Rex Hayes

Colorado western 025. To mi zaplatíte!

Když jsem spatřil sloup dýmu nad severním obzorem, stáhlo se mi hrůzou hrdlo. V údolí za nejbližším hřebenem totiž nebylo nic, co by mohlo hořet – kromě mého srubu, v němž na mě čekali moje čejenské žena Squanna a náš malý syn.

Krve by se ve mně tehdy nedořezal. Neviditelná ledová ruka mi sevřela srdce. Vyrazil jsem vpřed, těsně před hřebenem jsem skočil ze sedla a poslední yardy jsem se plazil. A pak jsem spatřil, to co jsem chtěl – a zároveň to, co jsem nechtěl. Srub byl v plamenech. To mě však v té chvíli nezajímalo. Mé oči totiž okamžitě upoutalo to, co dělali se Squannou. A v té jediné hrozné vteřině jsem poznal, že jsem svou milovanou ženu ztratil navždy.

Stačilo jen pohlédnout kousek dál, abych viděl, že jsem Squannu ztratil. Nenávratně ztratil, ačkoli ještě žila.

Bojovala s rudými divochy. Už nekřičela, jen zoufale bojovala o život a o čest. Neměla však šanci. Ani tu nejmenší. Ti dole, kteří se jejímu odporu jen smáli, ji budou tak dlouho „tahat prérií“ – což byl indiánský výraz pro znásilnění – dokud se některý z válečníků nesmiluje a nezabije ji poté, co se s ní pobavil.

Bylo jich šest. Čtyři jí nejdřív strhali šaty z těla a teď ji drželi za ruce. Když se na ni vrhl pátý z nich, rozesmáli se.

Šestý byl jejich vůdcem. Seděl na grošovaném koni a klidně onu strašlivou scénu pozoroval. Hned jsem ho poznal podle orlích per vpletených do vlasů.

Byl to Černý orel, příslušník mocného klanu severních Čejenů – a můj švagr.

Ano, byl to Squannin bratr. Od té doby, co si vzala wasiču – bílého psa, nás oba nenáviděl.

Na koni před sebou držel Johnnyho, našeho malého synka. Chlapec natahoval ruce ke své mamince a plakal. Jenže ona už mu nemohla pomoct.

Bylo mi, jako kdybych spadl do ledové vody.

Sevřel jsem svou pušku – sharpsku, loveckou flintu, která zabíjela zvěř i na velkou vzdálenost. Jenže v rychlosti střelby daleko zaostávala za moderními winchestrovkami. Byla pouze na jedno nabití a i kdyby se mi podařilo dva z nich oddělat, ostatní by pořád měli dost času na to, aby ji odtáhli někam pryč a tam ji umučili.

To byl totiž plán Černého orla. Viděl jsem do jeho opáleného obličeje. Chtěl svou sestru strašlivě potrestat za to, že se rozhodla pro wasiču a ne pro rudého bojovníka.

Ti muži tam dole nebyli ozbrojení luky a šípy nebo starými předovkami jako ještě před několika lety. Ó, ne. Viděl jsem jejich zbraně ležet v trávě. Byly to zbrusu nové winchestrovky. Ještě se blýskaly. A protože indiáni si své pušky nečistí, nemohli je mít dlouho. Špinaví obchodníci, kteří jim je prodali, nesou hlavní vinu na tom, že Squanna bude dnes muset zemřít.

Ano, musela zemřít, protože tu hanbu by nechtěla přežít. Nemohla to přežít. Do očí mi vhrkly slzy.

Musel jsem ji totiž zabít. Já, její muž, jsem ji musel zabít, abych ji ušetřil toho nejhoršího.

Musel jsem to prostě udělat. Tady, v pohraničí lidé zastřelí své věrné psy nebo koně, když přijde jejich čas. A když to musí být, tak i milované lidi.

Squanna se vzpínala pod údery pěstí bojovníků. Museli být slepí nenávistí, poštvaní Černým orlem, protože normálně se takhle Čejeni k ženám nechovají. Vždycky se však najdou výjimky. A proto si žádný běloch nedovolí, aby mu indián stál za zády.

Setřel jsem si slzy z očí a natáhl jsem úderník. Musel jsem Squannu zasáhnout první kulkou a zbavit ji tak toho trýznění. Možná, že stačím vypálit ještě jednou. Na koho? Nejradši bych poslal do pekelného ohně Černého orla, toho bastarda. Jenže ten před sebou držel Johnnyho a já jsem nemohl svého syna ohrozit.

Dobře jsem věděl, co Černý orel plánuje udělat s chlapcem. Chtěl ho vzít k té své smečce a vychovat z něho rudého válečníka, který by brzo zapomněl, že měl bílého otce. To znamenalo, že Johnnymu bezprostřední nebezpečí nehrozilo.

Kdybych vystřelil na Černého orla, mohl bych snadno trefit i svého syna. A přestože jsem měl pevnou ruku, nechtěl jsem riskovat.

Vytáhl jsem z kapsy druhý náboj a dal si jej mezi zuby, abych mohl rychle znovu nabít.

A pak přišla chvíle pravdy.

Nejstrašnější chvíle mého života.

Squanna se ještě stále bránila válečníkovi, který ležel na ní. Viděl jsem její bolestí zkřivenou tvář. Stále se bránila. Pak hrozně vykřikla. Ten výkřik se mi zabodl do srdce jako kus skla.

V té minutě jsem stokrát zemřel. Svět kolem mě přestal existovat. Jenom moje zmučená, ubohá žena tady byla doopravdy. Nechtěl jsem ji však poslat na onen svět samotnou. Měl ji tam doprovodit jeden z jejích mučitelů.

Opřel jsem si sharpku o rameno. Cíl jsem dostal na mušku.

A pak jsem vystřelil.

Zabil jsem Squannu, matku mého syna, ženu, kterou jsem miloval jako svůj vlastní život.

+ + + + +

Ještě než dozněla ozvěna výstřelu, věděl jsem, že jsem zasáhl dobře. Nyní už byla ušetřena toho martyria a nemusela snášet to nejhorší, co se ženě může stát.

Mé ruce pracovaly automaticky, otevřel jsem komoru pušky a nabil do ní druhý náboj. Tisíckrát nacvičený pohyb proběhl ve zlomku sekundy. Stal jsem se strojem nastaveným na zabíjení. Ano, chtěl jsem jediné: zabíjet! Kulka roztříštila hlavu válečníkovi, který ležel na ní. Krev stříkala z jeho nehybného těla.

Nad hřebenem se vznášel obláček dýmu. Černý orel cosi zavelel. Náhle indiáni zmizeli. Jen dva mrtví tam zůstali ležet: Squanna a zastřelený Čejen. Věděl jsem, co to znamená. Tím začal hon. Hon na mě.

Střílel jsem do pohybující se trávy. Odpovědí mi byla střelba. Kulky se zavrtaly do země přede mnou.

Přitiskl jsem se k zemi. I když mi už na životě nezáleželo, ještě jsem nechtěl umřít.

Měl jsem totiž nějakou práci. Chtěl jsem vidět ty bastardy, kteří měli na svědomí Squannu, chcípnout. Pěkně jednoho po druhém.

Zatnul jsem zuby. Jednoho po druhém a nakonec Černého orla, protože on nese vinu za všecko.

A pak tu byl ještě můj syn Johnny. Patřil ke mně, byl jsem jeho otec. Bojoval bych o něho s Černým orlem do posledního dechu.

Z jednoho hřebene proti mně vyrazilo stádo mustangů. Jeden indián na koni je hnal před sebou. Takže jich nebylo šest, ale sedm, protože tento k nim též patřil. No, však jeden už si vychutnával přijímací místnosti v pekle.

Pohlédl jsem na zastřeleného bojovníka u srubu a spokojeně jsem poznamenal: „Číslo jedna!“

Na seznamu stálo ještě šest Čejenů. Nyní už byli varováni a budou mnohem opatrnější. Byl nejvyšší čas, abych zmizel.

Rychle jsem seběhl z hřebene a vyskočil na svého koně. Pobodl jsem ho ostruhami do slabin a vyrazil jsem.

Můj Trooper byl dobrý kůň – rychlý, vytrvalý a věrný. Měl však za sebou dlouhou cestu. Již šest dní jsme táhli k obchodním stanicím a zpátky. Černý orel, čubka jedna, se o tom musel nějak dozvědět. Chtěl mě zasáhnout na nejcitlivějším místě. A podařilo se mu to: vzal mi ženu a dítě. Ale za to zaplatí!

Když jsem se otočil v sedle, spatřil jsem za sebou šest bodů. Velká štvanice začala.

Trooper lehce cválal, nijak se nehnal. Vytáhl jsem svůj starý kavaleristický kolt z pouzdra a nabil i šestou, prázdnou komoru bubínku, na které vždy z bezpečnostních důvodů spočíval úderník. Přitom jsem měl před očima stále ten strašný obrázek, jak se nahá Squanna brání těm darebákům. Nikdy na to nezapomenu, budu to mít před očima až do smrti.

Olízl jsem si rty, chutnaly slaně. To díky slzám, kterým jsem se, přiznám to, neubránil. Vzpomněl jsem si, že jsem plakal poprvé od té doby, co mi umřela matka, a to už bylo před mnoha lety.

Po chvíli jsem se opět ohlédl. Těch šest bodů se přiblížilo. Náhle se rozdělili, část jela napravo ode mě, část nalevo. Jejich záměrem bylo mě sevřít do kleští.

Tento způsob, obvyklý, když indiáni stíhali bělochy, mi nebyl neznámý. Nebylo to poprvé, co mě honili rudoši. Jenže tentokrát šlo o Čejeny, s kterými jsem se vždy přátelil. To byl ten rozdíl.

Rozdíl?

Jaký rozdíl!

Zabili mi ženu a unesli syna.

V těchto končinách jsem se dobře vyznal, znal jsem tu každý kámen. Byl to můj lovecký revír. Ti, co se ženou za mnou, se ještě budou divit.

Mým cílem byla skupina skal. Stály uprostřed zvlněné, bezlesé prérie. Zatímco Trooper cválal tím směrem, vzal jsem z hrušky sedla laso a uvázal smyčku.

Trooper vjel mezi skály. Na chvíli jsem byl před pronásledovateli skryt. V plném cvalu jsem hodil smyčku lasa kolem jednoho keře a konec lasa uvázal k hrušce sedla.

„Vpřed, Troopere!“ zvolal jsem na svého koně.

Laso se napnulo jak struna. Jedním trhnutím Trooper vyrval keř ze země. Právě tak jsem si to představoval.

Před nejvyšší skalou, šlo o skalní jehlu, útvar, který znalci Západu jistě dobře znají, jsem nechal koně stát a s puškou v ruce jsem seskočil ze sedla. Nahoře jsem často sedával, když jsem číhal na Pronghornovy antilopy, z jejichž masa Squanna smažila výtečné řízky. Dnes jsem ale měl na programu škodnou.

Trooper se zastavil, protože to místo znal stejně dobře jako já. Cítil jsem jeho horký dech.

Poplácal jsem ho po zadku. „Běž, hochu!“

Nechtělo se mu. Udělal několik kroků a zastavil se. Přitom potřásl hlavou, jako by chtěl říct: To tě tu mám nechat samotného? To přece ode mě nemůžeš požadovat!

Naslouchal jsem, jestli neuslyším dusot. Má netrpělivost narůstala.

„Běž, sakra, odběhni! Běž!“

Přitom jsem Troopera udeřil pažbou pušky. Hrozný den. Ztratil jsem vše, co jsem miloval, a nemohl jsem nic dělat. Nejdřív musím zabít vlastní ženu, pak nechat unést syna – a teď ještě musím bít svého koně. Strašný den, co mě ještě může potkat?

Neměl jsem však na výběr.

Proto jsem ho udeřil ještě jednou – mnohem silněji, než jsem chtěl. Konečně porozuměl.

Nejprve se mu trochu podlomila kolena, pak ale vyrazil jako šíp. Přitom za sebou táhl keř na lase – a rozviřoval tak prach. A to byla právě ta finta.

Trooper běžel na druhou stranu prérie. Věděl jsem, že ho Čejenové nemohou vidět. Ještě ne. A když ho uvidí a poznají, že v sedle nikdo není, bude už pro několik z nich pozdě.

Rychle jsem se schoval za skálu. Lehl jsem si a do škvíry mezi balvany jsem položil hlaveň mé sharpsky. Měl jsem odtud skvělý výhled. Viděl jsem je přijíždět, ještě když byli hodně daleko. Však vy mi to zaplatíte! To mi zaplatíte!

Jeli v široké řadě. Dívali se na závoj prachu, který jim nedovoloval vidět to, co vidět měli, aby přežili. Chtěli zabít wasiču, ale zapomněli na to, že to já jsem ten, kdo bude dnes zabíjet. Mysleli si, že prchám – odkud by se tam také jinak vzal ten zvířený prach?

Nechal jsem je projet. Pozoroval jsem, jak se jejich šlachovitá těla pohupují v sedlech. Byli to mladí bojovníci zmanipulovaní Černým orlem, který jel v jejich středu s malým Johnnym před sebou.

Ta čubka! pomyslel jsem si.

Pak jsem si klekl na pravé koleno, levým loktem jsem se opřel o levé koleno a zapřel si pažbu sharpsky o rameno.

„Pomsta za Squannu!“ zašeptal jsem.

+ + + + +

Jednu vteřinu jsem mířil na záda Černého orla – ale pak jsem se zaměřil na jeho kumpány. Věděl jsem totiž, jaká je průraznost sharpsky. Kulka by proletěla Čejenovým tělem a zabila by i Johnnyho. Při této myšlence mi přeběhl mráz po zádech.

Na mušce jsem tedy měl sousedního jezdce.

Prásk!

Jezdec se svalil z koně. Prérií zazněl výkřik. Mustangové neskutečně prudce zastavili. Černý orel se obrátil a všiml si obláčku dýmu nad skalní jehlou. Jeho pokyn zanikl v dunění mého dalšího výstřelu. A další Čejen se vydal na dlouhou cestu do říše stínů.

Ostatní se rozprchli jak zajíci. Mysleli si, že tu nenáviděnou bledou tvář mají před sebou a já jsem byl zatím za nimi. Zběsile prchali pryč.

Jenže nepočítali s dosahem Sharpsovy karabiny.

Má třetí kulka srazila jednoho ponyho. Nyní Čejeni pochopili, že mi neutečou. Moment překvapení však již byl pryč a oni se zmobilizovali. Byli to lstiví, neúnavní bojovníci.

Seskákali z koní a schovali se do vysoké trávy, zatímco jejich mustangové cválali se zdviženými ocasy pryč.

Teď byla má situace na pováženou. Znal jsem trpělivost indiánů. Stačilo jim, jenom aby mě obklíčili a počkali, až slunce vystoupá do nadhlavníku a upeče mě, takže potom se mnou nebudou mít skoro žádnou práci. Já jsem s tím však počítal a nemínil jsem jim udělat takovou radost. To, co tady Černý orel spáchal, jistě nebylo schváleno staršími jeho kmene. Ti patřili mezi mé přátele. Možná už mu byli v patách.

Pomyslel jsem si, že se je pokusí usmířit Johnnym. A bylo docela možné, že se mu to podaří. Ach, kdyby tak ještě žil Šedý býk, můj tchán a otec Squanny a Černého orla.

Jenže Šedý býk byl už delší dobu mrtvý a od té doby měl v klanu hlavní slovo Černý orel. Ženy při rozhodování žádný vliv neměly.

To, že slunce nemilosrdně pálilo, jsem nevnímal. Pořád jsem musel myslet na Squannu. Proč jsem ji jenom opouštěl? Proč jsem jel k té obchodní stanici – proč zrovna teď? Kdybych zůstal doma, tak by žila.

Teď ležela mrtvá před troskami mého mrtvého domu.

Musel jsem zpátky, abych ji pohřbil, nechtěl jsem tělo, které jsem tak miloval, přenechat supům.

Tu zazněl výstřel. Kulka hvízdla přímo nade mnou.

Obrátil jsem se. Na jednom kopci, asi tři sta yardů daleko, se cosi pohnulo. Vítr odtud hnal obláček dýmu.

Ten válečník mi mohl být nebezpečný, protože se nacházel ve stejné výšce jako já. Zatímco na mě bude pálit a přinutí mě, abych se tiskl k zemi, bude pro ostatní lehčí se ke mně připlížit.

Další výstřel. Viděl jsem záblesk z hlavně a obláček dýmu. Tentokrát kulka odštípla kousek skály.

Tři sta yardů bylo na winchestrovku ráže čtyřiačtyřicet velká vzdálenost. Její těžké kulky klesaly už po osmdesáti yardech a na delší vzdálenosti už se s jistou trefou nedalo vůbec počítat. To moje sharpska byla úplně jiná. Teď mohla osvědčit svou převahu.

Naslinil jsem si prst a zjistil jsem, odkud fouká vítr. Pak jsem nastavil mušku zhruba na ta místa, kde jsem tušil střelce, a čekal jsem.

Třetí výstřel ho prozradil. Tentokrát vůbec nenamířil dobře. Musel vědět, že mě může zasáhnout jen náhodou.

Manévr na odpoutání pozornosti, řekl jsem si. Však já ti udělám škrt přes rozpočet.

Ležel za jedním práchnivým kmenem. Cítil se za ním bezpečný. Jenže nebyl.

Sroloval jsem svůj klobouk a položil na něj hlaveň, aby se při výstřelu nezvedla. Pak jsem mířil – dlouho – a teprve když jsem si byl jistý, jsem vystřelil.

Těžká kulka proletěla práchnivým kmenem jako nůž máslem a pak zasáhla indiána. Viděl jsem, jak se zvedl, rozhodil rukama, udělal několik vrávoravých kroků a svalil se ze svahu dolů.

„Číslo čtyři!“ podotkl jsem.

V suti u paty skalní jehly se pohybovaly dvě postavy. Jenom dvě! – a Černý orel mezi nimi nebyl.

Vypálil jsem z revolveru. Jedna z postav sebou trhla a poté se vrhla za jeden balvan. Potom se ozval výkřik a zaduněla rána z čejenské pušky.

Zatímco jsem nabíjel karabinu a kolt, myslel jsem na Černého orla. Kam se ta svině mohla skrýt? S mým dítětem!

Před hodinou těch Čejenů bylo sedm. Teď už čtyři z nich byli v pekle – dřív než by předpokládali a chtě li. A poslal je tam jeden jediný běloch. To muselo pro Černého orla i ostatní znamenat velký šok.

Jen tři z nich ještě žili a jeden z nich byl zraněný. Kdyby mě nechali naživu, nemohli by se vrátit do vesnice bez ztráty tváře. Museli mě zabít, protože jinak by se jim squaw vysmály a děcka by před ně plivala, protože nějaký wasiču byl statečnější než oni. A to platilo i pro Černého orla.

Ano, především pro něho, protože on byl jejich vůdcem.

Lehl jsem si a představil si, jak se musí Černý orel vztekat.

Chtěl potrestat svou sestru a ukrást její dítě. Za to zaplatili čtyři jeho válečníci. Jeho nimbus bude provždy tentam, pokud se ke svému kmeni nevrátí bez mého skalpu.

Jenže já mu tu radost neudělám. Mou pozici na vrcholu skalní jehly nemohl napadnout. To by znamenalo jeho okamžitou smrt.

Ještě mu zůstávala možnost mě vyhladovět. Měl však s sebou malého chlapce, který nevydržel tolik co dospělý muž. Chlapce, který potřeboval jídlo, péči a klidné místo na spaní. Johnnyho smrt si Černý orel nemohl dovolit riskovat, protože jedině chlapec mohl jeho hrozný čin omluvit v očích starších. Znal jsem mentalitu indiánů. Na squaw jim nezáleželo. A na té, která se spustila s wasiču, už vůbec ne.

„Ach, Squanno,“ zašeptal jsem.

Při té vzpomínce mě zabolelo. Ležela za kopci a jestli rychle nepřijdu a nepohřbím ji, tak ji roztrhají havrani a kojoti.

Kdyby se už zešeřilo!

Černý orel byl všemi mastmi mazaný. Zřejmě mu došlo, že nemůžu nechat Squannino tělo dravcům. Přestože se jednalo o divocha, věděl, že pro bělochy znamenají ženy víc než pro indiány. Možná, že tam, kde Squanna ležela, na mě nastražil past – s ní jako s návnadou.

Bylo mi to jedno. Musel jsem odtud pryč, k mé mrtvé ženě. Slunce se pomalu sklánělo k západu. Větrem rozvlněná prérijní tráva byla ozářena jeho zlatavými paprsky.

Po zvlněné planině se pohybovalo několik bodů. Muselo se jednat o mustangy Čejenů. Mohl jsem je oddělat jednoho po druhém, ale zabíjet nevinná zvířata se mi protivilo. Krom toho jsem neměl nábojů nazbyt.

Po válečnících ani stopy. Že by se někam schovali? A hlavně – kam se schoval Černý orel s mým synem?

Stmívalo se. Obzor na západě přecházel z rudé do oranžové, z oranžové do růžové až nakonec nastala tma. Rozzářily se tisíce hvězd. Vstal jsem a protáhl si nohy, ztuhlé dlouhým ležením. Teď už si mě Čejeni nemohli vzít na mušku. Ale ani já je ne.

Jak mohla vypadat past, kterou na mě nachystali? Jak?

Do tváře mi vanul chladný vítr. Má netrpělivost stoupala. Chtěl jsem k Squanné. Jen k ní, dřív než začnou supi se svým odporným dílem.

Ale musel jsem zachovat rozvahu. Kdybych ji ztratil, brzy by Černému orlovi přibyla ozdoba na sedle – můj skalp!

Vyšel měsíc. Náhle jsem mohl opět lépe vidět. Kdesi se ozval dusot kopyt. Po hřebeni osvětleném měsícem se pohybovaly tři stíny. V měsíčním svitu jsem je dobře viděl. Pak zase zmizely.

Uvědomil jsem si, co to znamená. Takže to byla ta jejich past! Měl jsem uvěřit, že to vzdali a že odjeli. Ve skutečnosti přitom na mě někde číhali. Šlo jenom o to, kde.

Odpověď na tuto otázku však nebyla těžká.

„Squanno, už jdu,“ zašeptal jsem a jal se sestupovat.

