John Kirby

Colorado western 026. Comanchera

Přišla z pouště - sama, s winchestrovkou v ruce, nábojovým pásem přes prsa a prázdnou armádní láhví přes rameno. Den předtím musela zastřelit svého koně, který se zhroutil v jednom vyschlém korytu.

Od toho okamžiku musela jít dál pěšky, hnána jen smrtelným strachem…

Rachel Kaneová byla oblečená jako komančská squaw. Měla na sobě širokou sukni z červené bavlněné látky a tmavě modrou bavlněnou blůzu. Sukni obepínal stříbrný opasek. Na nohou měla pouze skleněnými perlami ozdobené pásky kůže a mokasíny.

Rachel Kaneová byla urostlá a štíhlá, její obličej se vyznačoval přirozenou krásou, i přestože měla nyní rty rozpraskané žízní. Její vlasy měly barvu lesního medu. Nyní však byly její šaty pokryty šedým prachem, tak typickým pro planiny západního Texasu. Její vláčné pohyby prozrazovaly, že je velmi vyčerpaná.

Už tři dny nespatřila stopu člověka. Tu se před ní náhle objevil kouř zvedající se jako šedý otazník nad vyprahlou pouští.

Již dlouho jí žízeň a úžeh způsobovaly nejrůznější vidiny. Ten kouř však byl pravý. Cítila ho.

Kouř - to v této hrozné, životu nepřátelské zemi znamenalo skoro vždycky Komanče. Při myšlence na ně Rachel přeběhl mráz po zádech, ačkoli se vzduch tetelil vedrem. Nejradši by utekla někam zpátky do pouště. Při myšlence na Komanče se jí udělalo zle. Ale tam, kde jsou indiáni, je i voda a koně.

A bez nich by zahynula.

Nabila winchestrovku. S kovovým cvaknutím náboj zajel do komory. Přikrčena, s prstem na spoušti, se plížila od jednoho keříku ocotilla k druhému. Najednou se ocitla na kraji ploché kotliny. Asi pětadvacet kroků před ní byli přivázaní tři koně. Dva z nich byli střapatí indiánští koně, pomalovaní a s péry v hřívě a v oháňce.

O něco dál stoupal kouř z ohniště. Vedle něj ležel muž - bílý muž - na zemi. Ruce a nohy měl přivázány k dřevěným kolíkům zatlučeným hluboko do země. Jeden Komanč přinášel k bělochovi dříví a kladl mu jej do podpaží a mezi nohy. Rachel Kaneová věděla, co to znamená, šlo o mučení zvané „komančská autodafé“.

Několik yardů od ohniště stál druhý indián se Spencerovou karabinou v rukou. Jeho bederní rouška a orlí péra vály v horkém pouštním větru. Kolem boků měl připnutý revolverový opasek, v jehož pouzdře byl zasunut armádní kolt s dřevěnou pažbou.

Rachel Kaneová váhala. Věděla, co ji čeká, když padne do rukou Komančů. Ale krátce nato již bylo na nějaké přemýšlení pozdě a byla nucena jednat.

Jeden z indiánských koní trhl hlavou, zafrkal a trhl uzdou, kterou byl přivázán k topolu. Zjevně ucítil pach Rachel.

Oba Komanči se otočili.

Válečník se Spencerovou karabinou nabil svou zbraň a přistoupil ke koním. Tam zůstal stát a nedůvěřivě se rozhlížel. Pak se s karabinou u boku vydal ke keři, za nímž se krčila Rachel. Pět, šest kroků a musí ji vidět. Teď šlo o život.

Rachel zvedla winchestrovku a zamířila na tmavý Komančův obličej. Ten pohyb ji prozradil. Válečník se pokusil přiložit prst na spoušť. Už se mu to však nepodařilo. Kulka Rachel jej zasáhla přímo do čela. Trhl sebou, zavrávoral, pak se mu podlomily nohy a skácel se na zem.

Druhý indián se přikrčil a sáhl po své armádní springfieldce, která ležela vedle ohniště. Rachel ho už však měla na mušce. Zasáhla ho pro změnu do prsou. Vzepjal se a hned padl na zem. Tam nehybně ležel, s karabinou v rukou.

Rachel nabila znovu. Opět zazvonila prázdná nábojnice, která dopadla na kamenitou zem. S prstem na spoušti ještě minutu čekala a teprve, když si byla jistá, že jsou oba válečníci mrtví, opustila svůj úkryt.

Nejprve zamířila ke koním. Na sedle jednoho z nich se houpal vak s vodou. Hltavě se z něj napila, vždyť to byly první doušky vody od dne, kdy se vydala pěšky přes poušť.

Pak - s winchestrovkou v pravé a s vakem s vodou v levé ruce - přistoupila k zajatci. Muž byl nahý. Měl široká ramena, úzké boky a dlouhé jezdecké nohy. Jeho tvář byla pokrytá zaschlou krví z rány na levém spánku. Vypadalo to jako šrám od kulky. Světlé vlasy měl pořádně zaprášené.

„Odvažte mě,“ řekl přerývaně. „Musíme odsud pryč. Ty výstřely byly slyšet na míle daleko. Možná je někde blízko další indiánská banda. Jste běloška. Vidím to na vašich vlasech a očích. Rozumíte mi?“

Pochopila smysl jeho otázky. Mnoho bílých zajatců - především žen, žilo mezi Komanči tak dlouho, že už rozuměli jenom nářečí jejich kmene.

„Strávila jsem rok u indiánů,“ odpověděla takřka bez jakékoli mimiky. „To je ještě příliš krátký čas na to, aby člověk zapomněl vlastní jazyk.“

Položila vak s vodou a winchestrovku na zem. Pak šla k jednomu z mrtvých Komančů a vytáhla mu z pochvy nůž. Snažila se, aby se nedotkla jeho těla. Vrátila se k zajatci, sklonila se k němu a rozřezala mu pouta - nejprve na nohou, pak na rukou.

„Vy jste comanchera?“ otázal se, když si sedl a třel si zápěstí, do nichž se nepěkně vřezaly řemínky ze syrové kůže.

„Padla jsem do rukou Komančů při přepadení a rok jsem pak u nich žila v zajetí, dokud jsem neměla příležitost uprchnout,“ odpověděla. „Chtěla jsem do Fort Griffin. Jenže jsem ztratila koně a neměla jsem vodu. Myslím, že daleko bych se nedostala.“

Když vstal, tak se k němu otočila zády. Slyšela, jak si vzal vak s vodou a napil se. Pak si polil hlavu, aby si smyl krev z tváře. Poté vak zacpal a hodil na zem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, když na sebe oblékal šaty, které mu Komanči strhli z těla a odhodili pryč.

„Kaneová, Rachel Kaneová.“

„Já se jmenuju Chuck Adams. Byl jsem na cestě do Fort Griffin, Rachel. Několik mil na sever odtud jsem vjel přímo do náručí jedné komančské bandě. Dva z nich jsem při útěku zastřelil, než mě srazili kulkou ze sedla. Když jsem se potom probral, měl jsem svázané ruce a jeden sviňský Komanč kolem mě pokládal to dřevo na podpal.“

„To nevíte, že mezi Brazosem na východě a Mustang Draw na západě se to komančskými hordami jen hemží?“ přerušila ho Rachel. „V kaňonu Palo Duro došlo ke krvavé bitvě mezi kavalerií a indiány. Armáda vytlačuje Komanče hlouběji do pouště. Brzy budou muset ten bezvýchodný boj vzdát.

Ale do té doby budou vraždit, vypalovat a drancovat jak ďáblovi služebníci. Zabijí každého bělocha, který jim padne do rukou.“

„Vím,“ odvětil Chuck Adams. „Ale to, co jsem měl, nebo mám, vyřídit v Griffinu, nesnese odkladu.“

„A co je to tak důležitého, že vás to málem stálo život?“ zeptala se.

Ohlédla se. Chuck Adams už byl oblečený.

Měl na sobě vybledlou lněnou košili a kožené chrániče nohou, jež dosahovaly od boků až po kolena. Byly připnuty k prodraným riflím. Na holínkách s vysokými podpatky měl připevněny jednoduché ostruhy Durango, jaké používala kavalerie. Na pravém boku mu v pouzdře visel kolt s dřevěnou pažbou, kterým byl krátce předtím ozbrojen jeden z obou indiánů. V jedné ruce držel winchestrovku, v druhé polní bandasku potaženou kůží a černý texaský klobouk s širokým okrajem a plochou korunou.

„Musíme odtud pryč,“ prohodil. „Myslím, že v indiánském sedle dokážete jet. Vezměte si i druhého komančského koně. Možná, že na tom, jestli budeme mít čerstvého koně, bude záviset náš život, jestli narazíme na Komanče.“

+ + + + +

Slunce zapadlo za hory. Krajinu pokryly stíny noci. Vedro se však ještě stále drželo nad mesami, horami a pouští.

Hory a mesy se podobaly ostrovům v moři. Nad západním horizontem zářil červený pruh oblohy.

Jeskyně na úpatí jedné mesy byla právě tak velká, aby poskytla prostor pro dva lidi a tři koně. Rachel Kaneová si dřepla k ohýnku. Koně stáli v zadní části jeskyně. Od jejich očí se odrážely plameny.

Rachel se dívala do ohně a ptala se, co bude dál, až se vrátí mezi bílé. Věděla, jakému pohrdání jsou vystaveny ženy, které žily jako zajatkyně u Komančů. Ale její útěk se odehrál tak náhle a rychle, že neměla čas nad něčím takovým přemýšlet.

Uslyšela nějaký šramot v ústí jeskyně a ohlédla se. Přišel Chuck Adams. Opřel svou winchestrovku o stěnu.

„Venku to vypadá klidně,“ řekl a posadil se na sedlo ležící u ohně. Pak si vzal konvici s kávou a nalil si z ní cínový hrnek až po kraj.

