě nečeká.“

„Harrisone, já to přežiju. A i kdyby to mělo mít jen jediný smysl tak proto, abych tě oddělal.“

Tvář indiánského agenta na chvíli ztuhla. Zkoumavě hleděl na toho mučeného muže, který z posledních sil dokázal odporovat, který bojoval proti své slabosti, jež mu hrozila podlomit nohy. Na okamžik Harrison znejistěl, poté se však opět arogantně usmál.

„Vy to nepřežijete, Russelle!“ řekl. „O to už se postarám!“ Russell se pokusil mu plivnout do tváře. Jeho tělo však bylo natolik vysušené sluncem, že nenašel dost slin. Pouze se mu udělala pěna v koutcích úst. Pak se opět zhroutil. Brada mu padla na prsa. Zasténal.

Harrison jej pozoroval se stejným výrazem v očích, jaký mají vlci, když před nimi stojí bezmocná oběť, jež už nemůže uniknout.

„Skončil jste. Prakticky jste už teď mrtvý, Russelle. Skoro mám s vámi soucit. Ale kdo by měl soucit s hadem, kterého musí zabít? Myslel jste si, že se mi můžete postavit do cesty, Russelle. Teď vás rozdrtím. Vyřídím vás. Dnešek ale ještě strávíte na kole. Trpte, Russelle. Trpte, dokud budete moct, neboť trpět znamená žít. Jenom ten, kdo žije, může cítit bolest. Mrtvý už žádnou bolest necítí.“

Russell se přinutil stát na nohou, aby zmírnil ostrou bolest v ramenech, která vystřelovala do celého těla, jakmile celá jeho váha visela pouze na rukou. Nohy se mu třásly. Obličej, mokrý od potu a vody, obrátil k Harrisonovi. Bojoval o to, aby něco řekl.

„Co vám přinesl ten váš špinavý kšeft, Harrisone? Co máte z krve žen a dětí?“

Harrison jej udeřil hřbetem ruky do obličeje. Russellovi se podlomila kolena a opět se zhroutil. Tentokrát to trvalo déle, než zase dokázal vstát. Cítil chuť vlastní krve ve vyprahlých ústech. Pokusil se odplivnout, ale nepodařilo se mu to. Krev mu tekla po bradě.

„Ani to mě nezabije,“ zamumlal. „Vím, kdo jste, Harrisone. Myslím, že jsem to věděl od začátku. Jestli mě chcete oddělat, tak to udělejte rychle. Až budu mít volné ruce, tak k tomu už nebudete mít příležitost.“

„Vy ale už nikdy nebudete mít volné ruce, Russelle. Jste pro mě příliš nebezpečný. Nemůžu si dovolit svého soupeře podcenit. Bylo by pro vás lepší, kdybyste nikdy do Fort Cummings nepřišel. Musím vás odklidit z cesty. Ne proto, že bych z vás měl strach, Russelle. Ale mohla by vám pomoci nějaká náhoda. A to nechci. Proto vás vyřídím, dokud nemáte volné ruce.“

Russell zvedl hlavu, ale neodpověděl. Díval se na šklebící se Harrisonův obličej a jeho řemínky svázané ruce se vzepjaly, jako by ho chtěl chytit. Harrison to viděl. Zasmál se.

„Jste hlupák, Russelle,“ řekl.

Russell chtěl něco odpovědět, ale nohy mu vypověděly poslušnost. Opět visel na řemíncích. Harrison se přestal usmívat. Vzal Russella za vlasy a zvedl mu hlavu. Russell měl zsinalý obličej, jemuž vévodily černé kruhy pod očima. Již neotevřel oči, takže ho Harrison zase pustil. Obrátil se a pomalu se vydal přes execírplac.

Po několika krocích se zastavil, vytáhl z kapsy kabátu tenký, černý doutník, ukousl mu špičku, vyplivl ji a zapálil si.

Odhodil hořící sirku a pohlédl ke kantýně. Spatřil zde Tyrona Younga, který se zády opíral o rám dveří s rukama na revolverovém opasku. Díval se na něj.

Harrison zašlápl sirku a tiše řekl: „Ty jsi další na řadě. Jenom počkej, však se dočkáš.“ Pak se otočil a rázně odešel branou ven z pevnosti.

+ + + + +

Když se slunce sklánělo k obzoru, osvěžili Russella dalším vědrem vody. Už se však nehýbal. Jeho tělo viselo s roztaženýma rukama na kole. Slunce vrhalo na vyschlou zem dlouhé stíny.

Pak se setmělo. V pevnosti se rozhořely desítky luceren, pochodní a svíček.

Tyron stál za úzkým oknem kantýny. Russella a kolo, k němuž byl přivázán, neviděl.