Teď jsem potřeboval svého koně. Troopera jsem neviděl od té doby, co jsem ho vyhnal ze skal. Určitě čekal někde poblíž a pásl se. Pasení bylo jeho nejoblíbenější činností.

Když jsem konečně slezl dolů, držel jsem sharpsku pod levou paží a kolt v pravé ruce. Při boji zblízka nebo v temnotě nebylo nad revolver.

S ukazováčkem na spoušti a palcem na úderníku jsem se plížil dál. Stíny mezi skalami se hrozivě černaly.

Co když se mýlím?

Co když se Černý orel tajně vrátil a číhá tu někde na mě?

Polil mě studený pot. Ne, neměl jsem strach o sebe. Mně na životě od toho okamžiku, kdy jsem musel zabít Squannu, nezáleželo. Bál jsem se ale o Johnnyho.

Viděl jsem děti bílých rodičů uloupené a vychované rudochy. Zapomněly, že mají bílou barvu pleti, zapomněly, kým ve skutečnosti jsou. Myslely a jednaly jako indiáni. Ano, mnoho z nich nenávidělo a pohrdalo bledými tvářemi více než opravdoví indiáni. Viděl jsem matky, které se rozplakaly, když znovu spatřily své děti. Viděl jsem otce, kteří by nejraději nabili pušky a své vlastní potomky rozstříleli. Já jsem tak dopadnout nechtěl.

Chtěl jsem své dítě! A chtěl jsem ho živé!

Opatrně jsem se plazil ve stínu skal. Kde tak jenom mohl Trooper být?

Znali jsme se už dlouho a byli jsme sehraní. Dostal jsem ho jako hříbě a vychoval poté, co jeho matku roztrhaly pumy. Byl mi neuvěřitelně věrný. A přestože se tvrdí, že koně všeobecně nejsou příliš inteligentní, na Troopera to zrovna nesedělo. Byl bystrý a ostražitý jako dobrý pes.

Ten trik s přivázaným, vyrvaným keřem jsem neprováděl poprvé, protože ne poprvé jsme spolu museli prchat před rudokožci. A vždycky se mu povedlo se ke mně zase vrátit. A tak to bude i dnes.

Myslel jsem si.

Jenom jsem si to myslel. Trooper už se ke mně nikdy nevrátí. Porazili ho jako jateční dobytek.

Nalezl jsem ho nedaleko krajních skal. Skoro jsem o něj zakopl, myslel jsem si, že to je velký balvan. Teprve v posledním okamžiku jsem si uvědomil, že to není žádný balvan, ale můj věrný kůň.

Čejenům se muselo podařit ho chytit. A pak ve vzteku nad tím, že skočili na můj trik, učinili něco, co by indiáni normálně nikdy neudělali: zabili ho.

Nezastřelili ho. Nechtěli na něj vyplýtvat kulku. Podřezali ho. To je nom dokazovalo, jak hluboká nenávist je sžírala. Mohl jsem si domyslet, co by mi udělali, kdyby mě chytili živého. Každopádně bych nezemřel tak rychle jako Trooper.

Jeho zaprášená kůže byla rozdrásána nožem. Ležel v tratolišti krve, protože nakonec mu přeřezali krční tepny. V jeho mrtvých očích se odrážel měsíční svit.

Stál jsem tam, díval se na něj a nedokázal pochopit, co vlastně vidím. Ten den už jsem jednou zemřel – poprvé před pár hodinami, když jsem musel zabít Squannu. Podruhé jsem umřel v těchto minutách.

Náhle jsem se cítil unavený, hrozně unavený. Podlamovaly se mi nohy. Klekl jsem si na krví nasáklou zem a položil ruku na Trooperovu chladnou kůži. Přitom jsem vzpomínal, jak často mě nesl krajinou, kolikrát jsme jako nejvěrnější přátelé putovali prérií. Už nikdy nebudu vychutnávat ladnost jeho pohybu. Už nikdy se nezaposlouchám do klapotu jeho kopyt.

„Ať tě tam nezapomenou pravidelně hřebelcovat,“ prohodil jsem k němu. Pálily mě oči. Jak dlouho jsem vedle svého koně klečel, nedokážu říct. Ale muselo to být hodné dlouho.

Konečně jsem vstal, vypil zbytek vody, kterou jsem měl, a pověsil si bandasku na řemínku přes rameno. U srubu je studna, tam ji naplním – a počkám na ony vrahy.

Tak lehké jako s Trooperem to ale se mnou mít nebudou. Ještě jednou jsem ho poplácal po zakrvácené, studené kůži.

Pak jsem se vydal zpátky na cestu.

Zpátky ke Squanně, mé mrtvé ženě.

+ + + + +

Když jsem dorazil na hřeben, jež odděloval mé údolí od prérie, blížila se už půlnoc.

Měl jsem unavené nohy. Na pravém chodidle se mi udělal velký puchýř. Sužovaly mě hlad a žízeň. To vše ale neznamenalo nic proti bolesti, která mučila mé srdce. A ta se nedala vyléčit jídlem, vodou, nebo dokonce léky. Ta zůstane, dokud budu na tomto světě.

Mezi kopci zavyl kojot. Druhý mu odpověděl. Nešlo však o skutečné kojoty. Tak se domlouvali dva čejenští válečníci, kteří měli zálusk na skalp jednoho wasiču. Zase tak hluchý jsem nebyl, abych ten rozdíl nepoznal.

Přirozené, pozorovali každý můj krok, i když já jsem je vidět nemohl. Pokud by se jednalo o Apače, jistě bych se v noci dostal před ně. Šlo však o Čejeny a ti se v noci nebojí duchů zabitých, jako jejich bratři na Jihozápadě. Ti ne.

Musel jsem být chytrý. Chytřejší než kdykoli předtím, protože ti válečníci by využili každou příležitost k tomu, aby mě oddělali. Jen kdyby se jim to podařilo, mohli se vrátit zpátky do svých vesnic. Jestli ne, byli by navždy vystaveni opovržení. A to včetně Černého orla, i když měl ukořistěného chlapce.

Z mého srubu zůstala jen hromádka doutnajícího popela. Vítr hnal pach kouře po úbočí. Ztěžkly mi nohy. Opět jsem se rozplakal. Musel jsem totiž pořád myslet na Squannu.

Ležela tam, kde ji zasáhla moje kulka, a její bronzový obličej se v měsíčním svitu popelavě leskl. Klekl jsem si k ní a pohladil ji.

Bylo to, jako by spala, tak pokojný výraz ve tváři měla. Musel jsem ji zasáhnout dobře, určitě netrpěla. Byl jsem si jistý, že by to tak sama chtěla. Věděla, že jinou možnost nemáme – ani ona, ani já. Ale ona zemřela jen jednou, zatímco já té noci ještě stokrát.

Srub i kůlny, všechno vyhořelo. Hledal jsem nějaké nářadí, abych jí mohl vykopat hrob, našel jsem však pouze ohořelou násadu od rýče. Tak jsem musel místo posledního odpočinku pro svou milovanou vyhrabat nožem a vlastníma rukama.

Přitom jsem stále naslouchal. Kdy přijdou? Kdy mě přepadnou?

Válečník, kterého jsem zabil druhou kulkou, zmizel. Stopa v zakrvácené trávě prozrazovala, že jeho pokrevní bratři ho odvlekli. Zřejmě se báli, že se na mrtvém, za to, co mi udělali, strašlivě pomstím, až se vrátím. A že se vrátím, věděli určitě.

Vysvlékl jsem si kabát a kolt si strčil za opasek. Pak jsem se dal do hrabání. Tekl ze mě pot, ačkoli byla chladná noc. Pravá studená horská noc na kraji Black Hills. To mi však nevadilo.

Konečně jsem tu smutnou práci dokončil. Zabalil jsem Squannu do svého kabátu a položil ji do hrobu.

Nechtěl jsem, aby ji země – vlhká, studená země – přikryla nahou.

Měsíční svit bledl a hvězdy již také začaly přemýšlet o konci noční šichty. Blížil se rozbřesk a ona šedá hodina mezi nocí a dnem, kterou si tak s oblibou vybírají indiáni pro svá přepadení. Ze by Čejeni čekali právě na tuto hodinu, kdy je člověk nejméně ve střehu? Vypadalo to tak.

„Sbohem, Squanno,“ zašeptal jsem a začal jsem hrob zahrabávat. Samozřejmě vlastníma rukama. Nijak jsem se přitom nestyděl za slzy, kterými jsem zkrápěl chladnou zem.

Na východě šedla obloha. Nad obzorem se objevil úzký stříbrný proužek, znamení brzkého východu slunce. Mým vrahům už moc času nezbývalo, protože za bílého dne se zaútočit neodváží. Na to měli příliš velký respekt před mou dalekonosnou puškou.

Možná si říkali, že musím být po dlouhém dni a tvrdém pěším pochodu dost unavený. Nechtěli riskovat, takže čekali, až usnu. Spát jsem totiž musel.

„Jestli to chtějí udělat takto, tak jim to trochu ulehčím,“ prohodil jsem polohlasně.

Vedle studny se nacházela malá, keři obrostlá prohlubeň. Tam jsem si lehl, poté co jsem si naplnil láhev vodou a pořádně se napil.

Noc ještě stále úplně neustoupila, ještě její stíny děsily denní tvory. Vysvlékl jsem se. Nechal jsem na sobě pouze červené jednodílné armádní spodní prádlo, které jsem měl ještě z dob, kdy jsem jezdil jako vládní zvěd. Brzy jsem byl celý mokrý, jak padala rosa.

Na dně prohlubně jsem si z kamení a suchých větví vytvořil jakousi konstrukci, na kterou jsem roztáhl své kalhoty a košili, aby to vypadalo jako postava spícího muže.

Na jeden konec jsem položil klobouk, na druhém jsem z kalhot nechal trčet boty. A aby to vypadalo přesvědčivé, dal jsem na zem vedle toho panáka pušku.

Byla to dost ubohá kamufláž. Za bílého dne by se tím nikdo nenechal zmýlit. Ale moji vrahové za denního světla nepřijdou. Byli blízko, cítil jsem je.

Ano, cítil jsem je. Šlo o ten podivný zápach potu, který zná každý, kdo je v častém styku s indiány. Všechny mé smysly mi hlásily: Pozor, nebezpečí!

Nepochyboval jsem o tom, že mě přepadnou ještě za šera, dokud na ně bílý muž nemůže mířit.

Neslyšně jsem se plazil po břiše jako had. Vylezl jsem z prohlubně a schoval se do křoví. Už předtím jsem si potřel obličej sazemi a popelem, takže mě nemohl prozradit. Pak jsem tiše ležel s koltem v ruce a čekal.

Měsíc zašel za kopce a na krátkou chvíli byla tma. Nebude však trvat dlouho, hned se začne rozednívat.

Z nočního lovu se vracel kojot. Pokradmu zmizel mezi keři. Nedaleko neslyšně proběhla liška. Chlad stoupal od země. Tuhly mi svaly. Ať už konečně přijdou. A pak tu byli. Náhle a znenadání.

Nejdřív to bylo pouze mihnutí. Tiché našlapování mokasínů. Šustot stébel trávy – a potom křupnutí suché větvičky pod lidskou nohou.

Pak jsem je spatřil zřetelněji.

Byli dva. Opatrné se plížili k prohlubni, v níž, jak věřili, musím spát.

Jenom dva.

Dva válečníci a žádný z nich neměl ve vlasech orlí péra.

Takže Černý orel zůstal s Johnnym. Ano, byl s mým synem a možná už se vraceli do jeho vesnice. Opět jsem cítil, jak se mi sevřelo srdce.

Přicházeli blíž. Pouze jako neslyšné stíny. Ocel jejich pušek se matně leskla. Prošli kolem mě ani ne dvacet kroků.

Zatajil jsem dech. Teď už jsem ranní chlad necítil. Naopak, potil jsem se.

Tiše – tiše jsem natáhl úderník svého koltu. Samozřejmé, cvaklo to. Ten zvuk zněl tak nahlas, až jsem se vyděsil.

Slyšeli to ti dva?

Pozoroval jsem je a mířil přitom na toho prvního. Bez nějakého přerušení se plížili dál. To zřejmě jenom moje k prasknutí napjaté nervy to slyšely tak hlasité. Ti dva byli zabráni do svého úkolu – zabít bílého muže, který se vrátil, aby pohřbil svou ženu.

Nespouštěl jsem je z očí. V revolveru jsem měl šest nábojů. Na tuto krátkou vzdálenost jsem se nemohl minout. Měl jsem střílet už teď?

Ne!

Nejdřív museli vidět, že jsem je přelstil – já, bílý pes.

Měli prožít ten nejhroznější okamžik, kdy poznají, že ač sami přišli zabíjet, neuniknou rychle se blížící smrti.

Bude to pro ně krutá smrt.

+ + + + +

Vteřiny se táhly jako věčnost. Nervy jsem měl napjaté jak struny. Pak jsem ale pomyslel na Squannu a na Troopera a zase jsem se uklidnil.

Sledoval jsem, jak se dorozumívají gesty. Jeden z nich za sebou trochu táhl levou nohu. To musel být ten, kterého jsem zasáhl u skal. Jeho mokasíny byly prosáklé krví. Dokázal jsem si představit, jak hoří nedočkavostí, až mi to vrátí.

Dosáhli dna prohlubně. Jeden šáhl po mé pušce a prohlédl si ji. Druhý držel mezi zuby nůž. Viděl jsem, jak jej uchopil do pravé ruky. V ranním šeru se ocelová čepel chladně zaleskla.

Náhle se oba zvedli jako na povel. Výkřik plný výsměchu a triumfu rozčísl ranní ticho.

Válečník, který vzal mou sharpsku, ji namířil na panáka, kterého považoval za wasiču, a vypálil. Druhý se na postavu zabalenou v dekách vrhl s nožem v ruce. Namísto masa však nůž narazil do kamene.

Zděšení obou Čejenů muselo být hrozné, když poznali, že byli přelstěni. Moment šoku však trval pouze jednu vteřinu. Ti dva byli dobře vycvičení bojovníci, kteří byli schopní se vypořádat s nebezpečím.

Několik slov, přikrčili se a rozprchli.

Zraněný rudoch byl méně nebezpečný, protože se nemohl tak rychle pohybovat. Proto první kulka patřila jeho zdravému druhovi.

Trefila jej, ještě než stačil udělat dva kroky, a srazila ho k zemi. Byl mrtev, ještě než jeho tělo dopadlo na zem.

Vyskočil jsem ze svého úkrytu. Druhý na mě namířil mou vlastní sharpskou. Marně však prsty hledal pákové nabíjení, na které byl zvyklý ze své winchestrovky. Neměl ani ponětí o tom, že sharpska je pouze jednoranná.

Namířil jsem na něho koltem. Stáli jsme proti sobě, bílý a rudý muž. Díval jsem se mu do očí a neviděl jsem v nich ani náznak strachu, přestože musel vědět, že nemůže přežít. Docela mi ho bylo líto.

Náhle se přikrčil a mrštil proti mně těžkou karabinou. Ustoupil jsem, zakopl a spadl. V následujícím okamžiku už se mi sápal po hrdle.

Byl mladý a silný a věděl, že bojuje o život. Jenže i já jsem bojoval o svůj – a kromě toho jsem si náhle vzpomněl na Černého orla. Co když ta čubka neodjela s Johnnym pryč, ale číhá teď někde v záloze?

Při té myšlence mě polil studený pot.

Cítil jsem jeho silné, hnědé prsty na mém krku. Nemohl jsem se pořádně nadechnout a pálily mě plíce. Před očima se mi dělaly červené kruhy.

Dlouhý pochod mě zeslabil. Jenže já jsem nesměl zemřít – nesměl jsem, jestli jsem chtěl zachránit mého chlapce.

Nějak se mi podařilo přitáhnout kolena a dostat je pod břicho válečníka. Tak jsem ho mohl ze sebe od kopnout. Padl na záda, ale hned byl zpátky na nohou. Dřív než já.

„Wasiču!“ zvolal.

Z opasku vytáhl nůž a hrozivě jej zvedl. Až v posledním okamžiku se mi podařilo strčit mezi mě a něj revolver. Když jsem zmáčkl spoušť, ožehnul mu výstřel koženou loveckou košili. Vrávoravě ustoupil zpátky, ztuhly mu rysy ve tváři, otočil se kolem své osy a skácel se na zem.

Vstal jsem a zhluboka se nadechoval. Když jsem se aspoň trochu uklidnil, přistoupil jsem k Čejenovi, abych se přesvědčil, že je skutečně mrtvý.

Sklonil jsem se – a ten pohyb mi zachránil život.

Ozval se výstřel a cosi horkého mi proletělo nad zády. V následujícím okamžiku jsem se vrhl k zemi. Nehleděl jsem na množství trnitých keříků, kterými jsem se válel.

V šeru rána se ke mně blížil ohlušující dusot kopyt: dva mustangové bez jezdců, s vlající hřívou a pěnou u huby. A uprostřed mezi nimi, přikrčen na hřbetě jednoho poníka jel třetí Čejen.

Ano, můj švagr Černý orel s neodmyslitelnými orlými péry ve vlasech.

Hnal oba neosedlané koně proti mně a šikovně se za nimi kryl. Kulka se odrazila od jednoho kamene a víc škody neudělala. Poník přes mě přeskočil, protože žádný kůň dobrovolně nešlápne na ležícího člověka. Ve vzduchu se vznášela oblaka zvířeného prachu. Černý orel se prohnal kolem, dbrátil se a opět vyrazil proti mně. Znovu zaduněla jeho puška.

Já jsem ale nelenil a vypálil na jeho koně. Trefil jsem ho, což mělo za následek, že se v běhu zřítil k zemi. Černý orel z něj spadl, ale mrštně jako kočka se postavil zase na nohy a chytil se za hřívu jednoho kolem probíhajícího mustanga. V následujícím okamžiku už seděl na jeho hřbetě a jeho triumfální jekot zněl údolím.

To byl jeho trik, držet se mezi koni, aby se tak kryl před mými kulkami. A pak, když jsem vystřílel kolt, měl přijít jeho čas.

Opět kolem mě proběhla skupina mustangů. Černý orel visel ve třmeni na boku svého ponyho a pálil na mě pod jeho krkem.

A trefil!

Naštěstí ne nijak hrozně. Cítil jsem jenom cosi horkého ve vlasech a pak mě začalo něco teplého téct po obličeji. Byla to moje krev.

Vyskočil jsem, aby mě nepřejeli, a vystřelil jsem na něj. Jenže, minul jsem. Teď už jsem měl v bubínku jenom dva náboje: dva náboje, které mě dělily od jisté smrti. Na další nabití by mi totiž určitě nezbyl čas.

Mustangové se opět obraceli. Poslouchali indiánovy povely, jako by to byli psi. Obrátili se, jako by si to nacvičovali, a vyrazili proti mně. Jen indiáni dokážou vychovat zvířata k takové poslušnosti.

Tentokrát mě srazili k zemi. Rozkašlal jsem se, protože jsem měl plná ústa prachu. A nejenom ústa, ale i oči. Jedno kopyto mě udeřilo do spánku. Padl jsem na kolena.

Už jsem měl jenom dva náboje. Všeho všudy jen dva náboje!

Do očí mi vhrkly slzy a vyplavily prach. Přesto jsem všechno, co se pak odehrávalo, viděl jenom jakoby skrz závoj. To bych spíše než slzám připsal účinku toho kopance kopytem do hlavy.

Černý orel se opět z boku vyhoupl na hřbet svého mustanga. Když viděl, že jsem ještě naživu, zaječel. Pak se tryskem rozjel proti mně. Naštěstí pro mě však jeho winchestrovka nevystřelila. Možná už v ní neměl náboje, možná se mu náboj vzpříčil. Každopádně jeho zbraň selhala v rozhodujícím okamžiku. Bohové zase jednou stáli při mně.

Ječící Černý orel se řítil ke mně. Naklonil se ze sedla na stranu a máchl proti mně winchestrovkou jako kyjem. Kdyby mě trefil, roztříštil by mi hlavu.

Já jsem se však vrhl na stranu a vyhnul jsem se tak té ráně. Černý orel zařval. Napolo oslepený vlastní krví, jež mi tekla do očí, jsem na něj ještě jednou vystřelil. Kulka zasáhla pušku a vyrazila mu ji z rukou.

Vykřikl a stiskl si svou naraženou ruku. Náhle už nebyl tak agresivní. Zdálo se, že s puškou ho opustila i odvaha. Přitiskl se k hřbetu mustanga, kopl jej do slabin a vyrazil ke kopcům.

Vyskočil jsem, natáhl pravou ruku s koltem, podepřel ji levačkou a zamířil jsem. Tak rád bych toho parchanta srazil ze sedla. Jenže pak jsem si vzpomněl na Johnnyho.

Kde je?

Černý orel ho musel jistě někam schovat, ale kam? O to právě šlo.

Vyznal jsem se v tom kraji. Jako stopař jsem nebyl k zahození. Ale indiáni měli přímo ďábelský talent schovat něco, co pro ně mělo cenu, takže to bílý muž nemohl najít.

A Černý orel to tak určitě udělal i s Johnnym. Jistě bych Johnnyho našel – ale otázkou bylo, kdy. Kdyby to trvalo dny, mohlo být pro Johnnyho pozdě.

Skřípal jsem zuby, ale nemohl jsem nic dělat. Černý orel musel zůstat naživu, jelikož jedině tak jsem mohl včas najít svého syna. V boji jsem na něj dočista zapomněl. Teď mi přeběhl mráz po zádech.

Go kdybych Černého orla zranil smrtelně? A co kdybych pak Johnnyho našel, až kdyby bylo pozdě? Go kdyby mezitím zemřel hlady nebo žízní?

Zase jsem tedy ruku s revolverem sklonil. Černý orel cválal po hřebem, až zmizel. To jsem považoval za svou další porážku. Nemohl jsem ale udělat nic, co by ohrozilo Johnnyho život.

Cítil jsem, že mi nohy vypovídají poslušnost. Po boku mi tekla krev. Podíval jsem se pod tričko a viděl jsem místo, kde mě škrábla kulka. Šlo jenom o povrchové zranění, ale silně krvácelo a jestli by tak mělo krvácet dál, neměl bych dost sil na to, abych Černého orla pronásledoval.