„Jenom si moc nevýskejte,“ varovala ho Rachel. „Komanči šmejdí za měsíčního světla kolem jako hladoví vlci. Znám je, protože jsem mezi nimi žila.“

Chuck Adams se napil horké kávy. Hrnek mu přitom zahříval ruce.

„Předpokládám, že život u indiánů nebyl pro ženu lehký.“

„Nebyla jsem otrokyně - jestli myslíte to,“ odvětila. „Byla jsem squaw Kobaye, Černého koně, druhého náčelníka kwahadských Komančů a vůdce válečnické hordy, které se říká Bizoní štíty.“

„Jak to, že vás při přepadení nezabili, ale zajali?“

„I Komanč je jenom člověk,“ odpověděla a opět pohlédla do ohně. „Když se mu zalíbí žena.“ Odplivla si. „Při přepadení Kobay odrazil tomahawk, který mi měl rozbít hlavu, svým štítem. Ležela jsem na zemi a on stál nade mnou s winchestrovkou v rukou připravenou ke střelbě, dokud jeho válečníci neustoupili. Zachránil mi život. Kromě mne všechny zabili… mého otce, mé bratry…“

„Máte s tím Komančem dítě?“ zeptal se Chuck Adams. Rachel zavrtěla hlavou.

„Sdílela jsem s ním lože,“ zamumlala, „ale dítě jsem mu neporadila.“

„Myslíte si, že vás hledá?“

„Vím, že mě pronásleduje. Komanč se nevzdává toho, co mu patří. Pušky, koně nebo ženy. On…“

Rachel se náhle odmlčela, když uviděla, jak Adams zvedl hlavu a má ve tváři napjatý výraz.

„Co je?“ zeptala se. Opět se do jejího obličej vkradl strach.

„Uslyšel jsem dusot kopyt,“ řekl Chuck. Honem chrstl obsah konvice do ohně. Ten se syčením uhasl. V jeskyni se rozhostila tma. Rachel se rozbušilo srdce. Cítila rozpraskané rty.

Ústí jeskyně, které bylo obráceno na sever, bylo zarostlé houštím. Za něj nyní Rachel s Chuckem skočili. Skrze větve pak v měsíčním světle viděli dlouhou řadu jezdců jedoucích ze západu. Byli to Komanči.

Muž v čele jel na černém koni. Jeho čelenka visela až po boky koně. Kolem pasu měl šarlatovou přikrývku a v levé ruce držel henryovku. V měsíčním světle se mu na prsou leskl krunýř obepínající mu hrudník.

Rachel polil studený pot. Bezděky se jí z hrdla vydral přidušený výkřik. V následujícím okamžiku jí Chuck zacpal ústa dlaní a přitiskl ji svou vahou k zemi. Pak natáhl úderník svého armádního koltu. Slyšela kovové cvaknutí.

Komanči jeli tak blízko jejich úkrytu, že Rachel cítila prach zvířený kopyty jejich koní. Chuck na ně mířil, dokud nezmizeli v temnotě. O potom dlouho čekal, než Rachel, která sotva mohla dýchat, pustil.

„Proč nemůžete být aspoň chvíli zticha?“ zeptal se rozčileně. „Málem jste nás prozradila.“

Stále byla ochromena strachem z indiánů. Až po chvíli dokázala promluvit.

„Ten Komanč ve španělské zbroji - to byl Kobay,“ prohodila.

Pohlédl na její ruce. Všiml si, že se chvějí. Snažila se tomu zabránit, ale nepodařilo se jí to. Neměla své tělo pod kontrolou. Neustálý strach a námaha posledních dnů udělaly své. Třásly se jí dokonce i rty. Cítila to. Chvěla se celá. Chytila se Chucka. Ten ji, ještě měl v ruce kolt, přitiskl k sobě a držel ji tak dlouho, dokud se neuklidnila.

Zvedla hlavu a jejich pohledy se střetly. Rachel podruhé toho dne unikla smrti. Tolik toužila po životě.

Přesto, že byla tma, Chuck Adams dokázal přečíst její myšlenky. Uchopil její hlavu do dlaní a přitiskl své rty k jejím. Obejmula ho a přivinula se k němu. V tom okamžiku byla více comancherou než bílou ženou.

Po chvíli mu otočila hlavu tak, že se opíral bradou o její rameno. Laskal ji svými horkými rty na krku, na ústech, na jejích zavřených očích, na čele, na spáncích. Kolt mu vypadl z dlaně na zem. Zatímco ji líbal, zajela jeho ruka pod bavlněnou blůzu na její pevná ňadra.

Rachel Kaneová cítila, jak ji ten dotyk rozpaluje. Dýchala stále rychleji. Takřka nevědomými pohyby pomohla Ghucku Adamsovi, když jí vysvlékal blůzu. Celou tu dobu se dívali navzájem do očí, jako by jejich zraky byly k sobě připoutány. Opasek jí spadl na zem a Rachel cítila, jak jí sjíždí i sukně. A pak byla nahá až na mokasíny a perlami ozdobené kožené řemínky na lýtkách.

Její nahé tělo na pouštním písku svítilo. Pouze její tvář, ramena a ruce byly tmavé. Ňadra s velkými bradavkami svítila jako slonovina. Měla úzké boky a dlouhé nohy. Blonďatý klín pod plochým bříškem se v měsíčnímu svitu stříbřitě leskl.

Chuck Adams se nad ni sklonil a líbal jí ňadra, jejichž bradavky pod jeho polibky ztvrdly a zvětšily se, Rachel si nikdy nemyslela, že by mohly být tak tvrdé a velké.

Tiše zasténala a otočila se, jako by chtěla uniknout jeho dotykům. Pak, když jí ještě líbal ňadra, pocítila jeho dlaň na bocích. Poté vjela do míst, kde se stýkala její stehna. Chvíli odporovala, ale pak položila hlavu na stranu, zavřela oči a roztáhla nohy. Vnitřní strana jejích stehen se začala chvět.

Rozbušilo se jí srdce, když pocítila váhu Chuckova těla. Její dech se stále zrychloval. Celým jejím tělem pronikal ohnivý proud. Byla připravená přijmout Chucka Adamse. Jejich milostný tanec odstartovala tichým zasténáním.

Pak se pohybovali v žáru lásky, aniž věděli jak, řízení matkou přírodou. Svíral jí ramena a ona mu objímala záda. Byli tak blízko sebe, jak jen dva lidé mohou být. Slyšeli bušení srdce toho druhého i jeho divoký dech.

Pocit, který Rachel v těch minutách ovládl, neměl nic společného s láskou. Pramenil ze směsice zoufalství a mučivé osamělosti. Cítila, že se blíží vyvrcholení a věděla, že vlny vášně budou vyhnány do výše, aby se pak uklidnily. Začala se vzpínat a sténat. Zdálo se jí, že v následujícím okamžiku shoří.

Pak se Chuckův dech zpomalil. Sevřel ji a oddychoval. Jako by prudký žár přešel v doutnání.

Rachel se uvolnila a pustila se Chucka. Ruce jí klesly do písku. Nevnímala, jak se z ní muž odvalil. Zmocnil se jí pocit osamělosti.

Zklidnil se její dech i srdce. Zůstala však bdělá. Tentokrát ji nepřemohla únava, jako vždy. Po chvíli otevřela oči a viděla, že Chuck se opírá o lokty a pozoruje ji. Nedíval se však na její krásné nahé tělo, ale do tváře, jako by jen tam mohl spatřit to, co hledal.

„Vím, proč ses mi oddala,“ řekl. „Myslela sis, že se tak zbavíš vzpomínek na Komanče.“

Pochopila, že by bylo zbytečné mu něco předstírat. Poznal, jak jí je, ještě než to pochopila sama.

„Dala bych všechno za to, kdybych mohla zničit vzpomínky na poslední rok,“ odpověděla. „Když kolem projížděl Kobay, proběhlo mi všechno před očima.“

„Dokážu si představit, jak to bylo hrozné. Tvrdí se, že pro Komanče je žena méně než dobrý kůň.“

„Kobay měl nebil častěji než jiní indiáni své squaw. Dělal to vždycky tak, že jeho bič na mém těle nezanechal žádné stopy Na Komanče se ke mně choval dobře. Možná mě dokonce svým způsobem miloval. Ale pro mne to byla muka. Sdílet s ním lože, to bylo hrozné. Pokaždé, když si mě vzal, jsem viděla svého mrtvého otce a zabité bratry. Několikrát už jsem byla rozhodnutá se vším skoncovat. Jednou jsem si vzala armádní kolt, který Kobay vzal po boji jednomu mrtvému vojákovi. Chtěla jsem se zastřelit. Kobay ho u mě našel a zbičoval mě do bezvědomí. Máš pravdu. Chtěla jsem, aby ses se mnou miloval jenom proto, abych zapomněla na to, co jsem musela vytrpět u Komančů. Jenže to není lehké.“

Náhle ji přešla zima. Sáhla po své sukni a blůze. Chuck se díval, jak se obléká.

„Jak jsi od nich utekla?“ zeptal se.

Rachel si obepnula opasek a zatímco si zapínala stříbrné přezky, řekla: „Mohla jsem utéct, protože Kobay se jednou v noci hrozně opil. Jeho kmen - Kwahadiové, ti nejhorší ze všech Komančů, ztratil mnoho bojovníků při potyčkách s kavalerií. Jejich vůdce Quanah chtěl odpor vzdát a odejít do vězení ve Fort Sill na severu. Armáda si však dala jako podmínku, že všichni Komančové, kteří se chtějí vzdát, musí vydat své zajatce. Kobay se mě vzdát nechtěl. Vyhrožoval, že mě radši zabije, než by mě vydal. Vím, že by to klidně udělal. Tu noc vypil celou láhev whisky. Když usnul, odešla jsem z jeho stanu s winchestrovkou, nábojovým pásem a jednou polní bandaskou. Víc jsem si s sebou vzít nemohla. Ukradla jsem jednoho koně a vydala se na východ, k Fort Griffin. Byla to moje první a pravděpodobně i poslední šance uniknout z komančského zajetí.“

Chuck Adams zvedl svůj kolt a strčil ho do pouzdra. Vrátili se zpátky do jeskyně. Rachel znovu rozdělala oheň. Udržovala jej však tak malý, že jeho zář nebyla zvenčí vidět.