Kantýna byla prázdná až na něj, Bryana a děvčata. U stolů sedělo pět dívek. Maria si vybrala u ten, jenž sousedil s tím, o který se opíral Tyron. Hrála si s kartami. Myšlenkami však byla u muže přivázaného ke kolu.

Většina dívek oplývala krásou. Byly však tak silně napudrované a nalíčené, že jejich tváře působily ve světle petrolejek skoro dřevěně. Tyron se jim nevěnoval.

„Jsem zvědavá, jestli Morton přivede toho uprchlého vězně živého,“ prohodilo jedno z děvčat.

„To by bylo poprvé,“ poznamenal Bryan, jenž čistil sklenice u pultu. „Oddělá ho – tak jako všechny.“

„Nechci mít s mužem, jako je Morton, nic společného,“ dodala další dívka. „Mám vždycky, když se ke mně jenom přiblíží, takový divný pocit, jako bych se měla dotknout mrtvé ryby.“

Bryan dočistil sklenice a řekl: „Můžeš být klidná. Morton se o tebe ani o jiná děvčata nezajímá. Jeho milenkou je válka. Potřebuje ji, protože mu dává možnost zabíjet.“

„Radši o něm nemluvme,“ chtěla ukončit diskusi na toto téma další dívka.

Její sousedka se však usmála a prohodila: „Řekla bych, že ze všech mužů, kteří tu v těch zdech musí žít, je jediný, kdo je tu šťastný.“ A pak hořce dodala: „Jestli je teda vůbec schopný cítit štěstí jako každý jiný člověk, když zrovna nikoho nehoní.“

Dál Tyron neposlouchal. Vyšel ven. Bryan se za ním díval. Tyron si stoupl do výklenku, kam nedosahovalo světlo lampy.

Pak se pomalu vydal kolem stájí a palisád. Pečlivě se vyhýbal osvětleným místům. Po dřevěných schodech vyšel ke skále na severním křídle pevnosti. Držel se ve stínu, kde ho patrolující vojáci nemohli vidět.

Pod skálou stál Harrisonův domek. Osvětlovala ho louč v držáku ve stěně. Před domem stál Murphyho povoz, jehož plachta byla na jedné straně vytažena. Světlo pochodně však nestačilo na to, aby mohl vidět, co se tam dole děje.

Neslyšně sešel zpátky a zamířil ke stájím, odkud se ozývalo tlumené odfrkávání koní. Čas od času některý z nich kopl do dřevěné přepážky. Měsíc zašel, takže až na svit hvězd panovala tma.

Nejasně viděl Russellovo zhroucené tělo na kole. Stál nyní v tmavém rohu mezi palisádou a zděnou hradbou, jež zajišťovala jižní křídlo pevnosti.

Naslouchal. Kromě rytmických kroků stráží na hradbách však bylo slyšet jen skučení větru.

Pravou rukou si nahmatal nůž v holínce. Tu se zarazil. Neslyšně, jako noční pták, se ze stínu brány odlepila temná postava, zastavila se a mávla pravou rukou. Cosi se zalesklo.

Tyron vytáhl nůž a chytil ho palcem a ukazováčkem za špičku.

+ + + + +

Šramot probudil Arta Russella z jeho otupělosti. Zvedl hlavu. „Youngu?“

Někdo mu přiložil ruku na ústa.

„Jsem tady,“ zašeptal mu neznámý do ucha. „Buďte tiše, Russelle.“

Ocelová čepel nože se dotkla Russelových zápěstí a kožené řemínky odpadly. Russell se zhroutil ke kůlu, ke kterému bylo kolo připevněno.

Tyron si strčil nůž do holínky, chytil Russella pod rameno a pomohl mu na nohy. Když se otočili, padl Russelův pohled na tělo, jež leželo v prachu dva kroky za kolem. Vedle natažené pravé ruky, jejíž prsty byly zabořené do písku, viděl lesknoucí se čepel nože.

„Apač,“ řekl Tyron Russellovi do ucha. „Někdo nechce, abyste to mučení přežil. Nemám tušení, jak se mohl dostat přes hradby.“

„Tak Harrison to myslel vážně,“ zasípal Russell, zatímco Tyron mu pomohl přijít až ke studni vedle brány. Russell padl na kolena a ponořil obličej do vody. Po chvíli jej vynořil a opřel se dřevěný žlab. Tak tam chvíli seděl a oddechoval.