Musel jsem udělat ještě tři věci. Zachránit Johnnyho, potrestat Černého orla a najít obchodníky, kteří prodávali Čejenům moderní pušky.

Ty bastardi, které jsem ještě neznal, a Černý orel nesli vinu na Squannině smrti. To mi zaplatí!

+ + + + +

Připlazil jsem se ke studni, napil jsem se a omyl si rány na hlavě a na boku. Naštěstí šlo jenom o škrábance. Kdyby mě však Černý orel trefil jen o trochu lépe, tak…

Polil mě studený pot. Jen o pár palců lepší muška a můj skalp by se houpal na indiánově sedle. A můj syn Johnny by byl navždy ztracen.

Ještě jednou tedy ke mně byli bohové milostiví. Ale jak dlouho tomu tak ještě bude? Nikdo nemůže spoléhat na štěstí věčně.

Pomočil jsem si ruku a dezinfikoval si ji tak. Vlastní moč byla v divočině jediným prostředkem k dezinfekci. Tak to dělají všichni ti lovci, zvědové, dobrodruzi a vojáci, kteří nemají po ruce whisky. Není to nic, čím by se člověk mohl chlubit dámám, ale na tom nesejde.

Roztrhal jsem si spodní prádlo a ovázal si jím zraněná místa. Mezitím vyšlo slunce.

A jak jsem na tom byl? Neměl jsem ani koně, ani potraviny, ani dostatek nábojů. Tak jsem mohl Černého orla pronásledovat jen stěží. Co jsem potřeboval vůbec nejvíc, byla pomoc. Tu jsem mohl dostat až v Custer City, nejbližším městě na kraji Black Hills. Zde se nacházela armádní posádka a s vojáky jsem si vždy dobře rozuměl. Ti mi mohli dát, co jsem potřeboval.

Pro muže bez koně to byla dlouhá cesta. Musel jsem tam však dojít. Kdyby se mi to nepovedlo, vychovali by indiáni z mého syna divocha, který by brzy zapomněl, že má bílého otce.

Naplnil jsem si bandasku vodou, napil se ze studny a oblékl jsem se. Přitom jsem pohlédl na bojovníka, se kterým jsem bojoval naposledy.

Nepadl snad na záda, když jsem ho trefil?

A teď ležel na břiše. A jeho pravou ruku nebylo vidět.

Okamžitě jsem si nabil revolver. Pak jsem hlaveň přitiskl na krk válečníka a levou rukou jsem se dotkl jeho ramene.

Neuvěřitelně rychle se otočil – rozhodně nebyl mrtvý, přestože měl kazajku od krve.

Vytáhl pravou ruku, v níž se zaleskla ocel. Nůž! Instinktivně jsem zmáčkl spoušť. Trefil jsem ho pod klíční kost. Ochabl a nůž mu vypadl z dlaně.

Náhle mi ho přišlo líto, protože byl tak mladý. Mladý muž v rozkvětu sil, který musí zemřít, protože ho někdo jiný navede na špatnou stezku. Šokovalo mě, když jsem viděl, jak ho opouští život.

Naklonil jsem se nad ním a pokusil jsem se odepnout mu kazajku, abych mu mohl zastavit krvácení, i když to asi bylo zbytečné. Vzdorně však mou ruku odtáhl. Přitom cosi zamumlal čejensky. Nerozuměl jsem tomu, protože Squanna mi nikdy nechtěla říct nadávky svého kmene.

„Nechej mě, chci ti pomoct,“ řekl jsem. „Rozumíš řeči bledých tváří? Chci ti pomoct.“

„Wasiču!“ Pokusil se mi místo odpovědi plivnout do tváře. „Bílý pse! Malý medvěd tvou pomoc nepotřebuje!“

Takže rozuměl. Mnoho indiánů se naučilo anglicky – potřebovali to v kontaktu s obchodníky a trappery.

Proto jsem nemusel použít svou mizernou čejenštinu.

„Poslouchej!“ Utřel jsem mu krev ze rtů. „Proč jste to udělali? Moje žena byla jednou z vás. Proč jste ji tak zhanobili a zabili? Proč jste mi vypálili dům?“

„Wasiču – všichni špatní,“ hlesl.

„Ne všichni,“ odpověděl jsem. „Mnoho určitě, ale ne všichni. Vzal jsem si squaw z vašeho kmene a chtěl s vámi žít v míru. To Černý orel vás k tomu navedl, že?“

„Já nic neříct,“ zamumlal Malý medvěd.

Byl hrdý a chtěl zemřít jako válečník. Ale já jsem ho nemohl šetřit.

„Rozumím Černému orlovi. Chce mého syna a chce z něho vychovat Čejena. Kdyby se mnou bojoval – dobře. Ale poštvat vás proti své sestře… Není to pro hrdé válečníky kmene Čejenů hanba?“

Rozechvěla se mu víčka. Věděl jsem, že jsem trefil do černého.

„Kam jel Černý orel s mým synem?“ naléhal jsem. „Řekni mi to, jestli to víš.“

Otočil hlavu a sevřel rty. Jeho hodina se přiblížila.

„Řekni mi, kam utekl!“ zvolal jsem. „To je vinný tím, že tu teď ležíš a musíš zemřít! Kde ho najdu!“

„Neřeknu,“ zašeptal.

„No dobře, tak tě přinutím.“

Vstal jsem. To, co jsem musel udělat, se mi příčilo, ale neměl jsem na vybranou.

Jen několik yardů opodál leželo tělo druhého válečníka. Přistoupil jsem k němu, otočil ho a vytáhl revolver.

Malý medvěd se opřel o lokty. Jeho už tak bledý obličej zesinal.

„Co chtít dělat, bílý muži?“

„Postarat se o to, aby vrah a násilník nenašel cestu do věčných lovišť.“

Dvakrát jsem vypálil z koltu.

Ukázal jsem na mrtvého. „Podívej, Malý medvěde. Vystřelil jsem mu oči. Bude navždy bloudit mezi nebem a zemí. Nikdy se už nedostane tam, kde je věčně zelená tráva a kde se pase tolik bizonů, jako je zrnek písku v poušti. Už nikdy nebude vyprávět starším o svých činech. Rozumíš mi?“

Přikývl. Namísto vzdoru se v jeho očích objevil strach.

„Dobrá!“ Zamířil jsem koltem na něj. „Ty dopadneš stejně, jestli nebudeš mluvit. Tak co, chceš navěky bloudit, nebo mi prozradíš to místo, kam uprchl Černý orel?“

Zhroutil se. Viděl jsem, jak ho to, co jsem učinil, zdrtilo. Natáhl jsem úderník svého revolveru.

Když Malý medvěd uslyšel cvaknutí, mávl prudce rukou.

„Nestřílet. Budu mluvit.“

Hned jsem si k němu dřepl.

„To je od tebe chytré. Takže, řekni, kde to je. Vím, že vždycky, než něco přepadnete, si naplánujete, kam utečete, když se dostanete do problémů. Kam chtěl Černý orel utéct, když se mu nepodařilo mě zabít?“

„K – k vyvrženým.“ Malý medvěd zalapal po dechu. „Nemohl se vrátit ke svým lidem, protože ztratit příliš mnoho válečníků. Rozumíš?“

„Ano, to víš, že rozumím.“ Musel jsem to z něho dostat, protože zubatá už si na něho brousila kosu. „Ale kde je to místo, kde se skrývají vyvrženci?“

Pokusil se promluvit, ale rozkašlal se. Šlo to s ním z kopce.

Sroloval jsem si klobouk a dal mu ho pod hlavu. Pak jsem mu přiložil láhev k ústům. Napil se – ale voda, smíchaná s krví, mu hned vytekla z úst. Teď už mou pomoc neodmítal.

Věděl jsem, že všechny indiánské kmeny mají takzvané vyvržené, kteří porušili některá jejich tabu a nesměli se už vrátit do vesnice. Černý orel se nyní stal jedním z nich. Kde ale mohli být?

Malý medvěd mě náhle chytil za rameno. „Já – Psí bojovník. Nezemřít vleže.“

Patřil tedy k psím bojovníkům, zvláštní skupině vyvolených z kmene Čejenů. Přes své mládí tedy již za sebou musel mít skvělé činy.

Posadil jsem ho a opřel zády o balvan. Rukou tápal kolem sebe. „Moje puška. – Dej mi mou pušku.“

Sharpska ležela poblíž. Položil jsem mu ji jako děcku do náručí. Spokojeně přikývl.

„Dobře, bílý muži. Víš, jak musí zemřít bojovník.“

Podíval se mi do očí. „Vyvržení žít u Zpívajících vod v horách daleko na severu. Nikdy je nenajit.“

Selhal mu hlas a hlava mu padla na prsa. Přiskočil jsem k němu a podepřel ho. Ještě něco jsem se totiž musel dozvědět.

„Odkud máte pušky? Kdo je ta čubka, která vám to prodává? Jak se jmenuje?“

„Nikdy, nikdy nevidět,“ zašeptal. „Jezdit za Černým orlem na tajné místo. Brát si za pušky žluté železo. Černý orel má.“

„Žluté železo“ byl indiánský název pro zlato. Mnoho z nich vědělo, kde jsou jeho naleziště v horách.

„A jméno? Jeho jméno neznáš?“

Malá medvěd zavrtěl hlavou.

„Ne. – Černý orel říkat, že má vlasy jako sníh. Říkají mu Bělovlasý.“

Natáhl ruku. „Dej mi ještě vodu.“

Udělal jsem to. Náhle mou ruku odstrčil, zaklonil hlavu a začal zpívat svůj zpěv smrti. Sevřelo se mi srdce, když jsem ho slyšel.

„Jenom hory žijí věčně, jenom řeky tečou věčně.“

Pak se odmlčel. Z úst mu vytekla krev. Byl mrtev.

Zastrčil jsem kolt do pouzdra a vzal si sharpsku. Slunce již stálo nad kopci.

Bylo těžké umírat ráno.

Ve vzduchu se kromě dýmu vznášel i pach smrti. Šel jsem k hrobu Squanny.

„Musím tě tu nechat,“ zašeptal jsem. „Jedu za Černým orlem, abych zachránil našeho syna. A slibuju ti, že se vrátím teprve, až se mi to podaří.“

Ležela přede mnou dlouhá cesta. Do Custer City.

+ + + + +

Custer City leželo na kraji Black Hills, posvátné země Paha Sapa kmene Siouxů.

Město bylo založeno poté, co se generál George Armstrong Custer vrátil v létě 1874 ze své expedice z Black Hills. Patřil jsem tehdy k jeho zvě dům, takže jsem dobře znal všechny vojáky.

Pod záminkou vědecké výpravy tehdy generál Custer na příkaz vlády se sedmi sty vojáky vyrazil do Black Hills. Ve skutečnosti měli najít vhodné místo pro novou armádní pevnost a zjistit, jestli se v Paha Sapa skutečně nalézá zlato. Po pověstech, které začaly kolovat, a po senzačních zprávách v novinách, se do posvátné země Dakotů vydali stovky dobrodruhů. Armáda musela co nejrychleji postavit na hranicích smluvně garantovaného indiánského území pevnosti, aby zabránila pronikám zlatokopů do Black Hills, než je tam zmasakrují rozezlení indiáni.

Věděl jsem tehdy, když jsem se té Custerovy expedice účastnil, že to je porušení smlouvy. Ale po tvrdé zimě, kdy byl mizerný lov kožešin, jsem potřeboval džob, abych uživil rodinu. Člověk musel z něčeho žít. I tady. Mnoho spřátelených indiánů, kteří mě kdysi často navštěvovali, napájeli své poníky z mé studny, však od té doby jen mlčky míjelo můj dům.

Dorazil jsem do Custer City v jednom povozu v koloně, kterou jsem cestou potkal. Město se od mé poslední návštěvy rozrostlo.

Poděkoval jsem formanům a vydal jsem se k vojenskému táboru. Ležel asi míli za městem a nebylo těžké ho poznat podle pravidelných řad stanů.

U strážního stanu stál seržant Patrick Calhoun. Jeho zrzavé vlasy na slunci svítily jako oheň.

„Sakra, co to vidím!“ zvolal a vykročil ke mně. „Jsi to ty, Simone, ty starý brachu?“

„Jsem to já,“ přisvědčil jsem a sedl si na jeden kámen. „Neudělal bys pro mne něco, Pate?“

„Samozřejmě,“ přikývl. „Jsem ti přece dlužný od sedmdesátého čtvrtého. Tak co, kde tě tlačí bota?“

„Mám hlad!“ prohodil jsem. „A kafé bych si také dal. A nejradši celé vědro.“ Na cestě jsem se totiž moc nenajedl.

Calhoun se ke mně sklonil a pohlédl mi do tváře.

„Tak počkej, tady něco nesedí. Simon Hall bez svého starého Troopera… Sakra, co se stalo?“

Chytil mě za ruku a odvedl mě do jídelny. Tam mě posadil k jednomu stolu a zařval na ordonance: „Vasiliji, jídlo a kafe pro mého starého kámoše Simona Halla! Dělej!“

„Ale kuchyně je zavřená,“ namítl Vasilij. „Výdej jídla je až v šest.“

Calhoun ho chytil za límec a zatřásl s ním jak s papírovým panákem.

„To ti mám utrhnout uši? Řekl jsem, že chci jídlo a kafe pro mého starého přítele! Tak dělej, pohni tím tvým zadkem a přiveď kuchaře, nebo se postarám o to, že toto teplé místečko ztratíš a půjdeš pěkně ven, slyšíš?“

Poté nebezpečně ztišil hlas: „A pak, můj milý, se postarám o to, abys potil krev. Mám ti snad ještě zopakovat?“

„Ne, seržante,“ zamumlal Vasilij a zmizel, jako když střelí.

Calhoun si sedl naproti mně. Provrtával mě pohledem.

„A teď pravdu, Simone. Přijel jsi sem bez koně a vyřízený, že se skoro neudržíš na nohou. Co se stalo?“

„Čejeni,“ zamumlal jsem. „Sedm válečníků vedených Černým orlem, mým švagrem. Přepadli můj dům. Šest už za to pyká v pekle. Ale Černého orla jsem nedostal.“

„Černý orel, hm,“ svraštil Calhoun čelo. „Ten se nikdy nesmířil s tím, že jeho sestra se provdala za bělocha a ne za někoho z jeho přátel. Ale přece by neudělal takovou věc?“

Sklonil jsem hlavu. Zase tu byl ten hrozný obrázek. Pořád jsem to měl před očima.

„Squanna je mrtvá. A Johnny, můj malý syn je v rukou Černého orla.“

„Cože?“ zakoktal se Calhoun.

Dotkl se mého ramene. Náhle se mi zatmělo před očima. Pak už jsem nic neviděl.

Když jsem přišel k sobě, ležel jsem na čisté posteli. Do očí mi svítilo slunce prosvítající stanovinou ošetřovny.

„Myslím, že přichází k sobě,“ řekl kdosi. Byl to doktor Potter, vojenský lékař, který v sedmdesátém čtvrtém se mnou jel do Black Hills.

Otevřel jsem oči. Tři muži stáli okolo mého lůžka: doktor Potter, kapitán Lombard, kterého jsem též znal z Custerovy expedice, a můj starý přítel Patrick Calhoun.

„Jak se daří, pane Halle?“ zeptal se Lombard. „Jak se cítíte?“

„Docela to ujde,“ odpověděl jsem. „Muž by neměl odpadnout. Omlouvám se za to, jaké jsem vám způsobil starosti, kapitáne.“

„Nemluvte hlouposti,“ prohodil Lombard. „Pan Potter vás prohlédl.

Dvě střelná zranění, jedno na hlavě, druhé na boku. Řekl mi, že jste dost krvácel. Nikdo není ze železa, Simone.“

„Správně,“ podotkl Potter, zatímco mi nahmatával puls na zápěstí. „Tipuju, že jste musel ztratit celé vědro krve, Simone. Musíte zůstat ležet a odpočívat, to je ten nejlepší lék.“

„To nejde!“ zvolal jsem. Musel jsem myslet na Černého orla, který míří do hor na sever, ke Zpívajícím vodám, k vyvrženým. „Potřebuju koně, náboje a potraviny. – Kapitáne, potřebuju pomoc armády.“

„Máte ji mít, až vám to dovolí doktor,“ odpověděl Lombard.

Pohlédl na Pottera. „Co myslíte, doktore?“

Potter zavrtěl hlavou. „To by byla jistá smrt, nedostal by se ani deset mil daleko. Pan Hall patří do postele a ne na koně. Jestli ho pustíte, kapitáne, tak za něj odmítám převzít zodpovědnost. Zabilo by ho to.“

Lombard se posadil na kraj postele.

„Bohužel, ale musím se podřídit rozhodnutí lékaře.“

V jeho tvrdých, šedých očích jsem spatřil soucit.

„Seržant Calhoun mi cosi naznačil. Je mi líto toho, co se stalo. Squanna byla výborná žena, nejlepší jakou si tady v divočině mohl člověk přát. To, odkud pocházela, přitom vůbec nehrálo roli. Udělám všechno pro to, abych chytil její vrahy, to vám slibuji.“

„Kapitáne,“ řekl jsem poté, co jsem se zhluboka nadechl. „Squannu jsem zabil já. Já – mou puškou.“

„Pane Bože!“ zamumlal Potter. Calhoun prohodil irskou kletbu.

Chvíli panovalo mlčení. Poté Lombard pohnutým hlasem řekl: „Pane Halle, cítíte se dost silný na to, abyste nám o tom podal podrobnou zprávu?“

„Ano,“ zašeptal jsem.

Lombard pohlédla na Pottera. „Námitky, doktore?“

„Ne,“ odtušil Potter. „Ne za těchto okolností. Domnívám se, že se mu uleví, když o tom bude moct mluvit.“

„Dobrá.“ Lombard se opět posadil na kraj postele. Jeho tvrdý vojácký hlas zněl najednou měkce. „Povyprávějte nám, prosím, všechno, Simone.“

Bylo to poprvé za celou dobu, co jsem ho znal, kdy mne oslovil křestním jménem.

A tak jsem jim to všechno pověděl a znovu prožil ty nejhorší okamžiky mého života. Při mém vyprávění všichni přítomní zbledli.

„Černý orel, ten špinavý parchanti“ zvolal Calhoun, když jsem domluvil.

„Jenom klid, seržante,“ zamumlal Lombard.

Hleděl mi do očí. „Teď už rozumím tomu, proč od nás chcete koně, náboje a potraviny. Zpívající vody v horách na severu – hm, to musí být hodně daleko a může to zvládnout jen zdravý a silný člověk.“

„Správně,“ přisvědčil doktor Potter.

Položil mi ruku na rameno. „Simone, můj starý příteli, nikdy bych vás nedržel, kdybyste byl zdráv. Ale teď jste vyčerpaný a slabý. Nikomu, ani vašemu synovi, by nepomohlo, kdybyste po pár mílích spadl vyčerpáním ze sedla. Rozumíte?“

„Ano, doktore,“ zašeptal jsem.

„Musíte se nejdřív uzdravit,“ řekl Lombard. „Než budete fit, pokusím se zjistit od našich arapažských zvědů, kde vlastně Zpívající vody jsou. Nemá smysl jezdit naslepo. Ale hned, jak to budeme vědět a vy budete v pořádku, můžete počítat s naší pomocí.“

Viděl jsem, že on i Potter mají pravdu. Zraněný, vyčerpaný člověk by v divočině neměl šanci. Brzy by se o jeho, tedy o moje, kosti rvali kojoti.

„Děkuji, pane.“

„Není zač.“ Lombard vstal. „Vzpomínám si velice dobře, jak jste před rokem, když jsme s Custerem táhli Black Hills, zachránil předvoj seržanta Calhouna. Od té doby je vám armáda zavázána, pane Halle – a svůj dluh vám splatí.“ Potter nakapal jakési hnědé tekutiny do sklenice vody a řekl:

„Musíte se prospat, abyste nabral síly, Simone. Vypijte to, bude vám lépe.“

Napil jsem se. Po několika minutách začal opiát účinkovat. Ztěžkly mi víčka. Hovor přítomných jsem slyšel stále vzdáleněji, až jsem nakonec usnul.

Když jsem se probudil podruhé, seděl na mé posteli Patrick Calhoun.

„Dobré ráno, starý škorpione,“ usmíval se. „Jak ti je?“

Brněly mě nohy a v ústech jsem měl trpkou chuť. To muselo být od doktorových kapek.

„Dobře,“ prohodil jsem chraplavým hlasem.

Calhoun si sáhl pod svou modrou polní blůzu a vytáhl láhev.

„Pravý bourbon, nejlepší, který můžeš široko daleko sehnat. Není to ta samohonka, co prodávají v saloonech,“ pochvaloval její obsah. „Dostal jsem to osobně pro mého kamaráda Simona Halla od našeho provianťáka. Musel jsem mu pohrozit, že oznámím všechny jeho podloudné kšefty, než mi to dal.“

„Pate, ty jeden zrzavý irský lumpe,“ zavrtěl jsem hlavou.

Nalil whisky do sklenice a podal mi ji.

„Na, napij se. To ti pomůže na nohy lépe než ty Potterovy hořké kapky.“

Napil jsem se. Přestože jsem se nikdy nepovažoval za alkoholika, musel jsem uznat, že v některých situacích není lepší lék než dobrá whisky.

Sotva jsem tu sklenici vypil, už mi ji Calhoun zase doléval.

„A ještě jednou!“

Poslechl jsem ho. Whisky skvěle zahřívala.

„Je dobrá.“

„Aby ne,“ usmíval se Calhoun. Také si dal. „Věř mi, Simone, mám za sebou dvacet let služby v armádě. Tenkrát na jihu, když jsme s Mackenziem táhli proti Komančům. tenkrát, tenkrát bych se určitě zastřelil, nebýt whisky. Někdy jenom dobrá kořalka člověku pomůže.“

Přikývl jsem. Přestože se usmíval, poznal jsem, že v těch slovech je skrytá hořkost. Nosil v sobě něco z minulosti.

Pak jsem obrátil list. „Pate, neznáš toho bělovlasého parchanta, který provozuje nezákonný obchod s Čejeny?“

Kývl na láhev. „Myslíš tady s tímto?“

„Ne!“ zavrtěl jsem hlavou. „Myslím obchod se zbraněmi. S fungl novými nejmodernějšími winchestrovkami.“

Calhoun přivřel oči.