„Chci zapomenout na to, co se stalo,“ tiše prohodila. „Ale jestli mi nikdo nepomůže, bude to nad mé síly. Vím, že pro mě nebude jednoduché znovu žít mezi bílými. Budou ve mně pořád vidět indiánskou squaw.“

„Ze všeho nejdřív se musíme dostat z této pouště,“ odvětil Chuck. „Celá oblast mezi námi a Fort Griffin je plná Komančů, takže ji musíme objet. Pojedeme podél sirné řeky na sever. Co to měl ten Komanč za pancíř na prsou?“

„Ten pochází od nějakého středověkého španělského dobyvatele Mexika. Mezi Komanči se věří, že je kouzelný. Prý svého nositele chrání před kulkami. Nevím, jestli je na tom něco pravdy. Ale každopádně zatím Kobay vyšel ze všech bojů nezraněn, i když zabil víc bílých než jiní indiáni, které znám. Před stan si pověsil štít na dvě kopí ověšená mnoha skalpy. Mezi nimi jsou i ženské.“

„Vím, jednou jsem jedno takové kopí viděl,“ řekl Chuck Adams.

Hleděl do ohně. „I kdybych se dožil sta let, nikdy na ten pohled nezapomenu.“

Jeho hlas Rachel vyděsil. Přemýšlela, co teď Chuck prožívá. Poprvé si uvědomila, že i on má své děsy. Bezděky si přisedla blíž ohni, aby se zahřála. Zvenčí se ozývalo houkání sovy.

„Když to houkání slyší Komančové, říkají, že to je Piamempits, velká kanibalská sova. Je to mýtický netvor, který žije v horách na západě a živí se lidským masem,“ prohodila Rachel do nastalého ticha. „Ale radši padnout do spárů takové nestvůry, než se dostat do rukou indiánům.“

Pohlédla na Chucka.

„Slib mi, že mě zastřelíš, pokud bych měla padnout do rukou Komančům, kdyby na nás po cestě zaútočili,“ řekla naléhavým tónem.

„Ani mě neznáš, nic o mně nevíš. Přesto mě prosíš, abych tě zabil, abych tě tak ochránil před Komanči? Tos musela prožít opravdu hrozné věci.“

„Nikdo, kdo to sám nezažil, neví, jak mohou být Komanči hrozní. Jenom to, že jsem byla Kobayovou squaw, mě zachránilo před nejhorším. Ale musela jsem přihlížet týrání zajatců. Cítila jsem nenávist indiánů, kdykoli jsem šla vesnicí.

Kdyby mě Kobay vyhodil, nepřežila bych ani čtyřiadvacet hodin. Jejich squaw by mě ukamenovaly, protože na mě jako na Kobayovu ženu žárlily.“

Chuck Adams na Rachel pohlédl. Vypadalo to, že chce něco říct, ale jenom zavrtěl hlavou. Vstal, odvázal srolované přikrývky ze sedla a rozprostřel je na zem. Pak si vytáhl kolt a podal jej Rachel.

„Vezmi si tu zbraň,“ řekl, „pro případ, že by nás vystopovali Komančové. V bubínku je šest nábojů. Jeden si nech - kdyby došlo na nejhorší.“

Poté s winchestrovkou vyšel ven. Zatímco držel hlídku, Rachel seděla u ohně a prohlížela si kolt.

Kdyby opravdu došlo na nejhorší, věděla, co má dělat.

+ + + + +

Jeskyni opustili ještě před svítáním. Vydali se po západním břehu sirné řeky na sever. Projížděli pustou krajinou porostlou křovisky a stromy. První paprsky slunce proměnily doposud šedou ranní mlhu v zářící medový opar. Vál chladný vítr.

„Co chceš dělat ve Fort Griffin?“ zeptala se po hodině mlčení Rachel.

„Jedu tam kvůli souboji. Chci v Griffinu zabít jednoho muže,“ odpověděl Chuck Adams po chvíli. Zdálo se, že se mu to neříkalo lehce.

„Víš o mně všecko, ale já o tobě nic,“ dodala Rachel. „Někdy se člověku uleví, když si s někým promluví o svých starostech.“

„Ještě jsem o tom s nikým nemluvil,“ odtušil duchem nepřítomný Chuck.

Zkoumavě na něj pohlédla. „O některých věcech se mluví těžce. Neptám se ze zvědavosti. Jenom ti chci pomoct, víš?“

„Mně nikdo nepomůže,“ povzdechl si. „Neptej se mě. Vezmu tě do Fort Griffin. Tam se naše cesty rozdělí. Nemáš nic společného s tím, co musím udělat a co také udělám.“

„Ten muž, kterého chceš odkrouhnout, je tvůj smrtelný nepřítel?“

„Také se to tak dá nazvat,“ zamumlal Chuck.

„Nechceš mi říct, co ti udělal, že ho tak nenávidíš?“

„Ne, to se týká jen mě a jeho. A já nebudu mít klid, dokud ho nenajdu.“

Chuck se odmlčel. Jeho tvář byla sveřepá a neproniknutelná. Rachel cítila, že by nebylo moudré dál naléhat. Musela mu jeho tajemství nechat.

V tom okamžiku se z dálky ozvala střelba. Slyšeli ji oba. Zastavil koně a postavil se ve třmenech. Pravou rukou sáhl na dřevěnou pažbu svého armádního koltu.

„Výstřely,“ prohodil. „Ale to nebyly opakovačky, které používají Komančové. To byly velkorážní pušky.“

Jeli dál po břehu řeky. Po jedné míli narazili na mršiny bizonů, jež ležely na asi sto yardů široké písčině mezi břehem a pobřežními houštinami. Rachel jejich počet odhadovala asi na dvě sta. Byli stažení z kůže a jejich krvavé maso se lesklo na slunci jako rudé sklo. Děsivost scenerie podtrhovali supi kroužící nad tímto neveselým místem.

„Lovci bizonů,“ zamumlal Chuck. „Musí tu tábořit někde blízko.“

Rachel si zacpala nos před odporným zápachem, který byl cítit široko daleko. Následovala Chucka, který jel k houštinám. Střelba mezitím ustala.

Koně vyšplhali do břehu a pak se před nimi rozprostřela rovina. Táhla se všude kolem, kam jen oko dohlédlo. Ve vzdálenosti asi tří mil stoupal ve vzduchu dým.

Chuck a Rachel zamířili tím směrem. Na rovině foukal vítr, takže tu bylo možné dýchat, na rozdíl od koryta řeky, kde se držel zápach.

Lovci bizonů. Řezníci. Pro Komanče byli těmi vůbec nejhoršími bledými tvářemi, ještě horšími než kavalerie, protože s lovci bizonů přicházel mezi Komanče hlad. Živili se totiž lovem bizonů a když jim bílí vystříleli stáda ve velkém okruhu, znamenalo to pro ně konec.

Lovci bizonů, kteří padli živí do rukou indiánů, hynuli strašnou smrtí. Rachel to několikrát viděla na vlastní oči.

„Když jsou někde lovci bizonů,“ poznamenala, „nebudou daleko ani Komančové.“

Její varování však přišlo pozdě. Třeskl výstřel a druhý indiánský kůň, kterého vedla za uzdu, se skácel k zemi. Zasáhla ho kulka určená pro Rachel nebo Chucka.

Rachel se otočila v sedle. Na břehu se objevilo pět nebo šest Komančů. S uzdami v zubech stříleli za plné jízdy z winchestrovek, henryovek a spencerovek. Rány zanikaly ve válečném jekotu indiánů.

„Rychle pryč!“ zahřímal Chuck. Vytáhl kolt z pouzdra, naklonil se ze sedla a udeřil Rachelina koně přes zadek. Zvíře vyrazilo tryskem pryč.

Adams se vydal za ním, přitom se neustále otáčel a střílel na pronásledovatele z koltu. Jeden Komanč pustil winchestrovku, rozhodil rukama a spadl ze sedla.

Ostatní se však blížili. Rachel se ohlédla a viděla, že odstup mezi ní a Chuckem Adamsem a jejich pronásledovateli se zmenšuje. Zatím činil zhruba sto yardů.

Sto yardů mezi nimi a polonahými, péry ozdobenými válečníky, kteří by jí nepochybně připravili krutý osud.

Rachel mrskla uzdou svého koně po krku.

Země se otřásala pod jeho kopyty. Měl pěnu u huby a byl již značně vyčerpaný. Jeho kroky se zkracovaly a byly stále pomalejší. A tu, v dáli před nimi, tam kde stoupal dým, Rachel uviděla tři povozy. Byly vzdálené zhruba jednu míli, spíše více. Oběma uprchlíkům se však zdálo, že je nemožné, aby do tábořiště lovců bizonů stihli dorazit, protože Komanči se stále více přibližovali.

V okamžiku největšího zoufalství náhle Rachel uslyšela zahučení. Znělo to, jakoby kolem nich velmi rychle projížděl vlak. Zvuk se náhle začal vzdalovat. Pak se ozval výkřik. Otočila se a spatřila jednoho Komanče, jak padá ze sedla. V následující vteřině uslyšela zadunění výstřelu velkorážní pušky. Kulka byla rychlejší než zvuk.

Opět nad ní cosi proletělo. Jeden indiánský kůň se skácel k zemi, jakoby mu někdo podtrhl nohy. Jeho jezdec spadl do prachu.

Zbývající Komanči zastavili. Jeden z nich vzal svrženého druha za sebe na hřbet svého koně. Pak Komančové otočili koně a vydali se zpět, jako by spatřili něco hodně odstrašujícího.