Když zvedl hlavu, jeho první slova byla: „Musíme pryč. Potřebujeme ale koně.“

„Koně stojí za pevností,“ opáčil Tyron. „Přivedl jsem je do apačského tábora. U Harrisona se něco děje. Neviděl jsem ale přesně, co. Vypadalo to, jakoby nakládali povoz.“

„Zneklidněl,“ řekl Russell a odhrnul si mokré vlasy z čela. „Chce své pušky odvést co nejrychleji, dokud se mu kolem krku nestáhne smyčka. Proto mě chtěl odkrouhnout.“

Tyron si sáhl pod svůj mackinawský kabát a vytáhl revolver. Podal jej Russellovi.

„To jsem koupil za pár dolarů od Bryana,“ poznamenal. „Vaše karabina už je v sedlovém pouzdře.“

Russell si vzal kolt a strčil si ho pod košili. „Teď zbývá jediné. Musíme pryč. Dejte mi ještě pár minut čas.“

Nabral si do dlaní vodu ze žlabu a napil se. Poté si mokrou rukou přejel po obličeji.

„Řekl jsem, že nemůžu zemřít, dokud neudělám všechno, co musím.“

Opřel se o kraj studny a postavil se.

„Když jsem visel na kole, měl jsem dost času přemýšlet o cestě.“

U Harrisonova domku pod severním křídlem pevnosti již povoz nestál. Koleje však byly v prachu ještě stále vidět. Vedly na jih.

Oba osedlaní koně stáli poblíž jedné odlehlé chaty na kraji apačského tábora. Russell poplácal pažbu své karabiny, poté ohmatal rukojeť kavaleristické šavle, odvázal uzdu a vyhoupl se do sedla. Jeli zpátky k domku. Zatímco Tyron držel koně, rozkopl Russell dveře a vešel dovnitř.

S revolverem v pravé ruce a petrolejovou lampou v levé prohledával místnosti. Byly prázdné. Postavil lucernu na stůl, stáhl knot, až plamen zhasl, a odešel.

„Utekl,“ zamumlal, když lezl do sedla. „Ale já ho najdu.“

Pobodl koně do slabin a cvalem vyrazil vpřed.

+ + + + +

Ráno se oznamovalo šedým pásem nad východním obzorem. Vítr ustal a prach zvířený nočním severákem se usadil. Pošmourné ráno nemohlo rozhodně nikomu dodat optimistickou náladu.

Tyron odpočíval na okraji napajedla. Hnědák stál se skloněnou hlavou vedle něj a pil ze žlabu.

Russell seděl opodál na mohutném balvanu a pohrával si s bandaskou zavěšenou na řemínku.

„Čím dál pojedeme do hor, tím těžší bude sledovat stopy vozu,“ prohodil. „Možná by pro vás bylo lepší, kdybyste se vrátil, Youngu. Víte, co se stane, jestli padneme Apačům do rukou.“ Tyron vstal.

„Ano, vím to,“ řekl a popleskal hnědáka po hrudi.

„Už jednou jsem vám řekl, že mi nejste nic dlužen,“ podotkl Russell tichým hlasem.

Vstal a šel ke svému koni, aby tam pověsil bandasku na hrušku sedla.

„Jeďme dál,“ dodal. „Ten povoz má velký náskok. Není potřeba se zdržovat a…“

Russell náhle umlkl. Tyron se k němu obrátil. Russell stál s rukou na hrušce a jednou nohou ve třmenu a nehnutě hleděl na oblohu, po níž pluly šedé, kupovité mraky. Pod nimi kroužily tmavé body.

„Supi!“ řekl Russell a vyšvihl se do sedla.

Vyjeli od napajedla a vydali se po podlouhlém hřebeni. Keře chrastily pod kopyty koní. Sledovali vyschlé koryto plné křemenných valounů.

Přijeli až ke skupině vysokých stromů, za nimiž se zvedal nahnědlý kopec. Měkká půda tlumila dusot kopyt. Projeli kolem stromů a zamířili ke kopci. Tyron odjel kousek bokem. Nevěděl, co za výšinou je, takže bylo lepší, když nejeli příliš blízko sebe.

Palcem natáhl úderník. Poté zastavil vedle Russellova appaloosy a pohlédl do údolí, jež se rozprostíralo pod kopcem. Teď už věděl, proč tam krouží supi.

+ + + + +

Muž ležel na zemi. Ruce a nohy měl přivázané ke dvěma stopu vysokým kůlům. Řemeny, jimiž byly svázány jeho zápěstí a kotníky, byly dostatečně dlouhé na to, aby mu povolily určitý pohyb, ale ne zase tak, aby mu daly příležitost se osvobodit.

Když uslyšel frkání koní, zvedl hlavu. Jeho tvář se přitom pohybu zkřivila vypětím. Náhle sebou trhl. Cosi ho přitáhlo těsněji ke kůlu, k němuž byly přivázané jeho nohy.

Tyron Young zůstal v sedle. Pouze Russell sesedl. Chladně pohlédl na spoutaného muže.