„Co o tom víš, Simone?“

„Moc ne. Černý orel a jeho bratři, kteří přepadli můj srub, byli vyzbrojení takovými zbraněmi. Zmáčkl jsem jednoho umírajícího bojovníka. Řekl, že jim to prodává jeden bělovlasý muž za žluté železo – za zlato.“

„A proč jsi o tom neřekl kapitánovi?“

„Protože s tím ksindlem chci zúčtovat sám. Patří mně – jenom mně!“

„Rozumím. Jo, rozumím ti velice dobře.“

Zadíval se někam do daleka.

„Chlápek s bílými vlasy, který jede po zlatě. To by mohl být Blanco Bradshaw.“

Posadil jsem se. Rozbušilo se mi srdce.

„Cos to řekl? Blanco Bradshaw? Znáš ho?“

„Řekněme, že jsem ho znal,“ odpověděl Calhoun. „Tenkrát v Texasu, když jsme honili Komanče v Staked Plains. Víš, kdo je to Comanchero?“

„Ne. Nikdy jsem nebyl na jihu. Comancheros… to přece byli ti chlápci, co provozovali zakázaný obchod s Komanči, ne?“

Calhoun přikývl.

„Tak nějak. Každopádně jeden z nich platil za vůbec nejhoršího. Dával Komančům tipy, kde by mohli unést bílé ženy a děti, které pak od nich vykupoval, aby vydřel od jejich příbuzných vysoké výkupné. Pěkné prase. Ale jednou jsme si na něho došlápli. Chytili jsme ho v jeho tajném úkrytu ve Staked Plains a odvedli ho k soudu do Fort Sill. Patřil jsem k jeho eskortě a dobře si ho pamatuju. Jmenoval se Bradshaw. Přestože mu nemohlo být moc přes třicet, měl už úplně bílé vlasy. Šuškalo se, že několik Mexičanů, kterým kdysi nechal unést ženy, ho dostalo a nahého ho přivázali k mraveništi. Naštěstí pro něho ho tehdy našli jeho komančští kamarádi a včas jej odvázali. Tou hrůzou ale zešedivěl.“

„Blanco Bradshaw,“ zašeptal jsem. „Takže tak se jmenuje. Neříkals ale, že jste ho dostali a odvedli do Fort Sill?“ Calhoun zamyšleně přikývl.

„Jo. Ale povedlo se mu utéct. To, jak, ti povyprávím někdy příště. Každopádně z Texasu zmizel a už ho nikdo nikde neviděl. Jeho přátelé tvrdili, že je mrtvý. Mohl ale odjet někam na sever, kde ho nikdo nezná, že? Zakázaným obchodem se zbraněmi může člověk zbohatnout a Blanca zajímalo jedině zlato.“

Nalil si a napil se. Viděl jsem, jak se mu zamlžily oči.

„Co je ti?“ zeptal jsem se.

„Nic.“ Zavrtěl hlavou. „Nic. Jenom minulost, víš?“

„Ano,“ řekl jsem, ačkoli jsem nic nevěděl. Co ho mohlo zajímat na Blaneovi Bradshawovi?

Když mi chtěl dolít, přikryl jsem sklenici dlaní.

„Díky, Pate. Myslím, že pro dnešek mám dost.“

„Jak chceš.“ Díval se na poloprázdnou flašku. „Říkal jsem ti přece, že whisky je kolikrát nejlepší lék. Jasně, že jsem ti to říkal.“

Přiložil si láhev k ústům a napil se. Jeho obličej zrudl.

„Myslím, že příslušníci americké armády mají zakázáno ve službě pít, ne?“ podotkl jsem.

Zašklebil se.

„Ve službě ano. Ale protože jsem měl včera celodenní službu, tak mám dneska volno. Takže přestaň s těmi kecy.“

„Pate, něco trápí. Vidím to. Když padlo jméno Blanco Bradshaw, tak ses začal chovat jinak. Co je ti? Řekni mi to.“

Calhoun vstal a kopl do židle, která odletěla do rohu. Tupě na mě hleděl. Viděl jsem, že jeho zrzavé vlasy již začínaly šedivět.

Že nějaká žena? Nebo ho to přestalo v armádě bavit?

„Buď zticha!“ zařval. „Nech už těch blbých keců.“

Otočil se a odešel. Chvíli se pak motal kolem stanu.

Co se mu stalo?

Nějak to muselo souviset s tím ksindlem Bradshawem.

+ + + + +

O tři dny později jsem už byl zase all right a doktor Potter mě propustil z ošetřovny. Má první cesta vedla ke kapitánovi Lombardovi.

Mezitím jsem se dozvěděl o táboru hodně věcí.

Sestával již jenom ze dvou rot kavalerie – včetně kuchyňského personálu, kovárny a ordonanců se jednalo o ne více než sto třicet mužů. A s takovým množstvím vojáků měl kapitán udržet několik set mil hranice v drsné, nehostinné divočině. To bylo takřka nemožné. Ale vlády chtěly vždy od svých vojáků nemožné.

Vstoupil jsem do štábního stanu, rozděleného dvěma dekami na dvě místnosti. V první seděl seržant Hennessy u prázdné bedny, která mu sloužila jako stůl, a skláněl se nad mapami. Byl zodpovědný za stav koní, zbraní a výstroje.

„Dobrý den, Ale,“ pozdravil jsem ho.

Hennessy zvedl hlavu a pohlédl na mě.

„Ahoj, Simone.“ Podal mi ruku. „Jak se daří?“

„Docela dobře,“ lhal jsem.

Hennessy zvážněl. „Nemusím ti říkat, jak je nám všem líto ta věc se Squannou.“

„Ne, to nemusíš,“ zamumlal jsem. „Radši o tom nemluvme.“

„Nebudeme.“ Ukázal palcem na deku. „Běž tam, kapitán už o všem ví. Byl tu doktor a řekl mu, že tě dneska propustil.“

Vstoupil jsem tedy do druhé místnosti štábního stanu. Byla o něco lépe zařízená. Kapitán Lombard seděl na sklápěcí polní židli u bedny, jež měl místo stolu, a prohlížel si velkou rozloženou mapu severozápadního teritoria.

„Čekal jsem vás, pane Halle,“ řekl a ukázal na druhou židli. „Posaďte se.“

Učinil jsem tak, přestože jsem hořel nedočkavostí. Chtěl jsem co nejrychleji vyjet.

Lombard mi podal své pouzdro na doutníky. „Poslužte si. Oheň?“

Vzal jsem si doutník a kapitán mi podal sirky.

Též si zapálil.

„Kapitáne,“ začal jsem, ale on mě zarazil.

„Vím, pane Halle, pojďme k věci. Naši crowští zvědové tvrdí, že znají místo s názvem Zpívající vody. Leží v horách severně od Yellowstone River. Ale vzpírají se tomu nás tam zavést. Říkají, že je to zakleté místo, na kterém sídlí zlí duchové. Každý, kdo ho navštíví, musí zemřít.“

„Pak se tedy vydám na cestu sám,“ řekl jsem.

„Ne tak hrrr,“ zamumlal Lombard.

Ukázal na mapu. „O té oblasti toho moc nevíme. Z větší části je neprobádaná a kromě pár horalů tam žádní běloši nevstoupili. Kdybychom měli víc Času, vyžádal bych si u vrchního velení, aby tam poslalo vědeckou expedici. Jenže po tom, co jste mi řekl, nám moc času nezbývá.“

„To teda ne,“ přitakal jsem. „Každý den, který je Johnny u rudochů, znamená, že se stále více stává indiánem.“

„Přesně tak,“ dodal Lombard. „Ale smlouvou je zakázáno vstupovat do Black Hills a do oblastí severně od loveckých revírů Siouxů a Čejenů. To je jednoznačný příkaz vlády a my se jím musíme řídit.“

Vstal jsem.

„Pane, pak mi dejte aspoň jednoho koně, munici a potraviny, abych se mohl pokusit o záchranu svého syna na vlastní pěst.“

Lombard omluvně pokrčil rameny.

„Je mi líto, ale to nemohu. Jsem povinen zadržet každého bělocha, který chce vstoupit na indiánské území – v krajním případě i násilím. I to je rozkaz. Kromě toho by to byla sebevražda, kdybyste tam jel sám. Právě na to Černý orel čeká.“

Ukázal prstem na mapu. „Vy sám tady, proti němu a jeho přátelům? To by znamenalo váš konec. Nepochybně.“

„A myslíte si, že mi na životě ještě záleží?“ vykřikl jsem. „To tu mám sedět a škrabat se za uchem, zatímco Černý orel z mého syna vychová divocha?“

„Ne,“ řekl Lombard. „To po vás nikdo nemůže chtít. Posaďte se a poslouchejte mě.“

Posadil jsem se, i když jsem kypěl vzteky. Měl jsem nervy napjaté k prasknutí.

„Dobře mě teď poslouchejte, pane Halle,“ prohodil poněkud tišeji. „Existuje možnost, jak poslat na indiánské území silnou armádní patrolu – totiž proto, aby odtud přivedla zpátky bílé zlatokopy nebo dobrodruhy. Náčelníci Siouxů a Čejenů nás už o to dokonce žádali, aby jejich bojovníci nebyli v pokušení ty blázny odkrouhnout. Nechtějí mít problémy a proto radši snesou na svém území vojáky, než aby podstupovali riziko, že budou odpovědní za zmasakrování několika bledých tváří.“

„To svědčí o jejich chytrosti,“ poznamenal jsem.

„To ano,“ přitakal Lombard. „Takže zítra za svítání vyšlu jednu kavaleristickou patrolu pod vedením poručíka Crawforda, která má zadržet bílé vetřelce v indiánském teritoriu. Předpokládám, že se připojíte, ne? Schopného zvěda, jako jste vy, vždy přivítáme.“

Spadl mi kámen ze srdce. Aspoň že už tu nebudu muset trčet.

„Děkuji, pane,“

Lombard mávl rukou.

„Neděkujte mi. Vyberte si v ohradě koně, který by se vám zamlouval. Munici dostanete ve skladě a proviant u zásobovače. Oddíl je připraven vyrazit v pět hodin. Poručík Crawford už o všem ví. Znáte ho, ne?“

Přikývl jsem. Ano, Crawforda jsem znal. Byl to dobrý důstojník. Lepšího si Lombard pro tento úkol najít nemohl.

„Oficiálně bude Crawfordovým cílem vystopovat bílé vetřelce,“ dodal kapitán. „Neoficiálně vám bude pomáhat při hledání Černého orla a vašeho syna. Nesmí ovšem do oblasti kolem Powderu a Yellowstoneu. To je pro nás tabu. Bude vás doprovázet, dokud bude moct. Co učiníte pak, well, to je vaše rozhodnutí.“

„Rozuměl jsem, pane,“ řekl jsem a vstál jsem.

„Takže, zítra,“ odvětil Lombard. „A ještě něco, pane Halle.“

„Ano?“

Vstal zpoza bedny a pohlédl mi do očí. „Buďte opatrný.“

„Ano, to určitě budu,“ ubezpečil jsem ho a opustil jsem stan.

Patrick Calhoun stál u ohrad, v nichž byli kavaleristické muly a koně. Pozdravil mě. Vypadalo to, že na mě čeká.

Ukázal na jednoho ryzáka s bílou lysinou, světlou hřívou a bílýma zadníma nohama. „Toho bych ti doporučoval. Už jsem na něm sám jezdil. Je tvrdý a zvyklý na dlouhé cesty. Má osm let, to je pro koně nejlepší věk.“

Luskl prsty. „Pojď sem, Pete! Tak pojď, kamaráde.“

Ryzák vyhodil hlavou a zavětřil. Když si Calhoun sáhl do kapsy od kalhot, přiklusal k němu.

„Ten lump ví, že pro něho vždycky něco mám,“ prohodil Calhoun a dal mu kus koláče.

Prohlédl jsem si toho valacha. Měl silné nohy, mohutnou hruď a dobře klenutý hřbet. Ano, ten mohl urazit dlouhou vzdálenost, než se unavil.

„All right, Pate, vezmu si ho. Víš, co se děje zítra?“

„Všichni to víme. Poručík Crawford zítra jede s dvaceti muži do indiánského teritoria, aby přivedl zpět bílé vetřelce,“ zabručel Calhoun. „Když ses ptal, Simone: Přihlásil jsem se do té patroly, i když starý,“ tím myslel kapitána, „byl proti tomu.“

„Neví, že jsi posedlý tím, nabídnout Siouxům svůj skalp,“ prohodil jsem. „Může to být zatracen nebezpečné, příteli.“

Calhoun zavrtěl hlavou.

„Ne tak nebezpečné, jak si myslíš. Kapitán posílá tak slabou patrolu proto, že nemůže pro rudochy znamenat žádné nebezpečí. S náčelníky Siouxů je dohodnuto, že můžeme vysílat menší patroly do Black Hills.

Jasně, jejich špehové nás nespustí z očí. Ale až zjistí, že se chováme mírumilovně, nechají nás v klidu, pokud nevkročíme do míst, která jsou tabu.“

Musel jsem pomyslet na Černého orla, který byl na cestě do neprobádaných oblastí na sever od Yellowstoneu.

„Až se budete muset obrátit, pojedu dál sám.“

„Cože?“ podivil se Calhoun. „Víš, jak je to nebezpečné?“

„To mám nechat Johnnyho rudochům?“

Sklopil zrak.

„Och ano, rozumím,“ zamumlal a odešel.

Díval jsem se za ním. Co s ním bylo? Nějak se změnil.

+ + + + +

Kolem třetí hodiny ráno zazněla trubka a v půl páté nastoupil oddíl poručíka Crawforda k odchodu. Seržant Patrick Calhoun četl jména mužů v patrole.

Vojáci se třásli v ranním chladu. Jejich koně, všichni tmavě hnědí, nesli batohy a vaky s pící.

Já jsem stál s mým koněm na levém křídle. Byl zde i Charley Finch, oficiální zvěd oddílu, s kterým jsem již před rokem táhl přes Black Hills. Jeho hlavním úkolem tehdy bylo obstarávat pro Custerovy muže čerstvé bizoní maso. Od té doby se mu přezdívalo Buffalo.

Ranní vítr povíval plachtami stanů. Ve vzduchu byla cítit káva a pečené maso. Slyšel jsem, jak vojáci odpovídají na Calhounovo vyvolávání. Zazněl rozkaz: „Do sedel!“ a nasedli jsme na koně. Calhoun vykročil k poručíkovi a podal mu hlášení. Všechno se odehrálo podle pravidel vojenského ceremoniálu, kterým se mnoho hraničářů vysmívalo. Jenom ten, kdo jezdil s vojáky dlouho, jako například já, věděl, že to je součást disciplíny, jež byla nezbytná.

Kapitán Lombard opustil štábní stan a vyslechl si pro změnu zase Crawfordovo hlášení. Doprovázel ho jeden mladý indián, který držel za uzdu strakatého poníka.

„To je Curly, náš crowský zvěd,“ řekl mi kapitán. „Svěřil se mi, že už o Zpívajících vodách slyšel. Přidělil jsem ho k patrole, abyste se s ním o tom mohl po cestě pobavit. Rozumí naší řeči dobře.“

Prohlédl jsem si toho mladého Crowa. Měl své černé vlasy svázané do dvou copů a dělal na mě inteligentní dojem.

Lombard ukázal na mě. „To je ten bílý muž, jehož syna unesli ke Zpívajícím vodám. Pomůžeš mu, bratře?“

„Howgh,“ zamumlal Crow. Mohlo to znamenat odmítnutí i souhlas, čertví.

„Řekne vám, co ví,“ prohodil ke mně Lombard. „Jenom jedno určitě neudělá: nepojede s vámi na to místo vyvržených. Na to se příliš bojí pomsty Čejenů.“

„Přirozeně,“ odpověděl jsem. Všem obyvatelům pohraničí bylo známo, že Crowové pod vedením náčelníka Mnoho ran se přidali na stranu bledých tváří jen proto, že byli vždy utlačováni mnohem početnějšími kmeny Dakotů – Siouxů a Severních Čejenů. Ale strach z nich měli ještě pořád.“

Lombard kývl na Crawforda. „Můžete vyjet, poručíku.“

Curly se mrštně vyšvihl na svého strakatého mustanga.

Poručík Crawford zasalutoval a dal rozkaz k odjezdu. Vojáci se zformovali do dvojstupu a vyjeli kolem strážního stanu na západ – vstříc onomu drsnému území, kterému Siouxové říkají Paha Sapa, zatímco běloši Black Hills.

Vycházející slunce nás začínalo zahřívat. Přijel ke mně Buffalo – Charley Finch.

„Slyšel jsem o tom, co se stalo tvé rodině,“ zamumlal. „Mluvilo se o tom v táboře. Pomůže ti, když ti řeknu, že mi to je líto?“

„Ne!“ odsekl jsem.

Buffalo přikývl a pohlédl na skály napravo od něj.

„Rozumím. Mně by bylo stejně. Myslím, že ti pomůže, jedině když dostaneš toho ksindla a stáhneš z něj kůži. Slyšel jsem, že to byl Černý orel.“

„Jo.“

„Poznal jsem ho, když jsem překládal při mírových jednáních ve Fort Laramie,“ dodal Finch. „Ten chlap rozuměl všemu, o čem jsme mluvili a já jsem si musel dávat sakra dobrý pozor, abych překládal dobře, protože by mě jinak přede všemi zapíchl. Dávej si na něho pozor, Simone.“

„O tom nepochybuj, Charley.“

„Charley? Tys mi řekl Charley?“ Užasle na mě pohlédl. „Pro mé přátele jsem Buffalo? Jasné? Buffalo.“

„V pořádku, Buffalo.“

„To už zní lépe,“ dodal. „Well, Simone, dej mi vědět, když budeš potřebovat pomoc.“

Byl mnohem starší než já. Říkalo se, že jezdil ještě s Johnem Bozemanem. Měl být při tom, když Bozemana oddělali Černonožci. Sám o tom nikdy nemluvil. Ale možná věděl něco, co mi mohlo pomoct.

„Znáš místo vyvrženců u Zpívajících vod někde na sever od Yellowstoneu?“

Otočil se a pohlédl na mne. Pak řekl: „Věděl jsem, že se mě na to zeptáš. Nikdy jsem tam nebyl. Ale slyšel jsem o tom místě. Je to tajemné údolí mezi dvěma horami. Mají tam sídlit duchové. Voda tam má téct ze skal do jezera s tmavou hladinou. Když fouká vítr, mají tam být slyšet hlasy mrtvých… odtud se to jmenuje Zpívající vody.“

„Odkud to víš?“

„Od jednoho člověka, kterému jsem kdysi pomohl, od jednoho Injuna. Jenom vyděděnci se odváží tam žít, protože jsou tam bezpeční před pronásledováním od svých bratří. Nikdo jiný se toho neodváží – jenom ti, kteří už nemají co ztratit. Rozumíš, Simone?“

„Ano,“ zašeptal jsem.

Má odvaha poklesla. Jak jsem mohl Černého orla dostat na takovém místě?

„Jestli tam Černý orel je, bude těžké ho lapit,“ vyslovil mé myšlenky Buffalo.

„Dostanu ho, i kdyby se schoval v samotném pekle,“ zavrčel jsem.

Podíval se mi do očí. Pak přikývl.

„Ano, tomu věřím. Muž jako ty, který se v divočině vyzná a který nemá co ztratit – ten to může dokázat. Proč ta sebranka nestála za tvou ženou?“

Pokrčil jsem rameny.

„Proč asi? Protože od tchánovy smrti má u nich hlavní slovo Černý orel. Poštval všechny proti mně a ní. Víš, jací indiáni jsou, Buffalo. Podle nich všechno neštěstí pochází od bílých – a já jsem bílý.“

„Mají zatracenou pravdu,“ zabručel Finch. „Když si vzpomenu na staré časy.“

Odmlčel se a vyrazil vpřed, protože ho volal poručík. Pohodlně jsem si sedl. Čekala nás dlouhá cesta. Pete kráčel měkce a já jsem tak mohl myslet na něco příjemného.

Dva dny jsme táhli na západ, potom jsme zabočili na sever. Obklopovala nás tajemstvím zahalená krajina Černých kopců. Chvíli jsme jeli po stezce, kterou před rokem prošlapal Custerův pluk. Stopy kopyt a vyjeté koleje po vozech byly v ušlapané trávě ještě vidět.

Na hřebenech se objevily siluety jezdců, kteří nás nějakou dobu doprovázeli, aby pak zase zmizeli. Nad horami se vznášely kouřové signály. Ve vesnicích Siouxů a severních Čejenů byly zapáleny poradní ohně. Přijeli bílí mužové, ale bylo jich příliš málo na to, aby znamenali nějaké nebezpečí. Přesto se před nimi musel mít člověk na pozoru.

Divil jsem se, jak Crawford táhne zdánlivě neplánovitě sem a tam. A ještě více jsem se divil nad skicami, které kreslil vždy večer. Když jsem se ho na to ptal, odvedl mě bokem a řekl:

„To, co vám teď řeknu, ví jenom Buffalo a seržant Calhoun. Vláda se rozhodla tady příští rok indiánský problém vyřešit jednou provždy.“

„Aha.“

„Armáda má rozkaz připravit se na rozhodující úder na jaře,“ dodal Crawford. „Z Arizony přijede generál Crook, aby převzal vrchní velení nad oddíly jižního křídla. Gibbons zaútočí z Montany a generál Terry má velet středu – s Custerem a jeho Sedmou kavalerií v čele. Má jít o tažení, které má rozdrtit všechny Siouxy, Čejeny a Arapahy. To pro ně znamená konec jejich svobody.“

„To mi nepřijde fér,“ namítl jsem.

„Fér?“ pozvedl Crawford obočí. „To také není. Přirozeně, kmenům bude dána možnost se vzdát. Ale jestli to neudělají, tak…“ Sevřel pěst a dal tím tak najevo, co se s nimi pak stane.

Po zádech mi přeběhl mráz. Jestli se mi nepodaří osvobodit Johnnyho do podzimu.