Rachel dorazila k vozům, slezla z koně a zcela vyčerpaná se svalila na zem.

Před povozy stáli dva muži. Oba drželi ony těžké pušky, jejichž hlavně byly podepřeny stojany. Nabili je a natáhli úderníky. Pak je opřeli o kola vozů, aby potom zamířili k Chucku Adamsovi, jenž právě slézal ze sedla svého zpoceného koně.

Jeden byl urostlý, měl černé kalhoty, vysoké jezdecké holínky a červenou sametovou vestu. Obličej mu stínil tmavý texaský klobouk. Kolem pasu měl dva překřížené revolverové opasky. Pouzdra měl připevněná značně vysoko. V nich se blýskaly postříbřené kolty se slonovinovými pažbami. Opasky i pouzdra byly vyrobeny z hladké, černé kůže, na níž se leskla stříbrná tepaná přezka velikosti dlaně.

„Měli jste štěstí, že jsme tu před půl hodinou kvůli Komančům přerušili lov,“ prohodil muž k Chucku Adamsovi. „Nebýt toho, zdobily by vaše skalpy postroj některého indiánského koně, nebo by se houpaly na kopí.“

Posunul si klobouk z čela, takže mu slunce osvítilo obličej. Měl ostře řezané rysy a tmavé vlasy. Jeho světle šedé oči byly upřeny na Chucka a na Rachel. Rachel cítila, že ji tím pohledem vysvléká, a přepadly ji nedobré pocity.

„Ano, Komanči se bojí našich sharpsek jako moru,“ podotkl druhý muž. Byl podsaditý a měl hranatou tvář s šedivými licousy. Mohlo mu být padesát, možná i šedesát let. Stále však mu sloužilo zdraví, což prozrazovalo i to, že pohledem až příliš dlouho ulpěl na Rachel.

Měl holínky z mezčí kůže s vyčnívajícími poutky na tkaničky. Jeho kalhoty byly krvavé od mršin bizonů. Na hlavě měl klobouk typu Bowler Hluboko na pravém boku se mu houpal ochytaný starý kolt. Místo košile měl na sobě seprané armádní tričko s dlouhými rukávy a přes ramena odřené kšandy.

„Nevěděl jsem, že se s tou puškou dá přesně střílet na takovou vzdálenost,“ poznamenal Chuck, ještě zadýchaný z rychlé jízdy. „Kulka nad námi přeletěla, ještě než jsme uslyšeli výstřel.“

„Kulka z sharpsky ,Big Fifty’ srazí bizona i na vzdálenost jeden a půl míle,“ odvětil černovlasý dlouhán. „Naše pušky jsou mnohem lepší než winchestrovky, které mají Komanči, co se týče dostřelu i přesnosti. Jinak, jmenuju se Dale Hoard. A kdo jste vy?“

Chuck se představil, ale Hoard mu příliš pozornosti nevěnoval. Nemohl odtrhnout zrak od Rachel.

„Ta žena vypadá jako comanchera,“ mínil. „Ukradl jste ji indiánům, nebo jste ji vyhandloval?“

„Ani jedno ani druhé. Utekla ze zajetí a chce do Fort Griffin.“

„Tam máme namířeno také,“ řekl Hoard. „Tedy hned jak naložíme na vůz zbytek bizoních kůží.“

Ukázal přitom na asi sto bizoních kůží, které se sušily kolem tábora, přitlučené kolíky k zemi.

„Přijeli jste v pravý čas,“ dodal. „Ztratili jsme jednoho muže. Komančská kulka ho trefila do zad. Teď nám chybí vozka do třetího povozu. Jestli umíte řídit šestispřeží, tak byste mohli jet do Fort Griffin s námi.“

„Rádi,“ přikývl Adams. „Ve čtyřech budeme mít větší šanci na přežití. Navíc, když máte ty zázračné pušky.“

Hoard se zasmál, vzal pušku a otevřel její pákový uzávěr. Z komory vyjel náboj dlouhý zhruba palec.

„Sharpska Big Fifty 52-50-475. Má dvakrát delší dostřel než winchestrovka. Na zaměřovači jsou značky až do dvou mil.“

Hoard opět zasunul náboj do komory a zavřel pákový uzávěr. Zapřel si pažbu o rameno a zacílil.

„Komanči mají s těmito sharpskami krvavé zkušenosti,“ dodal. „Loni v Adobe Walls na severu s těmito puškami porazilo osmadvacet lovců bizonů v regulérní bitvě sedm set Komančů, Kiowů a Čejenů. Od té doby se indiáni drží z dostřelu Big Fifty. Dejte si se mnou kafe. Vypadáte, že byste ho potřeboval. Gusi, přines z vozu whisky!“

Rachel se stále nemohla zbavit pocitu ohrožení, když s Chuckem přicházeli k ohništi. Starší muž přinesl z jednoho vozu láhev whisky. Vzal konvici s kávou postavenou na kraji ohniště a nalil ji do dvou cínových hrnků. Pak do každého z nich nalil hlt whisky a podal je Chuckovi a Rachel.

Pomalu usrkávala a vychutnávala si slastné okamžiky, kdy se jí do těla rozlévalo teplo. Pokaždé, kdy však vzhlédla a podívala se na oba muže, cítila, jak ji přechází mráz.

„Obvykle se bizoní kůže poté, co se postříká jedem proti hmyzu, musí šest dnů sušit na slunci. Tři dny na jedné straně, tři dny na druhé. Až potom je můžeme naložit na vůz,“ řekl Hoard. „Jenže tady je to teď příliš nebezpečné, takže musíme kůže naložit hned, abysme co nejrychleji mohli vyrazit do Griffinu. Můžete nám přitom pomoct, Adamsi.“

Chuck přikývl.

Hoardův pohled opět sklouzl na Rachel.

„Vezměte si winchestrovku a nasedněte na kozlík!“ řekl. „Jestli uvidíte Komanče, vystřelte. Víte přece, jak vypadají Komanči, ne?“

Přitom se potměšile pousmál. Ten úsměv se ale objevil pouze na jeho ústech, oči zůstaly ledově chladné.

„V podstatě se nám hodí, že pojedeme do Griffinu spolu,“ poznamenal. „Vyjel jsem se dvěma stahovači. Gus všechnu tu práci sám nezvládne a druhý stahovač skončil s kulkou v zádech.“ Hoard vylil zbytek kávy do ohně. „Pojdme do práce. Čím dřív budeme hotovi, tím rychlejc se dostaneme do Fort Griffin.“

Chuck Adams šel ke svému koni, kterého předtím přivázal ke kolu jednoho vozu, a vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku.

„Nasedni na kozlík!“ řekl Rachel a podal jí winchestrovku. „A měj oči otevřené.“

„Asi bych tak neměla mluvit, protože nám zachránili život,“ odvětila Rachel, „ale mám pocit, že pro nás znamenají stejné nebezpečí jako Komanči. Hlavně ten mladší si mě nějak moc prohlíží. Cítím to, že mě chce. Viděla jsem jeho oči. Jsou to oči vraha.“

„Vím. Přesto je to naše jediná šance, jak se dostat do Fort Griffin.“

„To je asi pravda. Ale u Komančů jsem se naučila, že přežije jenom ten, kdo je dost silný, aby se bránil. Ty jim stojíš v cestě, protože mě považují za tvůj majetek. Stojíš mezi nimi a mnou. Měj se před nimi na pozoru, už jenom kvůli mně. Dobře vím, co by se mnou udělali nebýt tebe.“

„Dokud budou mít tři povozy bizoních kůží, budou mě potřebovat,“ polohlasně prohodil Chuck. „Někdo s tím třetím vozem musí jet.“

Rachel se za ním dívala, když se vracel k ohništi, aby pak vylezla na kozlík. Nabila winchestrovku a položila si ji do klína, přičemž ovšem měla stále ukazováček na spoušti. A stále také hleděla na muže nakládající kůže.

Nebyla v bezprostředním nebezpečí života, což se ovšem netýkalo Chucka. A ona chtěla zabránit tomu, aby ho zabili. Nebyl by prvním mužem, který by zahynul kvůli ženě. Byla comancherou, uprchlou zajatkyní indiánů a jako taková platila pro muže, jež potkala, za nehájenou zvěř. Bála se, že ty nejhorší obavy z návratu do civilizace se naplní.

Dlouhé hodiny pozorovala muže, jak rolují bizoní kůže a pak na ně šlapou, aby změkly, načež je odnášeli do vozů. Celou tu dobu měla připravenou winchestrovku. Nic se však nestalo.

Nakládání trvalo do odpoledne.

„Nemá smysl vyjíždět před setměním,“ prohodil Hoard, když byla naložena poslední kůže. „Myslím, že by bylo lepší, kdybychom tu do svítání zůstali a teprve pak zapřáhli muly a vydali se do Fort Griffin. V noci nás Komančové nenapadnou. Mají ze tmy strach. Podle nich ten, kdo zemře v noci, nenajde cestu na onen svět.“

Po setmění seděli u ohně a jedli. K večeři měli uzené bizoní jazyky a čerstvý kukuřičný chléb, který Gus Hano upekl na ohni.

„Jak dlouho jste byla v komančském zajetí?“ vyzvídal Hoard, zatímco podával Rachel hrnek s kávou. Když si jej vzala, chytil ji za zápěstí. Chtěla se mu vytrhnout, ale on ji držel pevně.

Koutkem oka viděla, že Chuck má pravou ruku poblíž koltu. Rychle se mu vysmekla a vrátila se na své místo.

„Je zbytečné se mě na to ptát. Všechno, co bylo u indiánů, je už pryč,“ odpověděla.

Hoard, který z ní nespouštěl oči, pokrčil rameny.