„No, Kelly?“ prohodil.

Kelly k němu vzhlédl. Jeho obličej byl ztrhaný a zpocený a přidušeně dýchal.

Russell uviděl srolované tělo chřestýše, jehož ocas byl přivázaný koženým řemínkem ke stejnému kůlu, jako Kellyho nohy.

Cosi opět trhlo Kellyho tělem a přitáhlo ho to blíž hadovi.

Kellyho nohy byly svázány řemeny z mokré syrové kůže, která vysychala a tak se stahovala. Jeho nohy se pomalu, ale jistě přibližovaly k chřestýši, který ležel stočený pod kůlem.

Kellyho ruce svíraly vyschlé řemeny, jimiž byly svázané. Pokoušel se tak udržet ve stejné vzdálenosti od hada. Řemeny na nohou jej však k němu nemilosrdně přitahovaly. Zatímco sebou škubal, hleděl na Russella. Po tváři mu tekly krůpěje potu.

„Odřežte ho, Russelle,“ řekl Tyron, jenž pohlédl od ztrhané Kellyho tváře na šedé klubko pod kůlem. Jeho ruka sjela ze sedlové hrušky na pažbu koltu. Než však stačil zbraň vytáhnout z pouzdra, chytil ho Russell za zápěstí. Jeho stisk byl ocelově pevný.

„Ne,“ řekl Russell tichým hlasem, „to by bylo příliš jednoduché. Nestarejte se o něj. Jestli se na to nemůžete dívat, tak jeďte zpátky na výšinu a postarejte se, ať nás nikdo neruší.“

Vtlačil Tyronovu pravici dolů a revolver vklouzl zpět do pouzdra.

Kelly sebou opět trhl. Opět se posunul k hadovi. Bylo slyšet šramocení písku, jak tah vysušované kůže smýkal s jeho tělem. Pokusil se zvednout hlavu.

Russell ho chytil za vlasy a natočil mu ji k hadovi.

„Podívej se, Kelly. Dobře se na něho podívej. Ví, že jeho čas přijde. Čeká, Kelly. Kolik času si myslíš, že uběhne, než dosáhne na tvé nohy? Podívej se na jeho oči. Jsou studené, bez nějakého citu. To jsou oči smrti.“

Pak jeho hlavu natočil na sebe.

„Kde je Harrison?“ procedil mezi zuby.

Kelly zavřel oči. Kromě zasténání se však z jeho úst nevydral žádný další zvuk.

Russell vstal. „Jak chceš,“ prohodil. „Počkám, až na tebe had dosáhne. Chci vidět, jak zemřeš, Kelly.“

S krátkým trhnutím se řemeny opět stáhly. Kellyho hubené tělo bylo smýkáno pískem. Bez mrknutí oka Russell pozoroval muže, jehož obličej byl ztrhaný děsem a vypětím, když se pokoušel odolávat tahu.

„Ty řemeny jsou z dobré kůže, ty nepřetrhneš,“ komentoval jeho úsilí. „Hm, už to asi moc dlouho trvat nebude.“

Kelly obrátil hlavu. Měl rozšířené panenky a po bradě mu tekly sliny. Vzepjal se a trhl řemeny, jež ho však pevně držely dál. Jeho tvář byla zalitá potem.

„Co chceš vědět, Russelle?“

„Chci vědět, kde je Harrison. Jeho život je cenou za tvůj život, Kelly.“

Kelly zvedl hlavu, aby mohl vidět hada. Neubránil se tomu, že se mu rozechvěly rty.

„Jel zpátky,“ zasténal. „Vůz jel dál bez něho. Když mě tu přivázali, jeli zpátky společně s Rikerem.“

„Lžeš, Kelly,“ řekl Russell a hrál si v dlani s doutníkem. „Lžeš, abys získal pár hodin života. Harrison by se nikdy nevrátil.“

Kelly zanaříkal. „Je to pravda, Russelle! Nemám žádný důvod, proč bych měl umřít kvůli Harrisonovi!“

„Chtěl tě oddělat,“ řekl Russell. „Věděl jsi příliš mnoho o jeho kšeftech. To děvče tě vidělo s Joaquinovu bandou. Tím ses pro něj stal nevypočitatelným rizikem, které si nemohl dovolit. Proto tě musel takto oddělat.“

Kelly na něj pohlédl. V jeho potem zalité tváři cukalo. Jeho tělo se znovu o pár coulů posunulo k chřestýši.

„Co bylo ve voze, který Harrisonovi lidé vezli do hor?“ zeptal se Russell.

Kelly zavřel oči. Zhluboka se nadechl a zasténal.