Neodvážil jsem se domyslet. V zimě, kdy řádí zabijácké blizardy a kdy se zvěř válí zmrzlá po desítkách kusů ve sněhu, by vystopovat Černého orla bylo nemožné. A na jaře, až vypukne velká ofenzíva armády, to už nepůjde vůbec.

„Jenže co s tím máme co společného my? Co to, k čertu, pořád malujete do toho sešitu, poručíku?“

„Jsme průzkumná patrola, ačkoli z vojáků o tom nikdo neví,“ zamumlal Crawford. „Máme zmapovat všechny studánky, stezky, možná nocležiště, průsmyky, zkrátka všechno, co mohou postupující vojska potřebovat. To je moje úloha, Simone, a ne stopování nějakých vetřelců v Paha Sapa.“

„Jestli to Siouxové vytuší, tak je s námi amen,“ varoval jsem ho.

Crawford zadumaně přikývl.

„To je pravda. Ale jak by na to mohli přijít?“

Ukázal jsem k jednomu hřebeni, na němž stál jezdec. „Sledují nás a jejich náčelníci rozhodně nejsou hloupí. Divoký kůň, Gall, Sedící býk, Dva měsíce a jak se všichni jmenují, dobře znají význam papíru. Stačí, když nějakou hloupou náhodou u nás objeví jen jediný list a je po nás veta.“

„Nic neobjeví,“ zavrtěl hlavou Crawford.

„Jenom, aby,“ prohodil jsem a opustil ho.

Chtěl jsem se víc dozvědět o Curlym. S Buffalem měl na starost průzkumnou práci. Bylo na něm ale vidět, že se necítí ve své kůži.

Večer jsem si k němu přisedl a nabídl mu tabák.

„Co ví můj bratr o Zpívajících vodách?“

Hned přestal cpát tabák do dýmky a odsekl: „Nic.“

Zasmál jsem se. „Ale, ale. Ty něco víš. Šéf v táboře mi to na tebe prozradil.“

„Lombard?“

„Ano, Lombard. Řekl mi, že tam znáš cestu. Kde to je?“

Zahleděl se do dáli. „Já tam nikdy nebýt. Jenom o tom slyšet. Rozumíš?“

„Ano, rozumím.“ Položil jsem před něj pytlík s tabákem. „Můžeš ho mít a ještě i mnohem víc, když mi řekneš, jak se dostat k Zpívajícím vodám.“

Rozhlédl se, jako by se bál, že ho někdo poslouchá, a pak zašeptal: „Musíš jet k řece, které vy bílí říkáte Powder. Sledovat ji až k soutoku s mnohem větší řekou. Až ji překročit, dostat se do země hor a lesů. Musíš na sever, až spatřit vysokou skálu. Tak!“

A ukazováčkem naznačil, jak je ta skála nápadná.

„Rozumím,“ přikývl jsem. Velká řeka, do které vtékala Powderu, mohl být jedině Yellowstone. „Jak dál?“

„Dál ne.“ Curly zavrtěl hlavou. „Zpívající vody tam u té skály.“

„Aha!“ Jako bych tu skálu viděl před sebou. „Kolik dní jízdy?“

Curly mi pohlédl do očí. Viděl jsem na něm, že má strach.

„Já nevědět. Jenom slyšet od ostatních.“

„Doprovodíš mě tam? Dobře ti zaplatím: přikrývky, novou pušku, hodně nábojů, tabák, co budeš chtít.“

Obličej se mu zkřivil zděšením. „Ne! Curly nejít s tebou. Špatné místo – zlí duchové. Tam my zemřít.“

Proti tomu se nedalo nic dělat,

0 tom jsem nepochyboval. Takže jsem mu dal pytlík s tabákem a poklepal mu na rameno.

„Dobrá, zapomeň na to. Najdu to i bez tebe.“

Pak jsem navštívil Buffala.

„Už jsem toho o Zpívajících vodách zjistil víc. Je to nějaká osamělá, nápadná skála na sever od Yellowstoneu. Znáš to tam?“

Finch svraštil čelo poškrábal se na zarostlé bradě.

„To by mohla být jedině Devil’s Tower. Jim Bridger mi o tom vyprávěl, i o tmavém jezeře, které se rozkládá pod ní. Já sám jsem tam nikdy nebyl.“

Povykládal jsem mu o tom, co mi řekl Curly. S jeho popisem souhlasil.

„Čím víc o tom přemýšlím,“ mínil, „tím víc jsem si jistý, že to musí být tam.“

„Půjdeš se mnou?“ zeptal jsem se.

„S tebou?“ zašklebil se. „No, jo, proč ne. Šel bych tam s tebou, i kdybych přitom asi ztratil skalp. Ale mám smlouvu s vládou jako armádní zvěd a musím zůstat s poručíkem.“

Povzdechl si a přivřel oči.

„Víš, u armády má člověk svoje jisté. Kdybych šel s tebou, ztratil bych džob a moje kosti už jsou moc staré na to, abych někde kladl pasti a honil se za jezevci. Krom toho, bobři a bizoni jsou stále vzácnější… když pomyslím na staré časy!“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Jenom jsem se chtěl zeptat. Zapomeňte na to.“

„Je mi líto, ale nemohu ti pomoct, Simone,“ zamumlal. „Je mi to opravdu líto. Ale v mém věku už člověk potřebuje jistotu. S tím harcováním z místa na místo je konec.“

Tu noc jsem ještě dlouho přemýšlel, zabalený do dek, nad tajemným jezerem a skálou na severu.

Devil’s Tower.

Ďáblova věž!

+ + + + +

Bylo to čím dál drsnější.

Nacházeli jsme se v oblasti, kam nezavítala ani Custerova expedice loňský rok. Ptal jsem se, jak daleko nás ještě poručík může vést, než zavelí k obratu. Ale zřejmě jen plnil své rozkazy.

Při poledním odpočinku jsem odvedl Pata Calhouna stranou.

„Nemohl by Curly vědět, kdo je ta bělovlasá svině, co prodává rudým pušky?“

„Zeptejme se ho,“ zabručel.

Učinili jsme tak a k našemu překvapení Curly přikývl.

„Ano, ta bledá tvář s bílými vlasy navštívit i Mnoho ran, našeho náčelníka a za kožešiny a žluté železo nabízet pušky. Ale Mnoho ran řekl ne. Měl dost pušek od vojáků na koních.“

To byla pravda. Crowové byli vyzbrojeni armádou, jako její spojenci.

„Popiš nám toho muže,“ řekl Calhoun.

Mladý Crow natáhl ruku. „Je vysoký – vyšší než ty, Tři pruhy.“ Tři pruhy byl pro seržanty indiánský název, jelikož měli na ramenech jako hodnostní označení tři žluté pásky.

„Dál!“ naléhal Calhoun. „Jak starý může být? Má nějaké zvláštní znamení?“

Curly dal před sebe dlaně, roztáhl prsty a pětkrát natáhl ruku. „Tolik zim, možná. Číslo, kterému říkáte padesát. Ten muž je velmi štíhlý. Má dlouhé, bílé vlasy. Chce tak zakrýt své ucho.“

„Ucho?“ podivil se Calhoun. Zachvěl se mu hlas.

Curly přikývl.

„Ano, pravé ucho. Nemít ho totiž. Viděl jsem to, když mu vítr odvál vlasy.“

„Je to on,“ zamumlal Calhoun, „při všech svatých v Irsku, to je ten čubčí syn Blanco Bradshaw.“

„Jak to víš tak jistě?“ zeptal jsem se.

„Protože o to ucho přišel díky mně!“ prohodil Calhoun a zašklebil se, jakoby si vzpomněl na něco nepěkného. „Mně, Simone! Ustřelil jsem mu ho. Chtěl jsem ho zabít, ale ten ksindl měl zase štěstí, tak jako vždycky.“

Obrátil se a zamířil ke svému koni. Dal jsem Curlymu další tabák a vydal se za ním.

„Poslouchej, Pate.“

„Mlč!“ vykřikl. „Musím teď být sám. Sám. Ty nic nevíš, Simone.“ Raději jsem ho nechal být. O deset minut později zazněl rozkaz k nasednutí a pokračování v pochodu. Jel jsem na konci patroly a dával si všechno dohromady. Bylo toho hodně.

Podél Powderu k Yellowstoneu, odtud pak severním směrem k jedné nápadné skále, která se jmenuje Devil’s Tower. Tam bych měl narazit na Zpívající vody. A na Černého orla a na mého syna. A kdybych měl štěstí tak i na toho bělovlasého parchanta, co prodával indiánům pušky. Neměl, kromě svědomí, pravé ucho a jmenoval se Blanco Bradshaw.

Devátého dne po odjezdu z tábora se stalo něco, co rozbilo všechny moje plány na padrť.

Curly svým ostřížím zrakem spatřil v dáli na nebi tmavé body.

„Tam!“ řekl poručíkovi.

Crawford přikázal zastavit,, vytáhl z pouzdra dalekohled a pak si ty tmavé body pozorně prohlížel.

„Supi!“ odložil dalekohled a obrátil se na Buffala Charleyho Finche. „Co to může znamenat?“

„Co asi, poručíku?“ Finch si odplivl. „Někde v těch kopcích musí ležet něco mrtvého.“

Usmál se a prohodil: „A neříkejte mi, že to nevíte, pane Crawforde.“

„Možná nějaká zvěř,“ poznamenal Crawford, jakoby si Buffalovy jedovaté poznámky nevšiml.

„Tady se to ještě bizony jen hemží.“

„To určitě není žádný bizon,“ odmítl tuto verzi Finch. „Tady loví jedině Injunové. A bizonům nevyřezávají jazyky, jako bílí lovci, ti je spotřebují celé. Ti pro supy nic nenechají.“

„Podíváme se na to,“ řekl Crawford.

Finch pokrčil rameny.

„Je to vaše rozhodnutí, poručíku. Ale možná narazíte na něco, co se vám vůbec, ale vůbec nebude líbit. Měl byste být opatrný.“

„V pořádku,“ přikývl Crawford.

Obrátil se v sedle a prohodil: „Taste zbraně! Seržante, jeďte s panem Hallem na konci! Držte lidi pohromadě.“

Kývl a vyjeli jsme. Finch jen mrkl na Curlyho. „Pojď, jsme zvědové, musí jet dopředu.“

Mladý Crow však zavrtěl hlavou.

„Ne! Curly nejet s tebou!“ V očích měl strach.

„Prach a broky!“ zaklel Finch. „Za co tě armáda živí, chlape?“

„Nechte ho,“ zamumlal Crawford.

Finch se otočil na mě. „Pojedeš se mnou, Simone? Nebo se bojíš, jako tento udatný mladý bojovník?“

„Jeďme!“ zvolal jsem místo odpovědi a vytáhl jsem z pouzdra revolver.

Spolu s Finchem jsme vyrazili ke kopci. Když jsme se ohlédli, viděli jsme, že vojáci mají v rukou pušky. I Crawford držel svůj kolt.

Na severu se nad jedním kopcem táhl sloupec dýmu. Nad údolím na druhé straně kopce kroužili supi. Paprsky slunce se odrážely od hladiny zurčícího potoka. Pete zafrkal, protože měl žízeň, a náhle se rozhostilo ticho.

Byl to horký, slunný, letní den v kraji Paha Sapa, posvátném území Siouxů, kam bílí mohli jedině s jejich svolením. My jsme to svolení měli – měli ho však i jiní? Náhle jsem pocítil nevolnost.

„Co myslíš, Buffalo?“

Finch na mě zamyšleně pohlédl. „Co asi. To samé, co ty.“

Ukázal na údolí. Supi slétali dolů a pak zase nahoru. „To není zvěř. Teď není lovecká sezona. A žádný rudokožec nenechá drahocenné maso zkazit na slunci. Takže musí jít o mrtvé lidi.“

Přikývl jsem.

„Možná pár bojovníků, kteří se navzájem pozabíjeli, co?“

„Ale kde,“ mávl rukou Finch. „To nemůžeš myslet vážně. Kdyby to byli indiáni, jejich pokrevní bratři by je odnesli a pohřbili na posvátných hřbitovech. S těmi tam se nikdo ne namáhal, takže to mohou být jedině běloši.“

Měl pravdu. Také jsem to věděl, jen jsem si to nechtěl připustit. Zabití běloši, to pro nás znamenalo problémy.

„Dál!“ zvolal Finch a pobodl koně do slabin.

Sjeli jsme do údolí, kterým se vinul bezejmenný, neznámý potok. Pete se napil. Pustil jsem mu uzdu, aby mohl lépe pít. A pak jsem si všiml červeného pásu ve vodě.

„Buffalo!“

„Už jsem si toho všiml,“ prohodil. „No, co jsem ti říkal, kamaráde? Co jsem ti říkal?“

Díval jsem se na ten pás rudé vody.

Na klidnějších místech měl tmavě červenou, až purpurovou barvu. Tam, kde voda proudila rychleji se měnil do světle růžové, a nakonec zcela zmizel.

„Krev!“ zamumlal jsem. Sevřelo se mi hrdlo.

„Jistěže to je krev,“ zabručel Finch. „Co sis myslel?“

Předklonil se a pohlédl proti toku potoka. Ten zde zatáčel a mizel mezi vrbami a osikami.

„Najdeme to tam,“ řekl. Věděl jsem, tak jako on, co myslí tím to. Jet dál mohlo být velmi nebezpečné.

Panovalo takové ticho, že jsem slyšel bzučení čmeláků. Držel jsem v ruce kolt. Polil mě studený pot. Také na čele mi vyvstaly kapky potu a to nemohlo být jen od vedra.

„Jeďme!“ prohodil Buffalo.

Jeli jsme proti proudu potoka. Červený proud ve vodě byl stále silnější.

„Tady!“ sykl Finch a chytil mě za ruku.

Do potoka se zde vléval jiný, menší, tekoucí z hor na západě. Na soutoku byl písečný ostroh. A na něm…

Jednalo se o bělocha, mrtvého a nahého. Ze zad mu trčel opeřený šíp. Skalpovanou hlavu měl ponořenou do vody. Právě odtud tekla do vody krev.

„Nemůže být mrtvý dlouho,“ prohodil Finch. „Jinak by se srazila krev.“

Vrby se pochmurně skláněly nad mrtvým, který ležel na břiše, s rukama zabořenýma v písku. Byli jeho vrahové ještě poblíž? Sledovali nás?

Potil jsem se stále silněji. Jestli nás teď zmasakruje horda Siouxů, co bude s mým Johnnym?

„Podívej, tam, Simone!“ zašeptal Finch. Byl propocený stejně, jako já.

Zadíval jsem se směrem, kam ukazoval. Nebylo těžké uhodnout, proč musel ten muž zemřít.

Nad ostrohem byl potok dost úzký na to, aby se zde dalo promývat zlato. Krumpáče, rýče, síta a pánve, to vše leželo rozházené na břehu. Pod stromem stál zuhelnatělý stan. Na nejsilnější haluzi se hlavou dolů houpal druhý muž, nahý, stejně jako ten první. Děs v jeho tváři prozrazoval, že zemřel v hrozných bolestech.

„Zlatokopové,“ zamumlal Finch. „Porušili smlouvu a vkročili na posvátnou půdu Paha Sapa. Zneuctili ji. Podle indiánů je to stejné, jako kdyby zhanobili jejich matku. Za to byli ti idioti potrestaní. Ale poručíkovi se to moc líbit nebude.“

„Co mu je do toho?“ namítl jsem. „Oba porušili smlouvu a pronikli do siouxské země, přestože to je zakázáno a přestože věděli, co přitom ris kují. Hledali zlato a našli smrt, to je všechno.“

„Myslíš?“ pokrčil rameny Finch a prohlížel si řeku. „To ale není všechno, Simone. Žádný běloch nemá právo vkročit na Paha Sapa. Ale žádný rudoch ani nemá právo ho za to oddělat. Rozumíš, co tím myslím?“

„Ne. Mluv jasněji.“

„Well. – Znáš přece Sheridana, toho indiánobijce, ne?“

Přikývl jsem. Generál Sheridan, velitel Západní divize, byl v celém pohraničí znám jako velký nepřítel indiánů. Od něj pocházelo přísloví: mrtvý indián, dobrý indián.

„Sheridan vydal příkaz,“ pokračoval Finch, „zatknout každého rudocha, který zabije bílého, a postavit ho před válečný soud.“

„To je blázen!“ zvolal jsem. „Co by to mělo za smysl trestat indiány za to, že brání svou zem proti vetřelcům? Crawford přece není takový blbec, aby ten rozkaz dodržel.“

„Musí, Simone, musí,“ povzdechl si Buffalo. „Uvědom si, že kdyby to nechal jenom tak a jednou se to provalilo, že by se mohl dostat před vojenský soud. Rozhodně by ztratil svou hodnost a možná by ho dokonce vyhodili z armády. A jsi si jistý, že všichni, kteří s Crawfordem jedou, budou zticha? Stačí, když promluví jeden a poručík je vyřízený.“

Přejel jsem si dlaní po tváři. Byl jsem zpocený. Buffalo měl pravdu. I když byl Sheridanův rozkaz barbarský a naprosto nesmyslný, Crawford ho musel splnit.

„Řekl bych, že tím začínají problémy!“

„Na to můžeš dát jed,“ zavrčel Finch. „Viděl jsi ty kouřové signály? Siouxové o tom rozkaze také vědí. Čekají na nás. A chceš něco vědět?“

„No?“

Ukázal na oba mrtvé. „Ať už je odkrouhl kdokoli, my ho nedostaneme. Kdybys byl siouxský náčelník, vydal bys bojovníka, který potrestal vetřelce?“

Ozval se dusot kopyt. K potoku dorazila patrola. Bez rozkazu zastavila a vojáci se zatajeným dechem sledovali hrůzné divadlo.

„Prach a broky,“ zamumlal Crawford, když to viděl.

„Dva mrtví běloši,“ prohodil Finch, ačkoli to bylo zbytečné. „Hledali zlato a nalezli jenom vlastní smrt.“

„To vidím, pane Finchi. To vidím,“ kroutil hlavou Crawford. Bylo to poprvé, co Buffala oslovil pane Finchi.

Chvíli panovalo ticho. Pak se zeptal pohnutým hlasem: „Jak to může být dlouho?“

„Dlouho ne, protože krev by se jinak srazila,“ odpověděl Finch.

Přijel na ostroh, sesedl a sáhl na obličej jednoho z mrtvých.

„Je studený, ale ne ještě tuhý. Hodinu, řekl bych. Možná dvě.“

„Dobrá,“ přikývl Crawford. „Seržante Calhoune, podívejte se, zda najdete něco, co by nám mohlo pomoci. Pak sestavte pohřební četu.“

„Sesedat!“ zvolal Calhoun a kavaleristé slezli z koní.

Crawford se posadil na balvan a začal něco psát do sešitu. Přišel jsem k němu.

„Ten Sheridanův rozkaz, pane – cítíte se jím vázán?“

Přikývl, aniž by se na mě podíval.

„Musím ho provést. Jsem voják.“

„Ale může to způsobit zkázu celého oddílu. Žádný náčelník si nemůže dovolit vydat válečníky, kteří to udělali, bez ztráty tváře. A neříkejte mi, že to nevíte, poručíku.“

„Ano, vím to,“ povzdechl si a zaklapl sešit. „Ale nejdřív to musím aspoň zkusit.“

Pohlédl mi do očí. „Simone, vím, proč jste se připojil k tomuto oddílu. Jde vám o záchranu vašeho chlapce. Nebudu vám mít za zlé, když nás teď opustíte a půjdete si po svém.“

„Vážně si myslíte, že vás v tom nechám samotné, pane?“

„Děkuju,“ zamumlal Crawford. „Jestli se z toho dostaneme, tak…“

Odmlčel se. Přišel Calhoun a zasalutoval.

„Rozkaz proveden, pane. Oba byli pohřbeni. Kromě kapesních hodinek jsme u nich nic nenašli. Žádné papíry, dopisy, zkrátka nic.“ Calhoun se zhluboka nadechl a dodal: „Jenom nám nadělali problémy, hňupi.“

„Mlčte, seržante,“ zavrčel Crawford.

Objevil se Finch s Curlym.

„Odjeli do kopců,“ oznámil Buffalo. „Někde nahoře musí být jejich vesnice.“

„Dobrá.“ Crawford schoval svůj deník a vyšvihl se do sedla. Pak zvolal: „Nasedat! Zvědové – doveďte nás do vesnice těch vrahů!“

+ + + + +

Nad údolím skrytým mezi kopci se převalovala mlha. Muži se třásli ve studeném větru.

Z mlhy se vynořil Finch. Vedl svého koně na uzdě.

„Tam dole!“ prohodil. „Je tam velká vesnice s mnoha poníky. Všichni ještě spí. Vědí, že přijdeme, ale chtějí nám ukázat, že se nebojí.“

„Pojedeme tam, hned jak se rozední,“ rozhodl Crawford. „Přijedeme tam v míru, ne jako při útoku. A v míru také odjedeme, hned jak nám vydají vrahy.“

„V jejich očích nejsou válečníci, kteří potrestali bílé vetřelce, vrahy,“ suše utrousil Finch. „Nevydají nám je. Co pak chcete dělat, pane?“

Crawford se kousal do rtů. Byl to dobrý důstojník a nenáviděl ten rozkaz, který mohl stát životy jeho mužů. Ale musel poslouchat rozkazy svých nadřízených.

„Pak s nimi budeme muset vyjednávat. Dám jim své slovo, že s viníky se bude zacházet férově.“

„Vaše slovo?“ Finch si odplivl. „Slovo wasiču? Pane Crawforde, ti rudokožci už námi byli tolikrát podvedení, že nám nebudou věřit. A já bych byl na jejich místě stejný.“

Vojáci stáli u svých koní a snažili se zachytit každé slovo z toho rozhovoru. Všichni věděli, že to může být jejich poslední den.

Rozednívalo se. Vyšlo slunce a mlha se zvedla. Teď mohli indiánský tábor vidět všichni.

Byla to, tak jak říkal Finch, velká vesnice. Ležela v meandru jednoho bezejmenného potoka. Na jeho březích se páslo nesčetné množství poníků. To ukazovalo na to, že tu žije mnoho válečníků. Na prostranství mezi tepeemi vlála na vysokém kůlu vlajka Spojených států.