„Však ještě poznáte, že není tak jednoduché zbavit se minulosti,“ odvětil. „Žít mezi Komanči je jedna věc a vrátit se k bílým je věc druhá. Člověk se může vykoupit od vlastní minulosti jedině za spoustu peněz. A já mám spoustu peněz. V tomto roce jsem prodal více než pět tisíc bizoních kůží a vydělal jsem patnáct tisíc dolarů. To je hodně peněz. S nimi může člověk splnit ženě skoro jakékoli přání. Ve vozech leží kůže za dalších dva a půl tisíce dolarů. Kdo má hodně peněz, toho se nikdo nebude ptát na jeho minulost. Nikdo si na něho nebude ukazovat prstem.“

Rachel neodpověděla.

„Máte nějaké příbuzné, kteří vás přijmou?“ otázal se Hoard.

„Ne. Její rodinu povraždili Komančové,“ odpověděl místo ní Chuck. „Ale ve Fort Griffin už jí někdo pomůže.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ zapochyboval Hoard. „Bílé ženy, které žily s indiány, v Texasu čeká jenom hněv, nenávist a otevřené nepřátelství. Když nenajdou žádného muže, který by se o ně postaral, všichni na ně hledí jako na méněcenné, jako by byly ocejchovány znamením hanby.“

Gus Hano se rozesmál. „Bordely ve Fort Worthu a v Dallasu jsou plné žen, které kdysi byly zajatkyněmi Komančů. Nic jiného jim po návratu mezi bílé nezbylo.“

Rachel se zvedla a prohodila k Chuckovi: „Jdu spát.“ Poté zamířila k vozu, pod nímž Adams rozprostřel deky. Z Hoarda a Guse Hana se jí dělalo zle. Už ty jejich řeči nemohla snést. Vlezla si pod povoz a lehla si. Země ještě byla pohřátá denním vedrem. Přála si mít nějakou zbraň, aspoň nůž, aby se mohla bránit, kdyby se jí chtěl některý z lovců bizonů zmocnit násilím. Takto ji však od osudu ještě horšího než sdílet lože s Komančem dělil pouze Chuck Adams a jeho kolt.

Přes paprsky kola vozu se dívala na tři muže sedící u ohně. Byla dost blízko, aby rozuměla tomu, co vykládají, ačkoli Dale Hoard ztišil hlas, když se opět otočil k Chuckovi.

„Chci tu ženu od vás koupit. Kolik za ni chcete?“

„Poslouchejte,“ začal Chupk, ale Hoard ho nenechal domluvit. „Zaplatím, co budete chtít,“ skočil mu do řeči. „Musím ji mít. Od prvního okamžiku, co jsem ji viděl, mi zamotala hlavu. Znám komančské a kiowské squaw. Dokáží muže dohnat k šílenství. A tato,“ kývl směrem k Rachel, „navíc není indiánská squaw, ale běloška. Řekněte si cenu!“

„Ne,“ odvětil Chuck.

„Nechcete ji prodat? Tak potom dobře, ať o tom, komu bude patřit, rozhodne osud. Vaše sázka je ta žena, moje jsou ty tři vozy bizoních kůží. Vítěz dostane všechno.“

„Já o ženy nehraju.“

„Nemyslel jsem poker,“ opáčil Hoard. „Chci s vámi o ni bojovat.“

Hoard vstal a Chuck v mžiku také vyskočil. Pravou ruku držel na dřevěné pažbě svého armádního koltu. Hoard si však své dva revolverové opasky s úsměvem odepnul a pověsi je na oj jeanoho z vozů.

„Sundejte si ten opasek,“ prohodil k Chuckovi. „Budeme bojovat na pěsti. A bílá komančská squaw bude patřit vítězi.“

„A když to odmítnu?“ otázal se Chuck.

„To bych na vašem místě nedělal,“ odpověděl Gus Hano a zároveň se ozvalo kovové cvaknutí, jako když se nabíjí winchestrovka.

Šedivý muž přistoupil k jednomu z vozů a nepozorovaně odtud zpod plachty vytáhl winchestrovku. Držel ji u boku a ukazováček měl na spoušti. Mířil na Chucka.

Rachel cítila, jak se jí hrůzou stahuje hrdlo. Když o ni ti muži budou bojovat, bude to boj na život a na smrt.

Dale Hoard ji chtěl za každou cenu. Kdyby kvůli tomu musel zabít, udělal by to.

Chuck si odepnul revolverový opasek a pověsil ho na kozlík.

V tom okamžiku, ještě než byl Chuck připraven k boji, vyrazil Hoard proti němu. Zaútočil na něj se skloněnou hlavou jako býk a udeřil jej do břicha. Chucka ten náraz odhodil na bočnici vozu. Zády mu projela ostrá bolest, ale dokázal se udržet na nohou. Jeho odpovědí byl rána, kterou Hoardovi zasadil na bradu. Cítil sílu toho úderu až do ramene.

Hoard však jen potřásl hlavou a zasypal Chucka sprškou úderů do obličeje a do boku. Chuck padl na kolena a musel se rukama opřít o zem. Tu spatřil těsně před očima vysokou holínku s blýskající se ostruhou. V posledním okamžiku, než ho Hoard kopl do obličeje, jej chytil za nohu a obrátil ji. Hoard se zaduněním padl na zem.

Chuck nejistě vstal. Hoard jej vleže kopl. Tentokrát zamířil na levý bok.

Pak lovec bizonů znovu vyskočil na nohy. Chuck si všiml, jak k němu přiskakuje, zasadil mu další úder do břicha. Když se bizonobijec schoulil, kopl jej kolenem do tváře.

Hoard padl na zem. Jen kousek ho dělil od dlouhé sekery, s kterou zatloukávali do země kolíky na napínání sušících se bizoních kůží. Hoard ji uchopil a rozmáchl se jí po Chuckovi. Ten se však sehnul a čepel sekery mu prosvištěla nad zády. Druhý úder vedl Hoard spodním švihem. Chuck nadskočil a čepel se zasekla do kola vozu. Adams toho okamžitě využil, vrhl se na Hoarda a shodil ho na zem. Lovec bizonů musel pustit sekeru.

Oba muži se váleli v prachu.

Chuck se však stačil postavit na kolena a trefil Hoarda, jenž se chtěl postavit, pěstí do brady. Hoard tento mocný úder již nevydržel. Padl na zem a zůstal ležet.

Ádams vstal. Musel se opřít o vůz, aby se udržel na nohou. Boj ho stál poslední zbytky sil. Pálily ho ruce, rozbitý obličej, jako by se dotkl žhavého železa.

V tom okamžiku Rachel uviděla, jak se Hoard převalil a sahal po svém revolveru, jenž visel na oji.

„Pozor, Chucku! Za tebou!“ vykřikla. Chuck se otočil a vzal svůj kolt, jenž visel v opasku na brzdící páce na kozlíku jednoho vozu.

Namířil na Hoarda, ještě než ten vytáhl svůj kolt z pouzdra. Pak si Chuck koutkem oka všiml, jak k němu z boku přikročuje Gus Hano a zvedá winchestrovku, jen se zaleskla hlaveň. Než proti tomu stačil něco udělat, dostal ránu pažbou do týla. Ochromila jej bolest a padl tváří do prachu.

„Mám ho oddělat, Dale?“ otázal se Hano a přiložil ústí hlavně winchestrovky Chuckovi na spánek.

Náhle se ozvalo zasvištění a pak tupý náraz.

Gus Hano vykřikl a otočil se. V jeho levém rameni vězel šíp. Bezděky zmáčkl kohoutek, ale pohnul hlavní a kulka minula o dlaň Chuckovu hlavu. Lovec bizonů upustil pušku na zem a pravou rukou se chytil za poraněné rameno, načež padl na kolena.

Dale Hoard třikrát vypálil do tmy. Vyskočil, běžel k ohni a honem jej rozdupal a přikryl pískem, až se tábořiště ponořilo do tmy. Pak se přikrčen vrátil k Hanovi, jenž ležel pod jedním z vozů.

Rachel opustila svůj úkryt a připlazila se k Chuckovi, který se trochu hýbal.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Rachel ukázala na oba lovce bizonů. Hoard zrovna vyřezával nožem Gusu Hanovi šíp z ramene. Hano zatínal zuby, co to jen šlo, a jen sténal. Konečně mu Hoard vytrhl pazourkový hrot šípu z krvácející rány.

„Komanči nás po setmění obklíčili,“ řekla. „Dostali se na dostřel. V noci se sharpsek nebojí.“

„Squaw, přines láhev whisky!“ zvolal Hoard.

Rachel si vyměnila pohled s Chuckem, přiskočila k ohništi, z něhož ještě stoupal kouř, vzala láhev a přinesla ji Daleu Hoardovi. Ten vytrhl zuby korkovou zátku a nalil whisky do rány. Hano sténal a kroutil se bolestí, jako by mu někdo přiložil k tělu rozžhavené železo. Byl celý zpocený.

Rachel běžela zpátky k Chucku Adamsovi, který si mezitím vzal ze země kolt.

„Proč jsi přistoupil na ten hloupý boj?“ zeptala se. „Proč jsi kvůli mně nasazoval život?“

„Jednou jsem zažil, kam to vede, když muž láme ženu proti její vůli. Přísahal jsem si, že už něco podobného nedopustím,“ odpověděl, zatímco si prohlížel své zakrvácené, rozbité ruce.

„Ta žena… ty jsi ji - ty jsi ji miloval?“ otázala se Rachel tušíc, že se tím dotýká tajemství, které Chucka tížilo jako koule u nohy.

„Přines mi winchestrovku a druhý nábojový pás!“ zvolal, jako by tu otázku neslyšel. Mlčky jej poslechla. Když se vracela, dal jí svůj kolt a nábojový pás, který přinesla, s tuctem nábojů.

„Znáš Komanče lépe než já,“ řekl. „Kdy si myslíš, že na nás zaútočí?“

„Ne, dokud bude tma. Ale až vyjde slunce, tak sem vpadnou. Myslím, že je vede Kobay. Asi ví, že jsem tady a udělá všechno, aby mě dostal do své moci.“

„Pak nás teda čeká pěkné ráno.“

„To jo, a navíc budeme bojovat s těmi chlápky. Když prohrajeme, tak Komanči zabijí vás a asi i mne. Když vyhrajeme, zřejmě se tě Hoard pokusí odkrouhnout.“

Chuck nabil winchestrovku.