„Karabiny,“ odpověděl. „Padesát karabin. K tomu dva tisíce nábojů. To je vše, co vím. Ty zbraně a munice jsou určené pro Joaquinovu bandu.“

„Ve Fort Cummings tě pověsí,“ řekl Russell. „Můžeš si vybrat, jak chceš zemřít. Se zavázanýma očima na oprátce, nebo tady.“

„Ne!“ vykřikl Kelly. Křečovitě sevřel kožené řemeny, jimiž měl svázány ruce a vzepjal se.

„Tak chcípneš na šibenici!“ zvolal Russell. Vytáhl revolver a vypálil. Hadí tělo sebou škublo před Kellyho holínkami v písku.

Russell si strčil revolver pod košili a z kapsy vytáhl zavírací nůž.

+ + + + +

Dokonce i skály jako by se krčily před nemilosrdnými slunečními paprsky. Russell jel mlčky vedle Tyrona. Od té doby, co vyrazili směrem zpátky, mezi nimi nepadlo ani slovo. Zdálo se, že Russell je myšlenkami někde hodně daleko. Jeho pohled byl upřen na vrávorající postavu, jež se vlekla dvacet yardů za nimi.

Kelly byl na konci svých sil. Byl vyřízený a věděl to. Přesto s otupělým výrazem ve tváři schlíple pochodoval dál. Nejprve odhodil klobouk, potom kabát a nakonec opasek s prázdnými pouzdry.

Jeho tvář byla pokryta prachem a potem, který ho pálil v očích. Ruce mu bezvládně visely při těle, jakoby se jednalo o nějaké vycpaniny. Měl otevřená ústa a těžce dýchal.

Byl na konci. Věděl, že už dál nemůže. Neměl už dost sil. Zároveň však věděl, že když nebude moct dál, Russell ho oddělá. Věděl, že ho Russell nenávidí. Proto byl rozhodnut plazit se po čtyřech, pokud se neudrží na nohou.

Přivřel oči, jak nejvíce mohl, a kráčel dál, jakoby se prodíral hlubokým sněhem. Jeho rty byly vyschlé a rozpukané.

„Je na konci, Russelle,“ řekl Tyron. „Jestli ho chcete dostat do Fort Cummings živého, tak byste ho neměl dál hnát. Zabil byste ho.“

„Bude žít, když dorazíme do Fort Cummings,“ prohodil Russell, aniž by odpoutal od Kellyho zrak. „Strach ho udrží při životě. Jenom se kvůli němu nerozbrečte. On by s vámi také neměl soucit. Soucit můžete mít s koněm, když ho musíte zastřelit. Ale ne s parchantem, jako je on.“

Muž před nimi zavrávoral a zhroutil se do prachu. Russell za stavil svého koně a chytil za uzdu i Tyronova kentuckyho, neboť Tyron chtěl pokračovat dál.

Kelly se opřel o loket a otočil hlavu. Napolo zavřenýma očima pohlédl na Russella, načež pokračoval dál po čtyřech tak rychle, jak jen mohl. Po několika yardech dokázal vstát a tak mohl jít dál. Nyní již kráčel se zavřenýma očima. Měl zakloněnou hlavu a otevřená ústa.

„Dál!“ zvolal Russell a povolil svému koni uzdu.

Když bylo slunce v zenitu, jeli po kamenitém hřebeni. Tu se před nimi zaleskla vodní hladina. Potok. Kellymu musela tekoucí voda připomínat diamanty.

Vykřikl a jal se utíkat ze svahu k potoku. Přitom zakopl o kořeny a padl na obličej. Jako posedlý vytrhl nohu, jež mu zapadla mezi kořeny, a plazil se dál, až konečně dosáhl na onu životodárnou tekutinu. V kleče se zapřel rukama o dva balvany a ponořil hlavu do vody.

Tyron sesedl ze svého hnědáka a pustil ho k vodě. Sám vlezl do potoka, nabral si vodu do svého plochého texaského klobouku a omyl si prach a pot ze tváře. Pak se napil. Voda byla studená a měla železitou příchuť.

Russell stál vedle něj. Sklonil se, aby se napil, přičemž mu z rozepnuté košile trčela pažba revolveru.

Kelly vynořil hlavu. Po tváři mu tekla voda. Opřel se o ruce a přivřel oči. Pozoroval oba muže, kteří stáli po kolena ve vodě, načež jeho pohled sklouzl k jejich koním, kteří stáli několik kroků od něj u břehu potoka a pásli se.

Russellův appaloosa stál vedle něj. Ze sedlového pouzdra trčela pažba karabiny. Kelly mrkl na Tyronova hnědáka, jenž stál za appaloosou. V jeho sedlovém pouzdře byla opakovačka. Russellova sharpska měla pouze jeden náboj v komoře.