„Vyvěsili naši vlajku, aby ukázali, že chtějí mír,“ zašeptal Finch. „Ale jestli ho porušíme, budou bojovat, na to se spolehněte.“

„Dobrá, dobrá,“ zamumlal Crawford.

Pozorovali jsme vesnici. Několik psů začalo štěkat. Mezi stany se procházely děti. Z otevřených chlopní se řinuly sloupce dýmu.

„Teď!“ řekl Crawford a vyšvihl se do sedla. Mávl rukou a všichni vojáci jej napodobili. Jen Curly zůstal stát vedle svého pinta.

„Já – nejet!“ hlesl.

„Co?“ otázal se Crawford. „Nasedej!“

Curly zavrtěl hlavou.

„Já zůstat. Tam dole – vesnice Galla. Velkého náčelníka Siouxů. Nechtít bojovat proti němu.“

„To já přece nechci!“ zvolal Crawford. „Nasedni, než se rozčílím.“

„Nechte ho!“ zabručel Finch. „Bojí se pomsty Siouxů. Všichni Crowové mají před nimi strach.“

Crawford pohlédl na Curlyho. Kypěl vztekem. Calhoun k němu přijel a podotkl: „Je čas, poručíku.“

„All right, seržante,“ prohodil Crawford. Mávl rukou.

„Vpřed!“

Sjížděli jsme mezi stromy po svahu. Slyšel jsem, jak se Crawford ptá: „Jak může Curly vědět, že to je Gallova vesnice?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Finch. „Indiáni kolikrát vědí to, co se běloch nikdy nemůže dozvědět.“

Gall, to v pohraničí věděl každý, byl největším náčelníkem Siouxů Hunkpapů, a nesmiřitelný nepřítel bílých. Spolu s náčelníkem Šíleným koněm a šamanem Sedícím býkem byl nejdůležitějším vůdcem Dakotů. Jen o rok později měl vést rozhodující útok proti Custerovi, kterým zničil generála i jeho pluk. Ale to v této chvíli ještě nikdo nemohl tušit.

Slyšel jsem, jak kaprál Noolan poznamenává ke svému sousedovi: „Jestli to je opravdu Gall, tak ať nám je nebe milostivé.“

Vyslovil to, co jsme si všichni mysleli. Přitom bylo krásné ráno – příliš krásné na to, abychom umírali.

Crawford se otočil v sedle.

„Jedeme vyjednávat a ne bojovat,“ zvolal. „Nikdo nesáhne po zbrani, jasné? Chovejte se klidně a ukažte jim, že nemáte strach. Dokažte jim, že jste stateční vojáci slavné americké kavalerie.“

„Amen, poručíku, amen!“ zabručel Finch.

Jeli jsme v sevřené formaci, v obou rukou jsme drželi uzdy, abychom tak ukázali mírové záměry. Nepochybovali jsme o tom, že nás Siouxové pozorují.

Crawford se obrátil na Calhouna. „Máte bílý šátek, seržante? Ne? Tak aspoň nějakou hadru. Přivažte ji na hlaveň pušky a zamávejte jí. Myslím, že Siouxové to znamení znají.“

Calhoun si rozvázal svůj žlutý, propocený šátek, přivázal si jej ke karabině a mával jí nad hlavou. Tak jsme vjeli do vesnice.

Před tepee seděly squaw kolem ohýnků a pozorovali nás. Několik psů se pokusilo chňapnout našim koním po nohách a byli rychle zahnáni kameny, které po nich vrhali výrostci. Vedle vchodu do jednoho tepee visely na stojanu z větví zbraně pána tepee. Štít z vysušené bizoní kůže pomalované válečnými barvami, válečné oštěpy, toulce, luky – a pušky. Úplně nové, patnáctiranné winchestrovky, jaké měli i kumpáni Černého orla. Jednoranné springfieldky, které jsme měli my, proti nim vypadaly vyloženě uboze.

Na mnoha tyčích se houpaly skalpy jako znamení, že v tom tepee bydlí statečný válečník. Zběžně jsem je zkoušel spočítat, těch tepee bylo asi sto. Šlo tedy o hodně velký tábor. Jestli opravdu dojde k boji, nemáme nejmenší šanci.

Na volném prostranství vprostřed kruhu tepee, kde vlála vlajka Spojených států, nás čekala rada starších. Vypadali impozantně. Ten, kdo stál v jejich středu, však byl vůbec nejcharismatičtější.

Byl vysoký a ramenatý a měl do bronzova opálený obličej. Ve vlasech se mu houpalo orlí pero. Protože bylo ještě pořád chladno, měl na sobě plášť z bizoní kožešiny, který měl ledabyle přehozený přes rameno. Sledoval nás svýma tmavýma očima bez stopy přátelství. Stál tam hrdě a podle pohrdavého výrazu ve tváři mi bylo jasné, co si o nás myslí.

Finch se sklonil ke Crawfordovi a zašeptal: „To je opravdu Gall. Buďte opatrný, když s ním budete mluvit, poručíku.“

Crawford přikývl a zamumlal: „Řekněte mu, že ho zdravíme. Řekněte mu, že jsme přišli v míru a že nás těší, že je zdravý.“

Finch začal překládat. Válečníci tam mlčky stáli jako živá zeď. Gall nehnul ani brvou. Jeho obličej se podobal kamenné masce.

„Řekněte mu, že by bylo mým přáním s ním vykouřit dýmku míru,“ dodal Crawford.

Finch přeložil i to. Teprve nyní Gall promluvil. Hovořil hlubokým, zvučným hlasem. Byl to hlas člověka, který je zvyklý, že je mu nasloucháno.

„Říká, že nevidí žádný důvod, proč kouřit dýmku míru s bílým uchvatitelem,“ překládal Finch. „Říká, že nás tu strpí jen proto, že náčelníci dakotských kmenů se dotkli per bílých mužů a on nechce žádné prolévání krve. Stačilo by mu jen pohnout prstem a byli bychom zničeni. A myslím, že má zatracenou pravdu.“

Crawford zrudl.

„To je všechno, pane Finchi?“

„Ne,“ zamumlal Finch. „Řekl, že to je jeho zem. Chce vědět, co tu děláme.“

Crawford se narovnal v sedle. Věděl, že hledí do očí smrti. A my také.

„Řekněte náčelníkovi, že hledáme vrahy dvou mužů. Stopa vede do této vesnice.“

„To je šílenství!“ varoval Finch. „Gall by nás všechny mohl nechat pověsit na tyče od tepee, pane!“

„Vím,“ připustil Crawford. Položil ruku na pouzdro revolveru a dodal: „Ale on bude první, kdo přitom zemře. A to ví stejně tak dobře, jako já. Takže, přeložte mu moje slova.“

Finch to udělal. Gallova odpověď byla velmi krátká.

„Ne.“ Přestože se o Finchovi tvrdilo, že nezná strach, všiml jsem si, že mu po lících stéká pot. „Tvrdí, že vám nemůže vydat svého bojovníka, protože jen potrestal dva narušitele míru.“

„Bojovníka?“ pozvedl Crawford obočí. Finch přikývl.

„Ano, byl jenom jeden. Jeden hodně mladý bojovník. Jeden jediný Hunkpapa stačil na dva bílé psy.“

Crawford zrudl. Upřeně se díval na Galia. Seděli jsme na soudku střelného prachu, stačila jediná jiskra. Jedna jiskra a všichni tu složíme své kosti.

Crawford si poposedl. Pak pevným hlasem pronesl: „Pane Finchi, řekněte náčelníkovi, že podle znění smlouvy je všem indiánům zakázáno zabíjet bílé vetřelce. Oba běloši měli být zajati a vydání armádě k odsouzení. Všichni náčelníci s tím při vyjednávání souhlasili. Chce snad porušit smlouvu?“

Finch to nerad přeložil. V řadách válečníků zašumělo. Gall zvedl ruku a opět bylo ticho. Obrátil se na poručíka a naráz promluvil anglicky:

„Jsi statečný muž, modrokabátníku. Pověz mi, co bys dělal, kdybys měl kousek země a někdo jiný by přišel a usadil se tam?“

„Vyhnal bych ho, ale nezabil,“ odpověděl Crawford. „U nás máme soudy, které takové věci řeší bez toho, že by nějaký člověk přišel o život.“

„Soudy bílého muže? Pcha!“ zvolal Gall. „Jsou i pro rudého muže? Opravdu věříš, že by tam nalezl spravedlnost?“

To měl Gall pravdu. Ještě nikdy nebyl na Západě pověšen běloch za to, že zabil indiána. Obráceně tomu ovšem bylo velmi často. Gall byl dost chytrý na to, aby to věděl.

Nyní byl Crawford zahnán do úzkých. „Vydej mi toho válečníka, který zabil oba zlatokopy, a já ti slibuju, že se za něj zasadím. Bude s ním jednáno spravedlivě, na to ti dávám své slovo.“

„Mlč!“ zařval Gall. „Jediné, co by ho čekalo, je šibenice! Pověsili by ho, jak psa. Ne, mého válečníka nedostaneš.“

„Pak,“ prohodil Crawford, „si ho budu muset vzít.“

Zvedl ruku a zvolal: „K líci zbraň!“

Dvacet karabin vyletělo do výše. Dvacet úderníků cvaklo, když je kavaleristé natáhli.

„Poručíku, hrajete vabank,“ zamumlal Finch. Vytáhl revolver, stejně tak, jako já.

„To vím,“ přikývl Crawford. „Zamířit!“

Dvacet vojáků zamířilo na Galia a na radu starších.

Do nastalého ticha se jako dunění kladiva ozvala Crawfordova slova: „Slyš, náčelníku, můžeš nás zabít – všechny! Ale zemřeš s námi. Ty i všichni starší! Přemýšlej dobře o tom, jestli ta záležitost stojí za to krveprolití. Protože po nás přijdou další vojáci – mnoho dalších. Pomstí nás, zabijí všechny tvoje bojovníky a přenechají tvé ženy a děti hladu a zoufalství. To opravdu chceš?“

Gall nehnul ani brvou. Jen hleděl na Crawforda. A v jeho očích musel číst něco, co se mu nelíbilo.

„Modrokabátníku, jsi opravdu statečný, ale já…“

Dál se nedostal. Zpoza tepee přijel válečník na šedém koni pomalovaném barevnými pruhy. Poník se vzepjal, když indián ostře zatáhl za uzdu. Byl to ještě velmi mladý bojovník. I jeho tvář byla pomalovaná.

„Já – Žlutý kůň!“ Ukázal si na prsa. „Já jsem zabil wasiču. Půjdu s modrokabátníky, protože se jich nebojím. Moji bratři za mě nemusí zemřít.“

„Chytré,“ pochválil ho Crawford. „Pojď sem. Za vojáky.“

Žlutý kůň měl v ruce oštěp. Vrhl jej tak, že se zabodl těsně před Crawfordova koně.

„Půjdu s tebou, protože chci ušetřit životy mých bratří. Ale neřekl jsem, že s tebou půjdu až tam, kde se zdržují ostatní vojáci na koních.“

Gall zvolal cosi siouxsky, ale Žlutý kůň jen zavrtěl hlavou. Poté odjel za vojáky.

„Udatný mladý bojovník,“ zamumlal Finch. „Gall mu řekl, že bude muset zemřít, když s námi půjde, a že je připraven za něho bojovat. On to ale odmítl.“

Crawford zavelel: „Seržante Calhoune, vytáhněte revolver a namiřte jím na zajatce. Jakmile se někdo pokusí nám zabránit v ústupu, střílejte.“

„Ano, pane!“ odvětil Calhoun a odjel ke Žlutému koni.

Ještě stále to byla nebezpečná situace – i když ne tak napjatá, jako před několika minutami. Crawford se obrátil na Galia.

„Jakmile proti nám někdo pozvedne zbraň, Žlutý kůň zemře. Rozuměl jsi?“

„Jdi!“ zavrčel náčelník a odvrátil se.

Stáhli jsme se zpět. Pod stromy na kopci, odkud jsme před půl hodinou vyjeli, jsme zaujali palebné postavení a čekali jsme na zadní voj, vedený osobně Crawfordem. Všem nám spadl kámen ze srdce, když konečně dorazili.

„Hotovo,“ prohodil s ulehčením kaprál Noolan.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ varoval Finch. „Radši si vzpomeňte na to, co ten mladík říkal. Že s námi nepojede až na místo, kde se nachází ostatní vojáci na koních.“

„Takže si myslíš…“ zamumlal jsem.

Přikývl.

„Ano. Žlutý kůň spoléhá na pomoc svých bratří, jinak by se nám nevydal do rukou dobrovolně. Siouxové totiž umírají neradi, tak jako všichni lidé.“

Crawford stál za palebnou linií vojáků, kteří v kleče mířili na vesnici v údolí.

„Co navrhujete, Buffalo?“ Už mu neříkal „pane Finchi“.

Finch žvýkající tabák prohodil: „Gall může starší bojovníky udržet, aby nás nepronásledovali, protože ví, že by to nevyhnutelně znamenalo válku. Ale jsou tu i další – tajné spolky mladých bojovníků, kteří se nepodřizují radě starších. Vsadím se, že Žlutý kůň k nim patřil. A že počítá s jejich hněvem.“

„Správně,“ přisvědčil jsem. „Gall je nemůže udržet. Prostě zmizí z vesnice a budou tvrdit, že vyjeli na lov. A ve skutečnosti se vydají za námi. Co proti tomu může dělat? Nic.“

„Kolik?“ zeptal se Crawford. Finch pokrčil rameny.

„Těžko říct. Každopádně dost na to, aby nás všechny zlikvidovali, když okamžitě nevyrazíme.“

Crawford se otočil na mne: „Je to i vaše mínění, Simone?“

„Ano, pane,“ řekl jsem.

„Ale můj úkol ještě není vyřízen,“ zamumlal Crawford.

„K čertu s tím!“ vykřikl Finch, který také věděl o plánech armádního velení. „Mrtvý ten úkol asi vyřídíte těžko, poručíku!“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. „Podívejte se na Žlutého koně, jak je sebevědomý. Ví velice dobře, že ho jeho bratři nenechají v bryndě.“

Crawford pohlédl do Siouxské vesnice. Něco se tam dělo. Ozývaly se vzteklé výkřiky a někteří bojovníci běželi ke svým koním.

„Pane!“ naléhal Finch.

Crawforda však už pobízet nemusel.

„Nasedat!“ zvolal. „Jedem zpátky do tábora.“

+ + + + +

„A ty?“ zeptal se mě Finch po cestě. Pokrčil jsem rameny.

„Myslím, že za této situace nemám nejmenší šanci se probít k Yellowstoneu, ne?“

„To nemáš,“ podotkl Buffalo. „Je mi líto, Simone. Ale dokud nám budou Siouxové v patách, tak raději zůstaň s námi. Jen s námi jsi v určitém bezpečí.“

„Jistě. Ale jenom v určitém, Buffalo. Dvacet jezdců, jeden důstojník, dva zvědové a jeden bázlivý Crow, to je trochu málo na to, co se valí za námi, nemyslíš?“

„Přestaň mi nahánět strach,“ zabručel Finch a odjel do čela oddílu, ke Crawfordovi.

Jeli jsme po celý den i celou noc. Ráno už koně nemohli.

Finch, který jel vepředu, nás zavedl k jednomu napajedlu mezi skalami. Crawford nechal sesednout, vyhřebelcovat, napojit a nakrmit koně.

Pak jsme všichni usnuli.

Vzbudil mě Patrick Calhoun zrovna v okamžiku, kdy už jsem si myslel, že jsem konečně zaspal.

„Přicházejí!“

V okamžiku jsem byl na nohou a držel jsem pušku v ruce. Crawford ležel s dalekohledem ve skalách. Všiml jsem si oblaku prachu v dáli. Všichni vojáci stáli u svých osedlaných koní.

Crawford se obrátil a dalekohledem pohlédl na východ.

„Nu, co tak asi zamýšlí?“ zabručel Finch.

„Nastražit Siouxům léčku,“ řekl jsem. „I já bych to na jeho místě udělal. Odjet nemůžeme, dlouho bysme prchat nevydrželi.“

„Vždycky ti to pálilo,“ kývl Finch. „Počítají s tím, že před nimi uteče me. Nejlepší by bylo, zůstat někde, kde to nebudou čekat.“

„Vsadím se, že poručík přemýšlí nad něčím takovým,“ prohodil jsem. „Je to jediná možnost, jak zachránit oddíl.“

Crawford sešel ze skal a strčil si dalekohled do pouzdra.

„Nasedat!“ Vyskočil do sedla. „Chlapi, teď je třeba, jet, co to půjde. Je za námi oddíl Siouxů, nejméně dvakrát tak silný, jako my. Vymačkejte z koní, co v nich je.“

Pak vyrazil.

Následovali jsme ho rychlým cvalem. Bylo mi jasné, že to, že zvíříme prach, patřilo do poručíkova plánu. Ten by jenom tak neutekl. Určitě tím sledoval nějaký cíl.

Brzy byli naši koně pokrytí potem. Žlutý kůň se posměšně usmíval. Poníci modrokabátníků museli kromě svých jezdců a jejich zbraní nést ještě osmdesát liber polní výstroje, zatímco jeho pokrevní bratři měli s sebou jen primitivní sedla nebo přikrývky. Nemohli jsme jim uniknout. Ale to také Crawford nechtěl.

Slunce stálo vysoko na obloze. Když jsme se ohlédli, viděli jsme, že naši pronásledovatelé se blíží.

Crawford nás zavedl do divoké krajiny plné kaňonů, skal, strmých svahů a suťových strání. Jeden kůň zakopl a zlomil si nohu. Musel být utracen. Jezdec nasedl na druhého koně. Žlutý kůň se nepokrytě smál.

Projížděli jsme jednou roklí. Na jejím konci Crawford zastavil.

„Stát! Nechte koně odpočívat, chlapci!“

Kaňon ústil do písčité roviny z níž se tu a tam zvedaly kopce. Crawford ji studoval dalekohledem.

„To je to místo!“ Jeho hlas zněl spokojeně.

Pohlédl na své vyčerpané muže. „Siouxům nemůžeme ujet, proto tady zůstaneme a zastavíme je. Myslete na to, že nám jde o život a miřte dobře. Kaprále Noolane!“

„Ano, pane?“

„Převezměte první rotu a co nejrychleji jeďte k těm kopcům. Snažte se přitom co nejvíc zvířit prach. Hned jak tam dojedete, zaujměte bojové postavení. Otázky?“

„Ne, pane!“ Noolan, starý hraničářský veterán, se zazubil. „Rozuměl jsem, pane.“

Kývl na první rotu a vyrazil s ní pryč.

Crawford se otočil ke Calhounovi. „Crow a dva muži zůstanou u koní, to musí stačit. Vy běžte s půlkou oddílu a zaujměte postavení na pravé straně kaňonu. Nikdo ať nevystrčí hlavu, dokud na ně nezačnou střílet Noolanovi lidé. Bude se střílet teprve, když dám znamení. Kdo to nedodrží, má nás na svědomí. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano, pane!“ odpověděl Calhoun.

„Vy, Buffalo,“ prohodil Crawford k Finchovi, „se postaráte o našeho zajatce. Jestli se pokusí utéct, tak ho zastřelte.“

„S radostí,“ zahlásil Finch.

Pohlédl na Žlutého koně, který musel rozumět každému slovu. Jeho posměšný škleb zmizel. Teď už nevypadal tak sebejistě.

Schovali jsme koně a svázali jim uzdy, jak bylo u kavalerie zvykem. Takto je mohlo hlídat jen několik mužů. Poté se Calhoun se svými střelci vyšplhal na pravou stěnu kaňonu. Já jsem se připojil ke Crawfordovi. Finch hnal zajatce za námi.

„Jenom se dívej, tvoji bratři dostanou zabrat,“ prohodil k němu Buffalo.

Našli jsme si vhodné místo ke střelbě a lehli jsme si. Noolan se svými lidmi zmizel. Zůstal po něm jen oblak prachu vznášející se nad rovinou.

„Jo, starý Noolan ví, co má dělat,“ chválil ho Crawford. „Hned, jak se vrátíme do tábora, povýším ho na seržanta.“

Noolan už několikrát seržantem byl, ale vždycky ho degradovali, protože se zapletl do rvaček nebo odmítl poslouchat mladé, nezkušené důstojníky. Své práci však rozuměl a když na to přišlo, byl vzorným vojákem.

Na opačné straně kaňonu na chvíli vstal Calhoun a zamával kloboukem.

„Také skvělý chlap, ten starý Patrick,“ poznamenal Crawford. „Co by byla armáda na Západě bez takových lidí?“

Vzal si dalekohled a pohlédl na západ. Přitom mumlal: „Tady jsou! Kdosi je kdysi nazval Cválající smrt. Je to tak, není hroznější pohled než siouxská horda na válečné stezce. Všechno jsou to mladíci. Škoda, že musí zemřít.“

„Hej, poručíku, vy s nimi snad budete mít soucit,“ zavrčel Finch.

„Ano,“ přiznal se Crawford. „Za cosi totiž bojují – za své právo.“

„Však vás ten soucit přejde, až z vás nadělají jehelníček,“ poznamenal Finch. „A to by ještě bylo to nejmenší.“

„Já vím,“ zamumlal Crawford. „Přesto je mi jich líto. Buffalo, svažte zajatce a dejte mu roubík do úst. Nechci, aby nás prozradil.“

Finch zaklel a poslechl. Svázal Žlutému koni ruce svým opaskem a pak mu vtlačil skrčený cár jeho kazajky do úst.

„Jestli se pokusíš utéct, tak tě vykostím! „ zahrozil.

Vytáhl jsem náboje do mé sharpsky a položil je na kámen. Z dáli k nám dolehl tlumený zvuk: dusot kopyt. Země se třásla.

A pak jsme je spatřili.

Crawford měl pravdu, byla v tom jakási barbarská krása. Když jsme je viděli, jak se řítí na svých pomalovaných ponících, pouze v bederních rouškách a mokasínách, museli jsme přiznat to, co tvrdilo mnoho důstojníků, že totiž v tomto století není lepší lehká kavalerie než Siouxové, „Cválající smrt“.

Museli to být přátelé Žlutého koně, protože byli ještě velmi mladí. Nebyl mezi nimi žádný starý, zkušený válečník. To jsem poznal podle toho, že jen několik z nich mělo ve vlasech orlí péra. Péro bylo znamením úspěšného boje.