„Všichni lovci bizonů jsou takoví. Jsou napolo šílení,“ poznamenal. „Nikdo nemůže rok co rok zabít desítky tisíc bizonů, aniž by přitom nepřišel o svou duši. Nakonec je pro ně krveprolití normální součástí života. Musí zabíjet, aby ukojili svůj zabijácký pud. A je jim jedno, jestli před hlavněmi jejich zbraní umírají zvířata nebo lidé. Ale já se Hoarda nebojím.“

„Nesmíš zapomínat, že nestojíš jenom proti němu,“ varovala ho Rachel, „ale je tu i ten Hano. Oba bojují a zabíjejí společně, jako vlci.

A jestli by na tebe měl Gus Hano zaútočit, pak určitě ne zepředu.“

Chuck jí pohlédl do tváře. Z jejího pohledu čišela hořkost a lítost.

„Asi sis návrat k bílým představovala jinak,“ prohodil.

Rachel pokrčila rameny. V tom gestu se skrývala veškerá její bezradnost.

„Všude jsou muži jako Hoard a Hano. Člověk s nimi musí bojovat, když na ně narazí. Ale jsou i muži jako ty.“

Jejich pohledy se střetly. Náhle měla Rachel pocit, jakoby zeď mezi ní a Chuckem zmizela. Neměla ho ráda jenom proto, že se s ním onu noc na poušti milovala. Byla s ním zvláštním způsobem svázaná a hodně k němu cítila. Jenže on si k sobě jen tak někoho nepustil. I když ležela vedle něj, zdálo se, že je někde hodně daleko.

Dale Hoard přiběhl, skrývaje se za povozy, a přiskočil k Chuckovi.

„Gusovo zranění není tak hrozné, jak jsem se obával,“ řekl. „Bude moct bojovat. Ale ani tak to pro nás nebude lehké. Komančů musí být hodně, jinak by se proti našim sharpskám neodvážili. Myslím, že se dočkáme pěkně krvavého východu slunce. Jsme jenom tři muži. Každý bude muset bránit svůj vůz. A ty, squaw, budeš muset každou kulkou trefit, jinak znovu padneš indiánům do rukou. Víš přece, co dělají uprchlým bílým zajatkyním. Stáhnou jim kůži z těla.“

„Hoarde, už tuto ženu nikdy nenazvěte jako squaw,“ zavrčel Chuck. Jeho hlas zněl velmi výhružně. Dale Hoard položil ruce na slonovinové pažby svých revolverů. Šlo o jednoznačné gesto.

„Ještě spolu nejsme hotovi,“ procedil mezi zuby. „Jestli přežijeme zítřek, tak spolu zúčtujeme.“

Po této hrozbě odběhl zpátky k Hanovi. Po cestě si z jednoho vozu vzal winchestrovku, obě sharpsky ,Big Fifty’, i svazek nábojových pásů.

„Máš strach?“ zeptal se Chuck.

Rachel zavrtěla hlavou. Sama byla překvapená, že nemá strach. „Když pomyslím na osud žen po návratu ze zajetí, jak o tom mluvil Hano, pak si nejsem jistá, jestli milosrdnější není kulka. Nechci, aby si na mě ukazovali prstem a říkali mi squaw. Nechci skončit v bordelu.“

„Neposlouchej toho starého dacana,“ řekl Adams. „Takový osud ti nehrozí. Postarám se o to, abys měla lepší budoucnost.“

„Ještě pořád jsme na poušti a nemáme nic kromě strachu ze smrti. To se taková slova lehko říkají,“ odpověděla Rachel. „Jestli přežijeme, tak se o mě starat nemusíš. Nemusíš splnit svůj slib. Dobře vím, že comanchera je pro každého muže jen přítěž.“

„Povykládáme si o tom zítra,“ odpověděl Chuck klidným hlasem.

S jistým úžasem si Rachel uvědomila, že tohoto muže, o kterém sotva něco věděla, miluje. Nevěděla, co k ní cítí on. Její srdce však bylo naplněno láskou a náklonností k němu.

„Ano,“ řekla, „zítra si o tom povykládáme. Jestli budeme naživu.“

+ + + + +

Když jí někdo zatřásl ramenem, vyděšeně se probudila. Kolik času už uběhlo? Již se začalo rozednívat. Panoval chlad, obloha měla olověný nádech. Jen na východě, kde mělo vyjít slunce, byl nad obzorem žlutý pruh.

„Za chvíli bude svítat,“ poznamenal Chuck. Obrátila se na něj a usmála se. Nebyla si však jistá, jestli to viděl, protože pod vozem byla ještě tma.

„Není káva,“ prohodil, „protože nemůžeme zapálit oheň. Přinesl jsem od Hoarda hrnek whisky. Napij se, aspoň se ti trochu zvedne nálada.“

„Ne,“ odmítla to Rachel, „když mám zemřít, tak nechci, abycn byla opilá. Jestli chceš, můžeš to vypít celé.“

Chuck pohlédl na hrnek a vylil jej na zem.

„Odkud, si myslíš, že zaútočí?“ zeptal se, když odhodil hrnek a vysypal před sebe hrst nábojů.

„Komančové většinou útočí tak, že mají vycházející slunce v zádech,“ odvětila Rachel. „Budou útočit ve vlnách, abychom neměli čas si nabít zbraně. První a druhý útok možná ještě odrazíme. Ale třetí a čtvrtá vlna nás asi zruší. Jestli je vede Kobay, tak budou neskutečně zuřiví.“

Otevřela bubínek armádního koltu, který jí dal Chuck, a přesvědčila se, že v každé komoře je náboj. V tom momentu uslyšela Hoarda, který ležel pod vedlejším vozem, jak cosi volá. Zároveň se ozvalo zasvištění následované tupým nárazem. Pak spatřila jiskry a kouřovou stopu - zápalný šíp. Sprška šípů s ohnivým poselstvím měla překazit jejich obranné plány.

Rachel ze svého místa mezi koly neviděla, co se nad ní děje. Slyšela však praskání, jak se šířil oheň a krátce nato hučení - což byl zvuk doprovázející intenzivní oheň.

„Pokouší se nás vyhnat zpod vozů nebo se aspoň v dýmu dostat blíž,“ vykřikla Rachel, zatímco k zemi padaly cáry napolo zuhelnatělé plachty a vzduch naplňoval zápach spálených bizoních kůží.

V následujícím okamžiku se Komanči zvedli z jedné neviditelné prohlubně, asi půl míle vzdálené, a vyrazili proti vozům.

Jak Rachel předpovídala, útočili ve vlnách, vždy po deseti až patnácti bojovnících. Ve větru jim vlály bílé čelenky z orlích per. Mnozí válečníci pod těmito čelenkami nosili vypreparovanou hlavu nějakého zvířete, včetně zubů, uší a rohů. Jejich skoro nahá těla byla pomalovaná válečnými barvami. Většinou byli ozbrojeni winchestrovkami, henryovkami a spencerovkami. Mnoho z nich mělo vrhací kopí. První paprsky nastávajícího dne se odrážely od jejich bizoních štítů. Na postrojích koní a na kopích se houpaly skalpy ozdobené pery.

Hoard a Gus Hano položili své sharpsky na paprsky kol, za nimiž leželi. Zaduněly výstřely a dva komančští koně se v oblacích zvířeného prachu zřítili k zemi. Mezery v první útočné vlně však byly hned zaplněny.

Rachel si koutkem oka všimla, jak Chuck zalícil winchestrovku. I ona napnula kohoutek koltu a oběma rukama sevřela jeho pažbu. Na chvíli se jí zdálo, že zahlédla Kobaye s jeho španělským pancířem. Pak útočící jezdce zahalil dým z výstřelů.

Kulky se zarývaly do hořících povozů. Dva zapřažení mezci, kteří byli společně s koni přivázaní v provizorní ohradě mezi vozy, se skáceli k zemi.

Winchestrovky tří mužů pod povozy rozezpívaly svou árii smrti.

Jejich kulky zastavily první vlnu. Koně a indiáni se váleli v prachu.

To však k nim již pádila druhá řada, jež se rozdělila až těsně před vozy, aby jezdci projeli kolem nich.

Další salva kulek a šípů provrtala hořící vozy. Těsně před Rachel se do země zabodlo kopí. Komanč, jenž jej vrhl, vytáhl z pouzdra, jež mu viselo kolem pasu, starý perkusní revolver. Než však mohl vypálit na Rachel, srazila ho kulka z Chuckovy winchestrovky ze sedla, načež ho rozdupal jeho kůň.

Rachel pálila na jednoho projíždějícího, ječícího indiána. Viděla, jak upustil svou Spencerovu karabinu, padl na krk svého koně, křečovitě se chytil jeho hřívy a odjel pryč.

Kolem vozů vládl naprostý chaos. Prach a dým byl tak hustý, že Rachel neviděla na víc jak na deset yardů. Slyšela však dunění pušek, hvízdot kulek, svištění šípů a děsivý jekot indiánů.

Právě když obránci vystříleli své zbraně a spěšně vytahovali nové náboje ze svých pásů, vyrazila proti nim třetí vlna rudých jezdců.

Vysoko šlehající plameny a kouř se však ukázaly být nepřekonatelnou překážkou pro komančské koně. Pokus vypudit obránce ohněm zpod vozů, se obrátil proti Komančům. Jejich koně se báli ohně a štiplavého kouře a to poskytlo třem mužům pod povozy právě tolik času, aby stačili nabít winchestrovky.

Mnoho Komančů seskakovalo ze sedel a pokračovalo k vozům po svých. Za běhu stříleli ze svých opakovaček.