Neslyšně si stoupl na nohy a chvíli dřepěl na podpatcích. Přivřel oči ještě víc. Věděl, že oba muži, kteří od něj nestáli příliš daleko, ho v této chvíli nepozorují. Měl šanci, jedinou, mizivou šanci – dost možná, že poslední.

Pomalu vstal a přiskočil k oběma koním. Appaloosa zvedl hlavu a zkoumavě na něj pohlédl. Kelly se zastavil. Jestli to zvíře zafrká, jeden z mužů se otočí dřív, než bude moct natáhnout ruku ke karabině. Kůň však sklonil hlavu k vodní hladině, aniž by se staral o muže, jenž prošel kolem něj a přistoupil k valachovi. Kelly zpoza něj pohlédl na oba muže. Poté natáhl pravou ruku.

Věděl přesně, co má dělat. Dlaní plácl hnědáka po zadku a přitom se chopil pažby karabiny, jež trčela ze sedlového pouzdra.

Valach vyrazil do vody. Karabina vyklouzla ze sedlového pouzdra a zůstala mu v ruce. Bleskurychle ji odjistil a opřel si ji o bok.

Tyron se otočil, když se kůň rozběhl potokem směrem k němu. Také Russell se obrátil, přičemž si stačil vytáhnout zpod košile kolt.

Chtěl uskočit na stranu, aby se valachovi vyhnul, ale voda mu v tom zabránila. Kůň do něj narazil hrudí. Russell zavrávoral a ztratil rovnováhu. Uklouzl na mechem porostlém kameni a spadl naznak do vody.

V následujícím momentě hnědák proběhl mezi nimi a Tyron spatřil na břehu Kellyho. Ten mířil karabinou na Russella, jenž byl po pás ve vodě. Teprve nyní si všiml Tyrona a pokusil se na něj zamířit. Prstem hmatal na spoušť.

Jediným bleskovým pohybem Tyron vytáhl revolver z pouzdra. Zároveň natáhl úderník. Vypálil dvakrát těsně po sobě. Hlaveň se po první ráně lehce nadzvedla, ale Tyron ji hned zase přesně namířil. Ozvěna obou výstřelů zněla údolím.

Kelly zvedl hlavu, aby Tyrona mohl vidět. Střílel v pádu. Jeho tělo padlo do vody, jen nohy zůstaly na kamení.

S revolverem v ruce se Tyron přebrodil ke Kellymu a vytáhl jej na břeh. Russell ho následoval. Odhodil svůj mokrý kabát a strčil kolt pod košili.

„Teď jste mi svůj dluh splatil,“ řekl. „Jeho první kulka měla patřit mně.“

Tyron mlčel. Šel na místo, kde Kelly zemřel, a vzal karabinu, jež ležela napolo ponořená ve vodě. Hnědák stál za ním a pozoroval jej.

Pak se rozběhl a se skloněnou hlavou přiklusal na břeh. Tyron strčil pušku do sedlového pouzdra a odvedl svého koně.

Russell šel za ním se svým appaloosou.

„To by bylo vyřízené,“ prohodil. „Měl jsem ho zastřelit. Byl příliš nebezpečný.“ Hodil mokrý vojenský kabát na sedlo a rozhlédl se. „Moc času nám nezbývá,“ podotkl. „Musíme zmizet. Ty výstřely musely být v horách slyšet na míle daleko.“

Tyron ještě jednou pohlédl na Kellyho tělo, aby pak vytáhl z náprsní kapsy dva doutníky a jeden podal Russellovi.

„Teď už zbývá jenom Harrison,“ zamumlal Russell. „Harrison a ten muž, co jel s ním.“ Sklonil se k zapálené sirce, již mu nabídl Tyron. „Moc rád bych věděl, proč se vrátil,“ řekl, zatímco potahoval z doutníku. „Harrison není blbec. Proč se vrátil?“

„Nemá se čeho obávat. Než vyrazil, aby se svými lidmi přivezl povoz do hor, najmul si jednoho Apače, který vás měl zabít, Russelle. Je přesvědčený, že vy už pro něho nejste nebezpečný. Pro něho byl problém Russell vyřízen v okamžiku, kdy vydal rozkaz, že máte být zabit. A Kelly ho už také neohrozí. Věděl, že mu zbývá jenom pár hodin života, než ho sesychající kožené řemeny přitáhnou k hadovi. Kromě toho způsob, jakým měl Kelly zemřít, byl varováním pro všechny, kteří pro Harrisona pracují, aby neudělali chybu. Když se Harrison rozhodl vrátit se, věděl, že se už nemá čeho obávat. Je to jednoduché, Russelle. Harrison věří, že odklidil každého, kdo by pro něho mohl být nebezpečný.“

Russell přikývl. Přemýšlel.