Odhadoval jsem, že jich je minimálně padesát. A stejně tak jako poručíkovi mi jich přišlo líto.

Byli tak lační po krvi, že si naší pasti nevšimli. Žlutý kůň se za námi zmítal v poutech. Finch na něm klečel a držel mu nůž na krku.

„Buď tiše, nebo ti podříznu gágor.“

Siouxové procválali kaňonem na planinu, nad kterou se vznášela mračna prachu. Věřili, že wasičuové prchají v děsu. Na to, že se za chvíli stanou oběťmi našich springfieldek, nikdo z nich ani nepomyslel.

„Teď je to na Noolanovi,“ zašeptal Finch.

Sotva to dořekl, třeskly yýstřely. Dva válečníci roztáhli ruce a zřítili se z koní. Ostatní překvapeně zastavili koně.

Opět zaduněly výstřely a několik válečníků se vydalo do věčných lovišť. Springfieldky odváděly svou práci. Dva, tři poníci se skáceli k zemi, další prchali pryč. Poté se celý houf obrátil a řítil se zpět ke kaňonu, kde chtěli schovat před olověnými pozdravy bledých tváří.

Blížili se k nám, až jsme jim mohli vidět do očí. Viděl jsem, že Crawford váhá s rozhodnutím. Ale jestli chtěl zachránit své lidi, musel to rozhodnutí učinit. Platila zde zásada „Zabít nebo být zabit“.

Crawford se rozhlédl. Jeho muži tam leželi s natáhnutými úderníky. Okamžik pravdy se blížil.

„Pal!“ zařval Crawford a vystřelil. V následující vteřině třeskly po obou stranách kaňonů výstřely.

Kulky nemilosrdně srážely rudé bojovníky. První řada siouxských poníků padla k zemi. Další salvy nadělaly z masy natlačených koní a ječících bojovníků fašírku. Několik vojáků vyskočilo a střílelo ve stoje. Jako odpověď jim zhvízdalo nad hlavami několik kulek. Na druhé straně, kde velel Patrick Calhoun, jeden z mužů roztáhl ruce a spadl mezi kamení.

„Lehnout! Lehněte si, sakra!“ zabručel Crawford.

Po třetí salvě byl boj rozhodnut. Ti Siouxové, kteří přežili, nyní divoce prchali. Ale moc jich nebylo.

Vstal jsem a pohlédl do rokle. Po zádech mi proběhl mráz, protože jsem ve skrytu duše stál na straně indiánů. Jinak bych si přece nemohl vzít za ženu squaw.

Dnes jsem pomáhal zničit celou generaci jednoho kmene. Nic jiného nám však nezbývalo. Skutečným viníkem byl Sheridan a jeho šílený rozkaz, že všichni indiáni, kteří zabijí bělochy, i když třeba oprávněně, mají být zatčeni a postaveni před válečný soud. V těch chvílích jsem Sheridanovi přál peklo.

Finch rozřezal Žlutému koni pouta, vyňal mu roubík do úst a přivedl ho na okraj kaňonu.

„Podívej, co se stalo tvým bratrům,“ prohodil k němu.

Žlutý kůň vstal a zarudlýma očima pohlédl na dílo zkázy. Díval jsem se na něho a snažil se přečíst jeho myšlenky.

A ty nebyly nijak mírumilovné.

„Ne!“ zvolal jsem. Pozdě…

Žlutý kůň se otočil, vrhl se jako tygr na Finche a vytrhl mu nůž z ruky. Pak uskočil, vykřikl a vrazil si nůž do prsou. Udělal jeden vrávoravý krok a pak se zřítil do kaňonu, ke svým mrtvým pokrevním bratrům.

Crawford se obrátil na Buffala. „Bylo to nutné? Proč jste na něho nedával lepší pozor?“

Místo odpovědi Finch jen pokrčil rameny. Přitom si bručel: „Jenom by nám přidělával starosti!“

Věděl jsem, že tak smýšlela většina vojáků. Život indiána pro ně neměl cenu. Neustálá přítomnost smrti z nich udělala necitelné tvory.

Přišel Calhoun se svými lidmi. Zasalutoval a oznámil: „Rice padl, když při palbě opustil postavení.“

„Pohřbíme ho tady. Přineste sem jeho osobní věci.“ Crawford se rozhlédl. „Ještě nějaké ztráty?“

Žádné už naštěstí nebyly. Calhoun sestavil pohřební rotu. Vojáci sestoupili do kaňonu a postříleli poníky, kteří ještě žili. Žlutý kůň ležel vedle svých mrtvých druhů. Nenalezli jsme ani jednoho raněného, jen mrtvé. Naše zbraně odvedly svou práci dokonale.

Z kopce dorazil Noolan se svými lidmi.

„Ale jsme jim to dali, co?“ oddával se triumfálním pocitům. „Proč teď nejedeme zpátky a nezničíme i zbytek těch rudých bastardů?“

Svítily mu oči.

Už jsem to nemohl dál poslouchat. Ti muži se mi hnusili, přestože to byli běloši. Přestože mi indián uloupil to, co jsem měl nejraději, mé srdce bušilo pro rudé muže.

„Takže ty je chceš pronásledovat?“ pozvedl obočí Finch. „S koni, kteří se sotva drží na nohou? To je šílenství.“

„Zvěd má pravdu,“ rozhodl Crawford. „Zůstaneme tady, pronásledování nemá smysl. Je to i vaše mínění, Simone?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

Pohřbili jsme Rice na kraj planiny. Slunce se sklánělo k obzoru. Ze západu se šířily stíny. Nad kaňonem s mrtvými indiány kroužili supi.

Crawford nás zavedl na kopec, odkud jsme měli dobrý výhled na bitevní pole.

Zde jsme se zastavili.

„Odpočinek do půlnoci. Pro všechny případy nechejte koně osedlané. Seržante, rozdělte hlídky.“

Pověsil jsem Peteovi pod čumák vak s obrokem a prohlédl jsem mu kopyta. Pak jsem se vydal za Crawfordem.

„Jestli dnes v noci pojedete dál, tak vás opustím, pane.“ Přikývl.

„Rozumím. Takže to chcete zkusit na vlastní pěst?“

„Vy se vracíte do tábora. Ale můj cíl je na severu.“

„To je ale nebezpečné!“ varoval mě Crawford. „Po tom, co se dnes stalo, budou Siouxové pronásledovat všechno bílé.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To nebude tak hrozné. Nejdřív se musí odehrát posvátné smuteční ceremonie k usmíření bohů. Pak se ve vesnicích shromáždí starší, aby se poradili, co s bledými tvářemi budou dělat. Krom toho nikdo nebude počítat s tím, že by zrovna teď byl nějaký wasiču tak hloupý, že by vkročil na jejich území. Ne, pane Crawforde, myslím, že toto je pro mě příležitost, která se už nemusí opakovat.“

„Doufám, že máte pravdu,“ zamumlal poručík. „Přeji vám to z celého srdce.“

Podal mi svou krátkou, silnou ruku. „Hodně štěstí, Simone.“

„Děkuji. Jestli se do tábora nevrátím do tří měsíců, tak už mě nemusíte hledat.“

Co jsem měl před sebou? Buďto dosáhnu svého cíle – nebo se budou o moje kosti rvát vlci.

+ + + + +

Zbytek noci i celý následující den jsem jel na sever. Dlouhý kus cesty jsem urazil pěšky, abych šetřil Peteovy síly.

Večerní mlha, která zahalila okolní krajinu, mi však naznačila, že by bylo načase najít si tábořiště.

Pete byl značně unavený. Nesl dosti těžký náklad, který mi dal Crawford. Třicet liber ovsa v jutovém pytli, dvě láhve s vodou, suchary, sušené maso a náboje. To se mi mohlo hodit.

Během cesty jsem několikrát narazil na stopy neokovaných koní a spatřil jsem kouřová znamení. Zpráva, že bledým tvářím se podařilo zničit houf mladých bojovníků, se již jistě dostala ke Gallovým uším.

A jistě už věděl i o smrti Žlutého koně.

Protože jsem znal zvyky rudochů, cítil jsem se bezpečně. Teď nejdřív zapálí poradní oheň a rozešlou posly k ostatním kmenům. To mi poskytne poměrně dost času. Kromě toho mohl osamělý jezdec uniknout jejich pozornosti snáze než celý oddíl.

Než se setmělo, zajel jsem do kotliny, kolem níž rostla křoviska. Sesedl jsem, uvázal koně a šel zpátky zamést po sobě stopy. Protože jsem se cítil být jistý, odsedlal jsem Petea, poněvadž neosedlaný kůň se zregeneruje rychleji než osedlaný. Napojil jsem ho tak, že jsem mu nalil vodu z bandasky do klobouku, načež jsem mu pod čumák zavěsil vak s pící. Ráno jsem musel najít místo s vodou a s dostatkem trávy, abych šetřil mé zásoby píce.

Rozmotal jsem deku a lehl si. Hlavu jsem si opřel o sedlo. Tou dobou musela Crawfordova patrola tábořit někde hodně daleko. Náhle jsem se cítil osamělý.

Pomyslel jsem na Černého orla. Ten je teď někde na severu. Musím ho najít. Jeho a hlavně mého synka, mého Johnnyho.

Zaspal jsem a probudil se až nad ránem. Spal jsem na tvrdé zemi, takže jsem byl celý rozlámaný.

Zatímco Pete přežvykoval svou dávku píce, já jsem si musel vystačit se ztvrdlým chlebem, sušeným masem a douškem vody.

Poté jsme se vydali na cestu.

Vedla hornatou krajinou, kde se zalesněné hřebeny střídaly s hlubokými údolími. Lovit jsem zatím nepotřeboval, protože jsem měl dost jídla od Crawforda.

Okolo poledne jsem v jednom údolí dorazil ke studánce. Zatímco Pete se pásl, já jsem nabral vodu. V bahně kolem studánky jsem spatřil otisky neokovaných kopyt. Byly však staré a vyschlé, z čehož plynulo, že to pro mne neznamená nebezpečí.

Jezdit nepřátelskou krajinou jsem uměl. Než jsem překročil nějaký hřeben, vždy jsem dlouhou dobu pozoroval, jak to vypadá za ním. Písčitá místa, kde jsem mohl zvířit prach, jsem obcházel. Pečlivě jsem sbíral trus po Peteovi, i to mě mohlo prozradit. Vždycky jsem ho zabalil do šátku a vysypal až při nejbližší vhodné příležitosti. Věděl jsem, že nikdo neumí stopovat tak dobře, jak indiáni. Kdyby narazili na mou stopu, dozajista by mě našli.

A věděl jsem také, že budu muset jet v noci, protože indiáni se noci bojí.

Čtvrtého dne poté, co jsem opustil Crawfordovu patrolu, jsem začal stoupat na jednu plošinu. Nahoře jsem zastavil.

Přede mnou, mezi dvěma skalami, bylo prostranství, na němž se tyčily konstrukce z tyčí od tepee. Na nich ležely dlouhé, do bizoních kožešin zabalené předměty. Na tyčích visely čelenky, štíty, toulce na šípy – prostě všechno, co potřebuje válečník na cestu do věčných lovišť. V zemi bylo zabodnuto několik oštěpů, jež měly zabránit ve vstupu nepovolaným. Z celého místa vyzařovala pochmurnost.

Rozbušilo se mi srdce. Byl to totiž hřbitov Siouxů. To pro mne mohlo být nebezpečné, protože taková místa bývají hlídána, aby nikdo neporušil tabu.

Sesedl jsem a vedl Petea ke skalám. Chtěl jsem co nejrychleji zmizet.

Peteova okovaná kopyta klapala na kamenech. Příliš klapala.

Když jsem obcházel jednu ze skal, spatřil jsem jednoho válečníka.

Seděl na šedém poníkovi ani ne deset kroků přede mnou. Dívali jsme se do očí. Měl jsem pocit, že k tomu místu snad přimrznu. Poněvadž mě už předtím slyšel, tak držel v rukou pušku.

Když se ozval výstřel, padl jsem na záda. Kulka hvízdla nade mnou a odrazila se od skály. Pak jsem byl na řadě já.

Ještě v pádu jsem stačil tasit kolt. Vystřelil jsem. Kulka ráže pětačtyřicet Siouxe provrtala skrz naskrz. Padl dopředu a chytil se poníka za hřívu. Ten se rozběhl, přičemž ovšem jezdce setřásl. Když jsem se nad ním sklonil, byl již mrtev.

Ty dva výstřely musely být slyšet na míle daleko.

Vstal jsem a vyšvihl se do sedla.

I kdyby ty výstřely nikdo neslyšel, tak bojovníkův poník doběhne do nejbližší vesnice, kde se už dovtípí, co se stalo.

Už o hodinu později jsem spatřil v dáli za mnou oblak prachu. Okamžité jsem odbočil do podrostu zalesněného hřebenu, podél něhož jsem jel.

Ten prach mohl znamenat tři věci: větrný vír, putující zvěř – nebo indiány.

Vítr to být nemohl, to jsem brzy vyloučil. Takže zvěř nebo nepřítel! Naskočila mi husí kůže.

Uplynula půlhodina. Čekal jsem, zatímco Pete olupoval lýko z jednoho stromu. Náhle se mi oblak prachu ztratil. To mohlo znamenat, že jej rozvířili válečníci, kteří nyní narazili na mé stopy. A protože od incidentu u pohřebiště jsem projížděl pouze skalnatou krajinou, kde se nezvedal prach, jeli mi v patách.

Kolik jich mohlo být?

Jistě ne příliš mnoho, protože museli poznat, že se jedná pouze o jednoho osamělého bělocha. Osamělého, hloupého wasiču. Na toho mohlo stačit pár bojovníků.

Čekat nemělo příliš smysl. Sesedl jsem z Petea a dál vedl za uzdu. Mým cílem totiž stále byla Powder.

Pak jsem chtěl jet na Yellowstone a odtud na Devil’s Tower.

Brzy jsem byl celý zpocený, protože i tady na severu bývá v létě pěkně vedro. Na západě se černaly mraky. Lehký déšť, který by smyl mé stopy, to bylo to, co jsem potřeboval. Modlil jsem se, aby pršelo.

Spatřil jsem vyschlé koryto. Zavedl jsem tam Petea a vyšvihl jsem se do sedla. Na zametání stop nebyl čas. Musel jsem se pokusit zmizet na nějakém vhodném místě. Jenže zmást indiánské válečníky bylo těžké, zatraceně těžké.

Za ohybem koryta jsem uviděl skaliska. Okamžitě jsem k nim zamířil, vyjel na ně a pokračoval až k jednomu táhlému hřebeni. Jestli se mi podaří ho nepozorovaně překročit, tak bych snad mohl mít šanci uniknout pronásledovatelům.

Bylo vedro až k zalknutí. Panovalo bezvětří, nepohnul se ani lísteček. Byla skvělá viditelnost, což naznačovalo, že bude pršet. Byl bych radši, kdyby mě chránila mlha. Nebo aspoň hustý déšť.

Pod hřebenem jsem zastavil. Co mě čeká na druhé straně? Musel jsem se spolehnout na své štěstí.

Napravo byl hřeben přerušen úzkou roklí, které se zde říkali ravine – jakási rokle. Tudy bych se snad mohl nepozorovaně dostat na druhou stranu.

Sesedl jsem, aby mě nebylo tolik vidět. Kdybych se tak mohl proměnit v myš, udělal bych to bez rozmýšlení!

Po dně rokle tekl potůček. Pete se zastavil a začal pít. Také já jsem si klekl a pil jsem. Západ byl tady na severu vyschlou krajinou a člověk nemohl vynechat jedinou příležitost k uhašení žízně.

Náhle Pete prudce zvedl hlavu a nastražil uši. Okamžitě jsem k němu přiskočil.

„Co se děje? Co mi chceš říct?“

Zavětřil a obrátil hlavu ve směru, odkud jsme přijeli. Starý kavaleristický kůň, který se mnohokrát účastnil bojů proti rudochům, jistě dokázal rozeznat pach indiána od pachu zvěře. Kdyby se jednalo o zvěř, nechoval by se tak nápadně.

„Pojď!“ zašeptal jsem mu do uší a vedl ho dál roklí.

Protínala hřeben jako velký zářez. Voda tekla z jednoho pramene po pravé straně, na druhé straně byla rokle vyschlá. Hřeben přecházel do údolí pokrytého skupinami skal a remízky.

Náhle se za mnou ozvalo padající kamení. Ohlédl jsem se a nad roklí jsem spatřil dva válečníky. Dívali se na mě.

Div se mi nezastavilo srdce. Nenápadně a tiše se ke mně přiblížili tak, že jsem to vůbec nezpozoroval.

Okamžitě jsem vyskočil do sedla a vyrazil do údolí. Za mnou třeskly výstřely a nad hlavou mi hvízdly kulky.

Ti dva byli určitě jen výzvědnou skupinou nějaké větší bandy. Z jednoho křoviska na hřebeni vyplašeně vyletěl pták. Bylo to jasné. Hned poté vyjelo z křoví pět Siouxů a zamířilo k oněm dvěma, kteří tam stáli. Sedm válečníků. Pane Bože!

Uzavřeli mě do kleští a hnali mě do údolí. Za jízdy samozřejmě pořád stříleli.

Napravo a nalevo od Peteových kopyt se do země zavrtávaly kulky.

Stačilo, kdyby jediná trefila…

Tu se přede mnou zvedla terénní vlna. Na jejím vrcholu zastavil Pete tak prudce, že mě téměř katapultoval ze sedla.

Pod námi bylo prudké klesání, tak strmé, že mi hrůzou vstávaly vlasy na hlavě. Jenže já jsem neměl na vybranou.

„Dělej, Pete!“ zvolal jsem na svého koně.

Valach se vydal ze svahu. Neustále se mu pod nohama drolila suť. Svah byl stále kolmější. Náhle Pete ztratil rovnováhu a zřítil se dolů. Spadl jsem z něj a válel se ze svahu. Ještě v pádu jsem však stačil vytáhnout ze sedlového pouzdra sharpsku. Pevně jsem ji pak držel.

Dopadl jsem na tvrdou zem a několik vteřin jsem nemohl popadnout dech. Rychle mě však postavil na nohy válečný jekot mých pronásledovatelů. Kousek ode mne se z oblak prachu vynořil Pete. Kulka, která se odrazila od kamene přede mnou, mě však přinutila, abych se kryl.

Siouxští mustangové scházeli ze svahu bez větších problémů. Vystřelil jsem a zasáhl jednoho bojovníka. Dva válečníci seskočili z koní a začali na mě pálit. Nutili mě, abych zůstal ležet, zatímco jejich druhové se pokoušeli mě obejít zezadu.

„Končíme, Simone,“ řekl jsem si. Mohlo být jen otázkou několika minut, než mě dostanou. Pořád jich bylo šest proti jednomu.

Náhle na svahu nade mnou třeskla springfieldka. Jeden z válečníků, kteří mě drželi pod palbou, vyskočil, rozhodil rukama a skácel se na zem.

Co to, sakra, bylo?

Čekal jsem. Další výstřel z karabiny. Podle zvuku to musela být armádní zbraň. Také druhý válečník se vydal na cestu do věčných lovišť.

To bylo na ostatní příliš. Zaječeli a rozprchli se.

Na okraji srázu se objevil jezdec a začal ke mně scházet. Uviděl jsem tmavě hnědou uniformu a spatřil jsem důvěrnou postavu.

„Pate! Patricku, jak ses sem, hergot, dostal?“

+ + + + +

Vedle mne sesedl ze sedla. Na jeho modré uniformě chyběly tři zlaté proužky.

„To je všechno, co mi řekneš?“ zabručel.

„Ne.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nikdy jsem nikoho neviděl raději než tebe. Ale jak ses vlastně…?“

Pohlédl na údolí a mávl rukou. „Později. Nejdřív musíme zmizet.“

„To rozhodně,“ přisvědčil jsem. Jeho příchod pro mě byl hádankou.

Pete neuběhl daleko. Vrátil se hned, jak ucítil pach bělocha. Prohlédl jsem mu nohy a pak vyskočil do sedla.

Calhoun nasedl ještě dřív.

„Dělej! Honem!“ křičel na mě. „Ti Siouxové patří k větší bandě, která táboří v okolí. Jestli narazí na naše stopy.“

Zazubil se a dodal: „Bylo to dost těžké sledovat tvé stopy. Ale řekl bych, že jsem přijel včas.“

„Ano,“ zamumlal jsem. „To teda ano!“

Vyjeli jsme. Stále jsme se ohlíželi. Teprve když jsme se dostali do divoké, nepřehledné krajiny plné kaňonů a remízků, cítili jsme se bezpečněji. Sesedli jsme, aby si koně mohli odpočinout.

„Vyprávěj!“ řekl jsem Calhounovi. „Kde je poručík a ostatní?“

„Zpátky. V táboře,“ zněla jeho odpověď.

„A ty?“ Pokusil jsem se mu číst myšlenky. „Dezertovals, Pate?“ Zavrtěl hlavou.

„Ne. Víš přece, že jsme se zavázali na pět let. Můj čas vypršel, právě když jsme vyráželi z tábora. Kapitán samozřejmě počítal s tím, že se zavážu znovu a to jsem také chtěl. Jenže poté, co jsi odjel, jsem se na to díval jinak. Řekl jsem Crawfordovi, že ho opustím. Byl proti, takže jsem mu musel připomenout, že doba mého závazku vypršela. Před jeho očima jsem strhal ty zatracené seržantské nárameníky – a teď jsem tady.“

Něco mi na tom vyprávění nepasovalo. Věděl jsem, co pro něho znamená vojenský život. Dvacet let nebo déle nosil modrou uniformu a žlutý šátek hraničářské kavalerie. Když to skončil, muselo to mít nějaký důvod.

„Proč, Pate?“ ptal jsem se.

Uhnul mi pohledem.

„To je dlouhá historie,“ prohodil. „Souvisí to s tím bělovlasým bastardem Blanco Bradshawem.“

Pak na mě konečně pohlédl. „Vyprávěl jsem ti přece o tom, že jsem Blanca eskortoval do Fort Sill. Well, nevíš ale všechno.“

„Tak mi to řekni, jestli se ti uleví,“ zamumlal jsem.