Rachel cítila, jak těsně kolem ní proletěla kulka. Zvedla těžký kolt a na vzdálenost pěti kroků vypálila na jednoho indiána. Válečníka náraz kulky odhodil.

Chuck zatím pálil tak rychle, jak mu to jenom pákové nabíjení winchestrovky umožňovalo. Třetí a čtvrtá vlna Komančů se rozbila o vozové hradby. Jeden indián přiměl svého koně ke skoku přes vůz. Adams již vystřílel náboje v zásobníku, takže po něm nemohl vypálit. Vyplazil se proto zpod vozu, uchopil zbraň oběma rukama za hlaveň a tak srazil winchestrovkou jako kyjem vetřelce z koně.

Pod vedlejším vozem Hoard střílel z obou koltů na v prachu a dýmu jen nezřetelně viditelné jezdce, kteří se k nim blížili. Kouř byl tak hustý, že se velmi těžce dýchalo.

Rachel nevěděla, jestli někoho zasáhla, ale střílela ze svého koltu, dokud neměla prázdný bubínek.

Útok skončil tak náhle, jak začal. Komanči obrátili koně a zmizeli v oblacích prachu. Dusot kopyt odezněl.

Rachel se vyplazila zpod vozu, jelikož žár plamenů již byl nesnesitelný. Musela se opřít o Chucka, jak se jí točila hlava. On ji objal a pevně ji držel, dokud se trochu neuklidnila.

„Doufám, že už je po všem,“ řekl.

„Povaze Komančů neodpovídá tak rychle vzdát boj,“ suše odpověděla Rachel. „Určitě zaútočí ještě jednou.“

Dale Hoard a Gus Hano se vyplazili zpod hořícího vozu. Hoard se zdál být nezraněn, ale obvaz na Hanově levém rameni byl prosáklý krví. Dale Hoard slyšel Rachelina slova.

„Nemyslím, že by to ještě jednou zkusili,“ řekl. „Zabili jsme minimálně dvanáct z nich a stejný počet bude raněných. Ne, ti už se nevrátí. Ale i tak je to pro nás zlé. Z vozů a kůží za dva a půl tisíce dolarů je popel. Všechen zisk je v pytli.“

Náhle vítr odehnal prach a kouř. Bylo lépe vidět. Vozy se se zapraskáním zhroutily. Vyletěly jiskry.

„Zatracení Komanči,“ zamumlal Hano, jenž viditelně trpěl velkými bolestmi. Byl bledý jak stěna. „Ale aspoň, že za to zaplatili vlastní krví.“

Kolem vozů leželi mrtví indiáni a jejich koně. Komanči utrpěli těžké ztráty.

Hoard vysypal z bubínků svých postříbřených koltů prázdné nábojnice a nabil je novými náboji.

Rachel se udělalo špatně, což byl následek stresu z boje. Obrátila se a pohlédla na východ, odkud indiáni zaútočili a kde nyní vycházelo slunce. A uviděla něco, co jí muselo zmrazit krev v žilách. S vyděšenýma očima a otevřenými ústy chytila Chucka za ruku. Ten si všiml, jak zbledla a pohlédl tam, kam ona.

„Ježíši Kriste,“ zamumlal.

Dvě míle od jejich tábořiště se Komančové znovu shromažďovali k útoku. Tentokrát jich však bylo mnohem víc než poprvé.

Hano přivřel oči. „Indiáni museli dostat posily. Teď už to nezvládneme,“ podotkl a odplivl si.

„Ne, to nezvládneme. To jsou totiž ti nejlepší bojovníci, které Komančové mají: Kobayovi Bizoní štíty,“ dodala Rachel. „Přijeli příliš pozdě, aby se zúčastnili prvního útoku. Zasáhnou až teď. Bizoní štíty jsou elitou Kwahadiů. Neznají slitování a nemají strach, pokud…“

„Pokud - co?“ otázal se Hoard.

„Ten muž, který tam jede…“

„Ten žlutě pomalovaný chlap oblečený do bizoní kůže?“

„Ano. Je to kwahadský šaman. Jestli ho trefíme, tak Bizoní štíty zřejmě s děsem utečou. Před každým útokem se pokouší je svými zaklínadly učinit nezranitelnými. Kdyby zemřel, znamenalo by to, že jeho kouzla jsou neúčinná.“

„Jenže ta vzdálenost je příliš velká,“ podotkl Chuck. „Jsou ta aspoň dvě míle. Ale možná bychom ho mohli trefit během útoku.“

„Šaman s nimi nikdy neútočí,“ poučila jej Rachel. „Zůstává mimo bitvu, aby prosil bohy o pomoc.“

Dale Hoard pohlédl na Hana, načež se chopil své ,Big Fifty’ a z hořícího vozu vytáhl podnožku.

„Neplýtvejte municí,“ varoval jej Chuck. „Vzdálenost je na přesnou střelbu příliš velká. Jsou to minimálně dvě míle. Budeme potřebovat každý náboj.“

Dale Hoard si však nerušené dál stavěl podnožku, na niž pak mínil položit hlaveň ,Big Fifty’, kterou nabil patronou ráže 52, načež zasunul zpátky páku závěru.

Natáhl úderník.

„V Adobe Walls bojovalo osmadvacet lovců bizonů se sedmi sty indiány,“ řekl, zatímco si upravoval podnožku. „Jedna taková střela tehdy zachránila osmadvaceti chlapům život.“

Položil hlaveň na vidlici, opřel si pažbu o rameno a zamířil. Třikrát musel zbraň oddělat a třikrát znovu mířit.

Pak zmáčkl spoušť.

Bum!

Z ústí hlavně velkorážní sharpsky vyšlehl plamen.

Rachel upřeně hleděla na pomalovanou postavu na strakatém koni. Připadalo jí to jako věčnost, ačkoli se jednalo pouze o půl minuty. Nic se nestalo.

„Vedle,“ prohodil Hano. Už sama začala věřit tomu, že bizonobijce svůj cíl minul, když šaman v bizoní kůži rozhodil rukama a spadl z koně.

Krajinou se rozléhala ozvěna výstřelu.

Jako by píchl do vosího hnízda. Komančové nejdřív s úžasem hleděli na svého šamana, jenž ležel na zemi, načež jeden jezdec vyjel na svém černém koni vpřed a namířil svou Henryho opakovačku proti lovcům bizonů.

Rachel v něm podle blýskavého stříbrného pancíře poznala Kobaye. Než však Hoard stačil vložit do komory sharpsky nový náboj a natáhnout úderník, zmizel Komanč mezi ostatními zpanikařenými rudochy.

Rachel si dokázala představit, jaký účinek má ztráta šamana na pověrčivé válečníky. Taková trefa, jakou předvedl Hoard, nebyla častá ani mezi lovci bizonů, a to jsou nějací ostrostřelci.

Zdálo se, že přesný zásah zlomil odvahu Komančů. Obrátili své koně a pomalu odjížděli. Přitom zpívali rytmický, monotónní žalozpěv. O minutu později už po nich zbyla jen oblaka prachu. Až na praskání hořících vozů panovalo ticho. Dale Hoard odložil těžkou sharpsku na zem.

„A je po boji,“ řekl. „Hned jim došla kuráž. Odrazili jsme ty krvelačné parchanty. Ale za jakou cenu? Všechny vozy shořely na popel a několik mezků je mrtvých. Rád bych věděl, kdo byl ten Komanč ve španělském pancíři, který vedl útok. To brnění bych si rád odvezl do Fort Griffin - s dírou od kulky.“

„To byl Kobay, náčelník kwahadských Komančů,“ odpověděla Rachel, aniž by na Hoarda pohlédla. „Ještě před několika dny jsem byla jeho zajatkyní - a jeho squaw.“

Dale Hoard se zašklebil a přivřel oči. „Teď už rozumím, proč ti divoši útočili tak zuřivě.“

Gus Hano se zoufale rozhlížel po doutnajících zbytcích vozů a bizoních kůží. Jejich zápach byl naprosto nesnesitelný, ale to si v zápalu boje neuvědomili.

„To nebyl šťastný den, když jste vy dva,“ a pohlédl na Rachel a na Chucka, „přišli k nám. Kéž byste se nikdy neobjevili! Pak bychom měli všechno, o co jsme teď přišli. K čertu s vámi!“

Vztekle se odvrátil a s nadávkami se vydal ke koním a mezkům.

+ + + + +

Než slunce dospělo do nadhlavníku, proměnila se prérie na okraji pouště v jednu velkou rozpálenou pec. Zdálo se, že země musí každou chvíli začít hořet. Rachel si na ochranu před vedrem ovázala kolem hlavy šátek. Jela vedle Chucka Adamse, asi dvacet kroků za Hoardem a Hanem, kteří s sebou vedli na lasech každý osm mezků, kteří během přestřelky unikli indiánským kulkám.

Několik mil před nimi tekl Buffalo Creek, jehož tok se klikatil mezi světle zelenými pahorky. Asi deset mil za ním měli narazit na starou dostavníkovou cestu vedoucí ze západu na východ, po které se mohli dostat do Fort Griffin.

„Budeme moct mluvit o štěstí, když nepotkáme další Komanče,“ řekl Chuck. „Na této rovině by se neschoval ani chřestýš. Indiáni by nás mohli rozprášit, kdyby chtěli. Hoardova neuvěřitelná trefa je musela absolutně zdeptat.“

„Většinu Komančů ano. Ale Kobaye ne,“ dodala Rachel. Stále se ohlížela. Zatím se žádný pronásledovatel neobjevil, ale ona si byla jistá, že Kobaye nesetřásli. Bude je pronásledovat klidně i do samotného pekla.

„Když dorazíme na dostavníkovou cestu,“ prohodil Chuck, „budeme brzy ve Fort Griffin a tím i v bezpečí.“

„Dej mi mou winchestrovku,“ požadovala Rachel.