Tyron věděl, na co myslí. Na Harrisona.

Náhle Russell řekl: „Nemusíte se se mnou vracet zpět, Youngu. Jestli jste mi někdy něco dlužil, tak jste mi to už splatil.“

„Podle mne máme ve Fort Cummings nevyrovnané účty oba,“ odpověděl Tyron.

Russell se usmál. „To pořád věříte, že dostanete zpátky koně, které vám ukradli Apači?“

„Možná,“ řekl Tyron.

Russell pokrčil svými širokými rameny. Vytáhl zpod košile revolver a potěžkal jej v dlani.

„Ta zbraň není určena pro mou ruku,“ prohodil. „Je příliš lehká. Dejte mi svou karabinu. Nebudu ji potřebovat dlouho. Před půlnocí ji budete mít zpátky.“

Tyron vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a hodil mu ji.

+ + + + +

Krátce po setmění přijeli na dvě míle k Fort Cummings. Hory nechali za sebou a nyní projížděli po šalvějových loukách.

Krajinu osvětloval měsíc. Po horku uplynulého dne nebylo ani památky, panoval chlad. Od úst mužů a nozder koní stoupala oblaka páry. Russell seděl skrčen na svém appaloosovi. Zpod kabátu mu trčela pažba karabiny, již měl přivázánu koženým řemínkem k opasku.

Tyron měl jeden kolt v pouzdře, druhý, ten, který mu dal Russell, měl strčený v kalhotách. Mohl jej proto snáze vytáhnout bez toho, že by musel rozepínat kabát.

Koně kráčeli šalvějovými keříky. Při každém pohybu cinkaly postroje. Horizont při měsíčním svitu pouze tušili.

Když spatřili oheň apačského tábora, sjeli z cesty a zastavili ve stínu kaktusů. Odtud, nepozorováni, pokračovali k táboru. Zář ohně k nim nedosahovala.

Pak se před nimi vynořilo severní křídlo pevnosti, mohutná skalní bariéra, jíž měsíční svit dodával fantaskní namodralou barvu. Pod ní se krčil Harrisonův domek. Svítilo se v něm.

Oba muži sesedli u kůlny a nechali tady, stát koně. Poté neslyšně přiběhli ke stěně domu. Museli se plížit těsně kolem ní, aby je neozářilo světlo vycházející z oken.

První místnost byla prázdná. Ve druhé seděla na židli u stolu žena otočená zády k oknu. Byla mladá a měla světlé vlasy. Její šaty bylo možné považovat za velmi odvážné – odhalovaly totiž ramena.

Tuto místnost už Tyron znal. Všechno působilo klidně a mírumilovně. Jenže něco tady nehrálo. Všechno zde bylo tak jako tu noc, na svém místě byl stůl, francouzská železná postel, kamna, přikrývka, jež zakrývala jeden roh místnosti. Ale Tyron přesto cítil, že tu něco nehraje. Nevěděl co, ale cítil to.

Russell se dotkl jeho ruky a kývl. Ve tmě Tyron více tušil, než viděl. Přikrčeni se proplížili pod dalším oknem a Russell otevřel dveře. Chodba byla neosvětlená a prázdná. Dveře do sousední místnosti zůstaly otevřené. Těch dveří v této budově bylo nějak moc.

Vládlo tísnivé ticho. Nic nenasvědčovalo tomu, že by mohlo jít o past. A pokud, tak ji museli nastražit lidé, kteří tomu zatraceně dobře rozuměli. A nejenom to. Tito lidé museli přesně vědět, koho čekají, i to, že nebudou mít čas napravit případnou chybu.

Neslyšně se připlížili k dalším dveřím. Russell je vykopl a oba vběhli do místnosti, načež udělali dva kroky stranou, Russell napravo a Tyron nalevo.

Tyronův pohled okamžitě upoutal jediný roh místnosti, kam nemohli z okna vidět. Visela zde přikrývka sahající až na podlahu.

Dívka vyskočila a shodila židli na zem. Měla vyděšené oči a bledou tvář. Tyron nohou zavřel dveře. Byly zde však ještě další a ne úplně zavřené. Mezi dveřmi a rámem zela malá škvíra. Tyron položil ruku do blízkosti pažby svého koltu, jenž měl za kalhotami.

„Kde je Harrison?“ zeptal se Russell, zatímco pomalu kráčel ke stěně. Jeho chladné modré oči byly upřeny na vystrašenou dívku.

„Nevím, o kom mluvíte,“ řekla. Její hlas zněl o trochu pronikavěji, než by bylo normální. „V tomto domě kromě mne nikdo není.“

Russell pohlédl na deku v rohu. Dívka si toho všimla a nervózně jí cuklo ve tváři.