Přikývl.

„Ano, měl bys to slyšet celé. Je to smutný příběh. Byl jsem tehdy kaprálem a oženil jsem se s tou nejlepší ženou, jakou mohl voják na Bohem zapomenuté armádní stanici mít. Jmenovala se Mary Ann a měli jsme i syna. Jmenoval se Chris. Christopher. Tenkrát, když jsem, Blanca vezl do Fort Sill, byl asi tak velký jako dnes tvůj Johnny.“

Mlčel jsem, protože jsem věděl, že je to lepší.

„Blanco byl v pevnosti uvězněn,“ pokračoval Calhoun. „Během denních vycházek se spřátelil s Christopherem. Chlapec mu důvěřoval a někdy mu nosil své jídlo. Mně se to nelíbilo, ale Mary Ann neměla nic proti. Blanco se choval jako gentleman a dokud nebyl odsouzen, užíval si poměrně volného režimu. Well, jednoho dne, když byl znovu vyveden z cely na vycházku, se dostal ke koním, jednoho vzal a našeho malé ho Chrise unesl jako rukojmí. Nikdo se na neodvážil ho zastavit a tak mohl ujet z pevnosti.“

„A dál?“ otázal jsem se.

„Well.“ Calhoun si promnul oči. „S několika kamarády jsem se vydal ho pronásledovat. Obklíčili jsme ho na jedné mese. Vystřelil jsem na něho a ustřelil mu ucho. Ted už víš, proč mu chybí. Pak si před sebe dal mého syna a přiložil mu nůž na krk. Vyhrožoval, že když ho nenecháme jet dál, tak ho podřeže. Takže jsme ho museli nechat. Co jsme měli dělat?“

„Pane Bože,“ zašeptal jsem.

Calhoun pak pokračoval ponurým tónem: „Blanco nám slíbil, že Chrise pustí, jakmile bude mít den náskoku. Nechali jsme mu ten náskok, ale on svůj slib samozřejmě nesplnil.“

Naklonil se a pohlédl mi do očí. „A teď přijde ta nejsmutnější část celé té historie. Až ji vyslechneš, pochopíš, proč jsem musel jet za tebou. Nemohl jsem nejet.“

Opět se odmlčel a dodal: „Od jednoho našeho domorodého zvěda jsme slyšeli, že Blanco prodal mého syna svým komančským kumpánům. Mary Ann to zabilo. Pohřbil jsem ji na hřbitově ve Fort Sill. Za dvanáct let jsme v západním Texasu zajali skupinu komančů. Mezi nimi byl jeden mladý válečník s modrýma očima a světlou pletí. Poznal jsem ho podle mateřského znaménka na ruce. Byl to můj syn.“

Selhal mu hlas, takže teprve po chvíli mohl pokračovat. „Stal se z něho Komanč, z mého malého Chrise. Když jsem mu řekl, že jsem jeho otec, tak se rozesmál. Když jsem ho prosil, aby za mnou přišel, tak mi plivl do tváře. V noci si pak v cele podřezal žíly nožem, který tam propašoval v copu. Když jsme ho ráno našli, byl již mrtvý. Sám jsem ho pohřbil vedle jeho matky. Pak jsem poprosil o přeložení na sever, protože Texas jsem si zhnusil. Ale na Blanca, to prase, jsem narazil i tady.“

„Pane Bože,“ zašeptal jsem.

Calhoun si dal dlaň před oči.

Pak však už byl opět tvrdým hraničářem.

„Jel jsem za tebou proto, že nechci, aby Johnny dopadl jak můj syn. Mám jedinou podmínku: jestli je ten bělovlasý ksindl, co jim prodává zbraně, doopravdy Blanco Bradshaw, tak ho musíš přenechat mně. Mám na něho právo.“

Jenom jsem mlčky přikývl. Calhounovo vyprávění mi vyrazilo dech.

„Pojď. Už jsme i tak ztratili dost času. Cesta na sever je ještě dlouhá.“

Bouře, která se celý den chystala v dáli, nyní udeřila. Krajinou duněly hromy a bičoval ji prudký déšť. My jsme však pokračovali dál.

+ + + + +

Dorazili jsme k řece protékající hlubokým údolím. Podle mapy, kterou měl Calhoun, se mohlo jednat jedině o Powder. Dál jsme tedy jeli podél jejího toku. Za pár dní jsme narazili na ještě větší řeku tekoucí od západu na východ. Calhoun na hrušce sedla roztáhl mapu.

„Yellowstone,“ řekl.

„Jsi si jistý?“

Zaklepal prstem na mapu. „Podle této mapy tady nahoře tečou ze západu na východ jenom dvě řeky: Yellowstone a mnohem dál na severu Missouri. Takže toto může být jedině Yellowstone.“

Nadechl jsem se. Cíl naší cesty byl na dosah.

„Slyšel jsem, že armáda už začala posílat parníky po Missouri na Yellowstone, aby si tam připravila nástupiště pro letní tažení proti Siouxům,“ prohodil Calhoun.

„Ano,“ zamumlal jsem. Představil jsem si, jak tato krajina tone v krvi. V krvi bílých a rudých mužů.

„Pojďme,“ povzdechl si Calhoun.

Přijeli jsme až k soutoku Powderu s Yellowstonem. Na severu se zvedaly zalesněné hory. Tam někde se musela tyčit ta nápadná skála, o které mluvil Finch. Devil’s Tower. A pod ní ono tmavé jezero: Zpívající vody. Najdu tam i Černého orla? A svého syna?

Yellowstone byl hluboký a široký. Museli jsme ho přeplavat.

„Kéž by tady tak teď plul některý z těch zatracených armádních parníků,“ poznamenal Calhoun.

„To by bylo až příliš štěstí najednou,“ opáčil jsem. „Zatím jsme ho měli víc než dost, Pate.“

„To je fakt,“ připustil. „No a co? Člověk musí mít štěstí.“

Noc jsme strávili na jižním břehu Yellowstoneu. Koně museli nabrat síly. Následujícího dne jsme si nalezli vhodné místo k překonání řeky.

Z naplaveného dřeva jsme si postavili vor, na který jsme naložili sedla a výstroj.

Pak jsme nazí vešli do vody. Drželi jsme se koní za hřívy a táhli za sebou vor.

Byli jsme právě uprostřed proudu, když na mě Calhoun kývl. Tři sta yardů od nás se na písčině objevil houf jezdců, kteří se rychle blížili k nám.

„Asi jsme příliš spoléhali na štěstí,“ řekl Calhoun.

„Jsou to Čejeni,“ zašeptal jsem.

Válečníka v jejich čele jsem dobře znal.

Byl to Tupý nůž, urostlý, prošedivělý, starší muž, náčelník severních Čejenů a můj přítel. Byl při tom, když se Squanna stala mou ženou. Řeči bílých mužů výborně rozuměl.

Zamával jsem a zavolal, když na nás namířili. Ve vodě jsme byli výborným terčem.

Tupý nůž zvedl ruku a zastavil své válečníky. Pak nám řekl, abychom okamžitě vylezli na břeh. Museli jsme poslechnout, jinak by na nás střílel. Tak jsme tam stáli nazí a promrzlí. Někteří válečníci se smáli.

Teď mě Tupý nůž konečně poznal. Sesedl a po indiánském způsobu mi dlouze stiskl rukou.

„Ty jsi ten muž, který si vzal Squannu, dceru mého přítele Šedého býka. Znám té. Vždy jsi byl naším přítelem.“

„A jsem jím i dnes,“ řekl jsem, zatímco jsem se oblékal.

„Opravdu?“ zeptal se Tupý nůž a zkoumavě na mne pohlédl. „Víme, co ti udělal Černý orel. Máš důvod nás nenávidět.“

„Nenávidím jeho, ale ne vás,“ odpověděl jsem. „Kde je? Chci zpátky mého syna.“

„Černý orel kvůli tomuto činu u Čejenů ztratil tvář,“ odpověděl náčelník. „A ty to víš, protože ho chceš najít na místě vyvržených. Jenže tam ho nenajdeš.“

„Co?“

Přikývl a dodal: „Ano. Vyvržení odtáhli, protože už nepovažovali to místo u Zpívajících vod za bezpečné. Černý orel je někde tam.“ Mávl směrem k řece. „Ale nikdo neví, kde přesně. Jeho squaw je s ním. Stará se o tvého syna.“

To byla Jobova zvěst. Ta zpráva mě doslova omráčila.

„Je ještě jedna možnost, jak ho najít, bratře.“

„Jak? Kdy a kde?“

„V den, než se měsíc zakulatí, se setká s bílým mužem, který mu přiveze pušky, se kterými by chtěl obnovit svou moc u svého kmene.“ Tupý nůž přivřel oči. „Chce vyvolat válku mezi rudými bratry. Je to špatný člověk.“

Netrpělivě jsem přikývl.

„Rozumím. Kde se mají setkat?“

„U té skály, pod kterou se nachází Zpívající vody,“ odvětil náčelník. Přitom pohlédl přes Yellowstone k severu.

„To bude ten bělovlasý parchant,“ prohodil ke mně Calhoun.

Mávl jsem k protějšímu břehu. „Náčelníku, pomůžeš nám najít Černého orla a toho bílého muže?“

„Ne!“ Tupý nůž energicky zavrtěl hlavou. „Je to zlé místo. Je prokleté. Nepůjdeme tam, howgh!“

Věděl jsem, že by bylo zbytečné přesvědčovat indiána, který řekl „howgh“. Ale Calhoun stále nebyl spokojen.

„Má ta bledá tvář bílé vlasy?“

„Ano,“ odvětil Tupý nůž. Přitom si prohlížel uniformu, do které se Pat opět oblékl.

„Kdo je ten muž?“ zeptal se mě chladným hlasem.

„Je to můj přítel,“ ujistil jsem ho. „Jeden z těch, kdo vám nikdy neublíží. Chce mi pomoct nalézt mého syna.“

„Nosí oblečení modrokabátníků, kteří nás chtějí vyhnat z našich loveckých revírů,“ poznamenal Tupý nůž ledovým hlasem. „Kdyby to nebyl tvůj přítel, zabili bychom ho. Řekni mu, ať se nikdy neodváží proti mně pozvednout svůj hlas!“

Mohl jsem jenom mlčky přikývnout. Pohybovali jsme se po tenkém ledě, který se mohl v každém okamžiku probořit.

„Necháme vás jít dál v míru, protože ti Čejeni ublížili a protože jsem nezapomněl, že sis vzal za ženu naši dceru,“ řekl Tupý nůž. „Jeď a potrestej toho darebáka, můj bratře.“

Vyšvihl se do sedla a zvolal rozkaz k odjezdu. Oddíl se obrátil a odklusal.

„Uf!“ povzdechl si Calhoun. „To bylo teda o fous.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Právě kolem tebe projela smrt.“

+ + + + +

Devil’s Tower!

Konečně jsem ji spatřil. Vzpínala se k nebi jako výstražný prst.

Pomalu jsme se k ní blížili. Pak jsme schovali koně do křoví a poslední kus jsme ušli pěšky.

Od Devil’s Tower na sever se na mnoho mil táhlo tmavé jezero, kolem něhož se tyčily zalesněné hory. Rozeklané vrcholy jako by hrozily všem příchozím. Když vanul západní vítr a rozčeřil hladinu jezera, ozývaly se tajuplné zvuky. Někdy to znělo jako pláč dítěte, jindy jako nářek ženy.

„Zpívající vody,“ prohodil Calhoun.

Přikývl jsem. Konečně jsem pochopil, proč se tomuto místu indiáni vyhýbají. Jenom vyvržení se zde cítili bezpečně. Ale teď zmizeli i oni.

Ocitli jsme se na místě, kde stály tepee, mezi nimiž kdysi hořely táborové ohně. Viděli jsme stopy smyků, indiánského dopravního prostředku.

V noci jsme pozorovali měsíc. V úplňku bude za dva dny.

Koně jsme nechali v lese, zametli jsme za sebou stopy a pak se skryli mezi kořeny a naplavené dřevo přímo pod Devil’s Tower. Až přijdou Černý orel a Blanco Bradshaw, budeme jim nablízku. Jestli přijdou.

Dlouhé čekání začalo.

Naše trpělivost měla být vystavena velké zkoušce. Nesměli jsme se nijak prozradit. I nejmenší chyba by Černého orla, protřelého válečníka, varovala. Museli jsme se prostě dokonale vypařit.

Den před úplňkem už jsme to nemohli vydržet. Stále jsem si kladl otázku: Bude mít Černý orel u sebe Johnnyho? A když ne, najdu ho pak?

A pak, odpoledne, mě Calhoun náhle chytil za ruku.

„Tam,“ zašeptal.

Asi půl míle od břehu jezera se objevil jezdec. Musel to být běloch, protože měl na hlavě klobouk. Oblečený byl do šedého pláště. Vedl šest mul, na nichž byly naloženy těžké bedny.

Jezdec nechal napojit muly a pak pomalu přikročil ke břehu. Na mulách bylo vidět, že mají za sebou dlouhý pochod.

„Zdá se, že přijel od Bent’s Fort,“ zašeptal mi Calhoun do ucha.

Bent’s Fort byla soukromá obchodní stanice ležící na horní Missouri. Byl to výchozí bod pro mnohé, kteří mínili uzavírat s indiány choulostivé obchody.

Pod skalou jezdec sesedl, odsedlal koně a složil náklad ze svých mul. Pak rozdělal oheň. Když si sundal klobouk, zazářily jeho sněhobílé vlasy, které mu sahaly až pod ramena. A když mu vítr na chvíli odvanul vlasy na spánku, uviděli jsme, že mu chybí pravé ucho.

Calhoun mi křečovitě sevřel rameno.

„Je to on! Ten čubčí syn Blanco!“ sykl.

„Jsi si jistý?“ zeptal jsem se ho. Přikývl.

„Naprosto. Předtím jsem mu neviděl do tváře, protože měl klobouk.

Ale teď vidím, že to je on. A ty vlasy a to ucho! Simone, to je ten bastard, který má na svědomí mého Chrise!“

„Nechám ti ho,“ zamumlal jsem. „Ale počkej, až přijede Černý orel.“

Uplynulý dvě hodiny. Měl jsem ztuhlé svaly z dlouhého čekání v úkrytu. Ale Patovi to, zdá se, nevadilo. Nespouštěl toho bělovlasého ksindla Blanco Bradshawa z očí. Dokázal jsem si představit, jak mu je.

Bradshaw o naší přítomnosti nic netušil. Jeho muly se pásly na březích jezera. Musel se cítit jistě, protože si odepnul revolverový opasek a položil ho na kámen vedle beden, které vyložil u břehu.

Náhle se z hloubi lesa ozval dusot kopyt. Cítil jsem, jak se potím.

Jezdec vjel na volné prostranství mezi jezerem a skalou. Viděl jsem, jak se mu ve vlasech houpají orlí péra. Černý orel.

Bradshaw, který seděl na jedné bedně, vstal. „Howgh, můj bratře!“ zvolal.

Černý orel na jeho pozdrav neodpověděl. Sesedl ze svého mustanga a namířil svou winchestrovku, kterou držel v náručí jak dítě, jakoby náhodou na Bradshawa.

„Máš pušky?“ zavrčel.

Bradshaw přikývl.

„Jistě.“ Ukázal na bedny. „Tady jsou. A máš ty žluté železo, jak jsi mi slíbil?“

Místo odpovědi si Černý orel sáhl za opasek, vytáhl váček a hodil jej Bradshawovi k nohám. Pak přikročil k bednám.

„Já podívat se.“

„Jak je libo, můj bratře,“ zašklebil se Bradshaw.

Sklonil se pro váček, zvedl ho a potěžkal ho v ruce. V očích měl potměšilý výraz.

Stál kousek od Černého orla u kamene, na němž ležel jeho revolverový opasek. Všechno, co se pak odehrálo, se odehrálo neuvěřitelně rychle, takže jsme neměli čas zasáhnout.

Když se Černý orel sklonil k bednám, vytrhl Bradshaw z pouzdra kolt.

„Chcípni, ty zatracená rudá čubko!“ zařval a střelil Černému orlovi do zad.

Černý orel zavrávoral. Bradshaw na něj vystřelil znovu. A pak ještě jednou.

„To vážně nechceš umřít?“ křičel.

Černý orel, přestože byl smrtelně raněn, se ještě stačil otočit a zvednout winchestrovku na Bradshawa. Ten však do něho napral čtvrtou kulku a konečně ho tak vyřídil.

Bělovlasý muž přistoupil k mrtvému a kopl do něho.

„Svinský rudý pes! To víš, že ti dám ty pušky! Mám teď tvoje zlato a pušky můžu znovu prodat Siouxům. Ti platí líp než ty.“

Calhoun na mě kývl. Rozuměl jsem. Neslyšně jsme se vyplížili z úkrytu a tiše jsme zezadu přišli až k němu.

„Ahoj, Bradshawe,“ řekl Calhoun. Odstoupil jsem. Toto se týkalo jen jich dvou.

+ + + + +

Bradshaw zkameněl. Došlo mu, čí je to hlas, a to způsobilo, že se mu zastavily všechny tělesné pochody.

„Calhoun!“ zamumlal. Ir přikývl.

„Přesně tak: Patrick Calhoun, kterému jsi vzal to nejdražší, co měl, ty svině. Teď přišla hodina zúčtování.“

Bradshaw ještě držel v ruce kolt. Musel v něm mít ještě dvě kulky. Zvedl ruku, ale Calhoun mu ji chytil za zápěstí a vykroutil ji tak, že musel revolver pustit. Pak ho Calhoun udeřil pěstí do tváře. Bradshaw spadl na záda.

Náhle se v jeho očích objevil strach. Z nosu mu tekla krev. Ukázal na váček se zlatem Černého orla, který ležel vedle něj.

„Nech mě jít, prosím! Dám ti všechno, co mám, jenom, když mě necháš jít,“ žadonil.

„Vstaň a braň se,“ zvolal Calhoun.

Bradshaw zavrtěl hlavou. Jeho zakrvácený obličej vypadal hrozně. Byl strhaný strachem.

„Ne! To, co se stalo tvému synovi, je mi líto. Chtěl jsem své slovo dodržet, ale Komančové mě přinutili, abych jim ho dal.“

„Lžeš!“ zařval Calhoun. „Vstaň, než z tebe nadělám sekanou!“

Bradshaw vzepjal ruce. „Ať se mnou chceš udělat cokoli, já proti tobě nebudu bojovat. Nevztáhnu na tebe ruku!“

Calhounovy zdvižené pěsti klesly. „Nemůžu bít někoho, kdo se nebrání,“ prohodil. „Rád bych, ale nemůžu.“

Pohlédl na mě. „Deset let jsem čekal na tento den a teď tohle! Simone, budeme si s tím ksindlem špinit ruce?“

„Ne!“ odpověděl jsem.

„Děkuju!“ zvolal Bradshaw a rázem se ocitl na nohou. „Mnohokrát děkuju!“ Rozběhl se ke svému koni, hodil mu sedlo na hřbet a vyskočil na něj. To opravdu na všechno zapomene? Na zlato i na pušky? Dobře jsem si všiml jisker v jeho očích a měl jsem sharpsku připravenou.

Chvíli cválal po břehu, poté náhle zastavil. Než stačil vytáhnout pušku ze sedlového pouzdra, srazila ho velkorážní kulka z mé sharpsky ze sedla. Byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

Nechali jsme ho tam ležet a Černého orla také. Pušky jsme naházeli do jezera. Bradshawovým mulám a koni jsme dali svobodu. Pak jsme se vydali po stopách Černého orla, protože jsem od Tupého nože věděl, že má squaw, která se stará o Johnnyho. Musím ho najít.

Dorazili jsme k osamělému tepee na břehu jednoho potoka. Johnny mi vyběhl v ústrety a radostně na mě volal.

„Tvůj muž je mrtvý, musíš se vrátit ke svému kmeni,“ řekl jsem squaw. Když jsem zvedal Johnnyho na koně, plakala.

A dál?

Na jih od Yellowstoneu jsme nemohli, protože se to tam hemžilo ozbrojenými bojovníky. Vydali jsme se tedy na sever, až jsme dospěli k Missouri. Šli jsme podél jejího toku a jednoho dne jsme narazili na Bent’s Fort. Poslední kus cesty jsme museli koním sejmout podkovy, abychom zmátli indiány.

V Bent’s Fort jsme dva týdny odpočívali, než Johnny opět nabral síly. I koně už potřebovali oddech.

„Co teď?“ zeptal jsem se jednoho večera mého přítele Calhouna. „Víš, že u mě se pro tebe místo vždycky najde.“

Dlouze přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou.

„Radši ne. Příliš jsem si zvykl na rozkazování a to by se ti asi nelíbilo. Radši se rozejděme jako přátelé. Mým domovem je armáda. Zase si tam něco najdu.“

Jednoho letního dne pak po Missouri připlul parník. Nasedli jsme na palubu, protože za zlato Černého orla jsme si mohli koupit lodní lístky.

V Bismarcku, městečku na Missouri, jsme vystoupili. Zde se naše cesty rozdělily. Calhoun měl namířeno do Fort Abraham Lincoln, kde se Custerova Sedmá kavalerie připravovala na velké tažení proti severním kmenům. Já jsem se rozhodl připojit se s Johnnym ke karavaně povozů mířících na západ, kde měly zásobovat zapadlé pohraniční stanice. A pak – na podzim – jsem opět spatřil své údolí. Skoro tři měsíce uplynuly od té doby, co jsem ho opustil. Mezitím již ohořelé trosky mého srubu zarostly trávou.

„Kde je maminka?“ zeptal se Johnny.

Sesedl jsem, vzal ho z koně a zavedl k prostému hrobu.

„Tady spí, chlapče. Dokud budeme žít, bude s námi.“

Rozplakal se a já jsem ho vzal do náručí. Po rukou mi tekly jeho slzy. Cítil jsem, jak se mi sevřelo hrdlo. Vidíš nás teď, Squanno?

Klekl jsem si a položil dlaň na hrob. Bylo mi, jako kdybych se dotýkal jí samotné – její jemné, hnědé kůže, jejích černých, hedvábných vlasů, všeho, co jsem tak miloval.

„Podívej,“ zašeptal jsem, „přivedl jsem ti našeho syna, jak jsem ti slíbil.“