„Řekněte tomu muži za přikrývkou, ať vyjde,“ poručil jí Russell tichým, ale o to výhružnějším hlasem. Udělal ještě jeden krok, a tak se mezi ním a přikrývkou, jejíž dolní okraj jakoby se na chvíli pohnul závanem vzduchu, ocitla kamna.

Litinová kamna stojící na stopu vysokém podstavci. Byla dost široká na to, aby se za nimi mohl někdo schovat. Russell strčil pravou ruku do kapsy kabátu.

„Řekněte mu to!“ opakoval Russell pochyby nepřipouštějícím tónem. „Dávám mu pět sekund, pak střílím.“

Náhle vykřikla: „Nemá zbraň! On lže!“

Poslední slova jí ještě nevyšla z úst, když se otevřely přivřené dveře do vedlejší místnosti. Stál v nich muž, jenž v každé ruce držel revolver.

Harrison.

Russell se přikrčil a skočil za kamna. Skrze díru v kapse kabátu vystrčil ruku s koltem.

„Rikere!“ zvolal Harrison. Poté vypálil.

Russell narazil pravým ramenem do kamen, jakoby ho kulka trefila. Druhá se odrazila od kamen, jež zazvonila.

Tyron vystřelil dvakrát na Harrisona tak rychle, jak jen stačil palcem natáhnout úderník. První ranou ho zasáhl do levého ramene, druhou doprostřed hrudi.

Russell klečel vedle kamen. Zpod kabátu vypálil pět ran a udělal pět dírek do deky v rohu. Něčí tělo na ni spadlo a strhlo ji na podlahu.

Všechno se odehrálo neuvěřitelně rychle. V průběhu necelých dvou minut přišli dva muži o život. Jeden ležel zpola zakryt přikrývkou, jíž strhl, druhý seděl ve dveřích vedoucích do vedlejší místnosti s hlavou skloněnou na prsou.

V místnosti se vznášel pach spáleného střelného prachu. Na zdi tikaly hodiny. Dívka se krčila u zdi a tiskla si pěsti k ústům. Vyděšeně hleděla na oba mrtvé. Barvou v podstatě splývala s bíle nalíčenou zdí.

Tyron na ni pohlédl. Necítil k ní žádný soucit. Věděla, že budou muset zemřít dva muži. Šlo jenom o to, kteří.

Bledý Russell vstal. Vrávoral a opíral se o kamna. Na levém rameni měl proděravělý kabát. Kolem se šířila temná, mokvavá skvrna. Prohlédl si oba zastřelené.

„Takže léčka,“ prohodil. Skoro se mu přitom nepohnuly rty. „Apač, který mě měl oddělat a kterého jste v pevnosti zabil, mu ukázal, že ještě žiju. Ale teď dostal konečně směnku za ty své špinavé kšefty. Už žádné zbraně Apačům neprodá. Teď sám koupil kulku.“

„Jste raněný,“ řekl Tyron a natáhl k němu ruku.

Russell před ním ucukl. Odvázal si řemínky, jimiž měl karabinu připnutou k opasku, vytáhl ji zpod kabátu a hodil ji Tyronovi. Ačkoli mu každý pohyb levé ruky musel činit bolesti, strčil si ruku do rozepnuté košile jako do obvazu.

„Dejte mi můj revolver!“ dožadoval se.

Tyron mu podal kolt a Russell si jej strčil do kapsy kabátu. Poté si stáhl klobouk hlouběji do čela.

„Musím odsud pryč. Až odjedu, řekněte Stuartovi, že mu Joaquina najdu.“

Poté odešel. Tyron jej následoval. Russell pozoruhodně rychle přikráčel ke svému koni a vyhoupl se do sedla. Vysoko nad nimi, na skalní bariéře hořely pochodně. Russell si přitáhl límec kabátu.

„Brzy přijdou,“ zamumlal a zachmuřeně pohlédl do dáli. „Řekněte Stuartovi, že se vrátím teprve, až zabiju Joaquina,“ dodal silnějším hlasem.

Zavrávoral v sedle.

Tyron zvedl ruku, aby jej chytil, kdyby měl spadnout z koně.

„To se vám nepovede, Russelle,“ poznamenal. „Všechno, čeho dosáhnete, je akorát to, že se zabijete.“

Russell se narovnal. Usmál se. Vystoupily mu šlachy na krku.

„Dokud budu nenávidět, budu žít. Nemůžu umřít. To je Boží rozkaz, Youngu. Jsem teprve u vstupní brány do pekla. Ke konci jsem ještě nepřijel.“

Potom obrátil koně a vyrazil.

Tyron se za ním díval, dokud nezmizel v temnotě.