„Proč? Myslíš, že Komanči nás znovu napadnou?“

„Ne, ale řekla bych, že Dale Hoard nechce, aby ses do Fort Griffin dostal živý. Dej mi tu pušku a já ti budu krýt záda, jestli mezi vámi dojde k boji. Jinak by tě Hano sejmul zezadu.“

„Ty jsi opravdu víc indiánská squaw než bílá žena,“ kroutil hlavou. Tón jeho hlasu však prozrazoval, že ji ve skutečnosti obdivuje a že ji nechce urazit.

„Protože se nebojím boje?“ zeptala se.

„Většina bílých žen by svého muže nechala ve štychu, kdyby šlo do tuhého,“ odvětil Chuck. „Ty ses u Komančů naučila bojovat?“

„To jediné, o co bych u indiánů mohla bojovat, by byla moje cesta na svobodu,“ poznamenala Rachel. „Ne, nenaučila jsem se to u Komančů. Mnozí lidé jsou připraveni bojovat, jiní ne. Já jsem. Možná jenom proto, že nemám co ztratit - kromě vlastního života.“

„Znal jsem ženu, která mohla ztratit víc, a přesto nebyla ochotná udržet si to, co jí patřilo,“ podotkl Chuck. „Vzdala se všeho - všechno sama zahodila. Chtěla snadný, vzrušující život. Kvůli tomu všeho nechala: muže, který ji miloval, dům, i když šlo jen o malou chaloupku, kus země, celou svou bu doucnost. To všechno s lehkým srdcem opustila a následovala jiného muže, který jí slíbil všechno, co chtěla.“

Když to říkal, měl skloněnou hlavu, jako by se bál Rachelina pohledu. Výraz jeho tváře napovídal, že ho trýzní mučivé vzpomínky. Bylo to, jako by se mu obnovila stará rána.

„Komančská squaw by nikdy nejednala jako žena, o které jsi mluvil,“ prohodila Rachel. „Ta by nikdy neopustila muže, který si ji vybral. Jednou jsem viděla, jak indiánské squaw se zbraní v ruce bojovaly po boku válečníků, když vesnici napadli kavaleristé. Mnoho z nich tehdy zahynulo. Ani v takovém nebezpečí neopustily své muže - a v dobrých časech by to neudělaly nikdy. Nenávidím Komanče tak jako smrt. A budu je nenávidět vždycky. Ale v některých věcech jsou čestnější a upřímnější než bílí. Chceš mi vyprávět o té ženě?“

„Byla hezká, moc hezká,“ odvětil Chuck. „Myslel jsem, že muž si může udržet ženu svou láskou. Ale byl to omyl. Odešla ode mne, aby mohla žít, jak chtěla.“

„A od té doby ji hledáš,“ řekla Rachel spíše jako zjištění než jako otázku. Chuck Adams sebou trhl. Poposedl si. Jeho tvář byla naprosto neproniknutelná. Rachel cítila, že tentokrát narazila na neviditelnou zeď.

„Teď o tom nechci mluvit,“ odtušil. „Někdy to nevědomky dělám. Ale není to správné. Zapomeň na to.“

Sklonil se ze sedla, vytáhl ze sedlové kapsy winchestrovku a podal ji Rachel.

„Cítíš se teď jistěji?“ otázal se.

Přikývla, Mlčky jeli dál. Rachel nabila winchestrovku a položila si ji přes sedlo.

Její ženský instinkt jí napovídal, že to nebude dlouho trvat a dojde k souboji mezi Chuckem a Hoardem. Chtěla na to být připravená. Muži o ni budou bojovat. Ale bez ní se o tom rozhodovat nebude. Na to žila příliš dlouho s Kobayem. Už nechtěla - i za cenu svého života -aby se jí někdo zmocnil násilím.

Cítila k Hoardovi a k Hanovi odpor. Když už měla patřit nějakému muži, pak ať to bude podle jejího svobodného rozhodnutí. A kdyby jí to právo chtěl někdo upřít, bojovala by o něj jako komančská squaw a raději by zemřela, než by se ho vzdala.

Když dorazili k Buffalo Creeku, sesedli, aby se koně a mezci mohli napít. Na březích potoka rostly topoly a husté keře.

„Myslím, že bychom měli zvířatům dopřát odpočinek, nebo se zhroutí, než dorazíme do Fort Griffin,“ prohodil Gus Hano. Pravou rukou si ohmatal zraněné levé rameno. „Ta zatracená rána pálí jak oheň,“ zasténal. „Podej mi whisky, Dale. Jinak se nedostanu do sedla. Mám tak slabé nohy jako čerstvě narozené bizoní tele.“

Hoard vytáhl ze sedlové kapsy láhev a hodil ji Hanovi. Pak svému valachovi odepnul podbřišník. Celou tu dobu hleděl na Rachel, jako by ji svlékal pohledem.

Brzy to už nemohla snést. Přivázala svého koně ke křoví a s winchestrovkou v rukou odešla po břehu za křoviska, kde na ni muži neviděli. Byla vyčerpaná a propocená. Celá se chvěla.

Odložila zbraň, vysvlékla si kožené pásky a vyzula mokasíny. Poté si přes hlavu přetáhla bavlněnou blůzu a rozepnula si opasek. Její sukně padla k zemi. Nahá skočila do řeky. Studená voda zchladila její rozpálené tělo.

S otevřenýma očima přemítala o všem, co se za těch posledních několik dramatických dnů seběhlo. Ale nejenom to. Vzpomněla si i na tu hroznou hodinu, kdy celou její rodinu vyvraždili Komančové.

Kdyby zůstal naživu její otec nebo alespoň některý z bratrů, měla by někoho, ke komu by se mohla vrátit. Takto však byla sama a byla zcela odkázaná na pomoc cizích lidí. A to, jak se chovají ke comancherám, viděla na příkladu Dalea Hoarda a Guse Hana.

Jenom Chucku Adamsovi určitým způsobem důvěřovala, ačkoli mezi nimi díky jeho odtažitosti a uzavřenosti stála zeď. Možná mu byla tak blízko právě proto, že podobně jako ona trpěl svou minulostí. Ráda by mu pomohla, ale nevěděla, jak by měla začat, aniž by ho ranila.

Vstala, učesala si vlasy a vrátila se na břeh, kde ležely její šaty. Byla tak ponořená do svých myšlenek, že si všimla Dalea Hoarda, teprve když byla asi jen deset kroků od něj.

Stál tam s rukama na slonovinových pažbách svých stříbrných koltů a díval se na ni - na její již ničím nezakrytou krásu.

Po jejím útlém, měkkém těle stékaly kapky vody. Po ramenech, po plných ňadrech, plochém bříšku, po klíně, po stehnech.

„Jsi moc hezká, squaw,“ řekl Hoard. „Mám peníze, hodně peněz. Mohl bych ti položit k nohám svět, kdybys chtěla. Kupoval bych ti šaty a šperky a ukázal bych ti velká města na východě - o takovém životě ses zatím ani neodvážila snít. Postaral bych se o to, abys zapomněla na Komanče. Stačí jenom jedno slovo a dám ti všechno, co chceš.“

Vykročil k ní. Rachel ustoupila. Přesto kráčel dál. Jeho oči se horečnatě leskly. Rachel ten lesk viděla u mužů mnohokrát.

„Než jsem začal lovit bizony, hrál jsem karty. Znám všechny saloony a herny od Texasu po Kansas. Kartami se dá vydělat tolik peněz, co bizoními kůžemi,“ řekl. „Vykašlu se na bizony a vrátím se ke karetním stolům. Už nebudeš muset dýchat zápach bizoních kůží, ale vůni parfémů, anglické whisky, francouzského koňaku a drahých doutníků. Budeme žít ve stejných hotelech jako prezidenti a knížata.“

„Po ničem takovém netoužím,“ přerušila ho Rachel. „Prosím, odejděte. Je mi zima a chci se obléct.“

„Jsi tou nejkrásnější a nejvíc žádoucí ženou, kterou jsem kdy potkal,“ pokračoval Hoard ve svých výlevech. „Tvoje tělo by se nemělo oblékat do kožešin a levných hader, ale do sametu, hedvábí, krajek a mašlí. Pak ti budou všichni muži ležet u nohou a nikdo ti nebude říkat comanchera.“

Stál nyní těsně před ní a natahoval po ní ruce. Chvěla se, nikoli však chladem, ale strachem.

Než se jí však stačil dotknout, ozvalo se za ním: „Dala vám snad jasně najevo, že žádný samet, francouzské koňaky a chlápky jako vy nechce, Hoarde. Proč netáhnete k čertu?“

Dale Hoard se otočil. Dlaně se mu sevřely kolem pažeb jeho koltů. Kypěl vzteky. Měl sevřené rty a cukalo mu ve tváři.

Chuck Adams však byl připraven. Pravým zápěstím se dotýkal dřevěné pažby hluboko visícího armádního koltu.

„Od začátku jste netoužil po ničem jiném než po souboji na kolty, Hoarde,“ procedil mezi zuby. „Máte ho mít!“

Rachel si na sebe chvatně hodila blůzu a vklouzla do rudé sukně. Když sáhla po mokasínech, objevil se zpoza křoví Gus Hano. Palec levé ruky měl zaháknutý za revolverový opasek, aby si ulevil zraněnému ramenu. Stál deset yardů za Chuckem Adamsem tak, že ten ho nemohl vidět.

Jenže než stačil Hano jen povytáhnout kolt z pouzdra, už na něj Rachel mířila winchestrovkou. Mířila mu na hrudník a ukazováček měla přiložený na kohoutku.

„Jestli ten revolver vytáhnete ještě kousek, tak vás sejmu,“ varovala ho a tón jejího hlasu napovídal, že to myslí vážně. Hano prudce oddělal ruku z pažby, jakoby se jednalo o rozžhavené železo.

„Zatracená squaw,“ chtěl zaklít. Když však viděl, jak má na spoušti ukazováček, raději mlčel.

Chuck nespouštěl Hoarda z očí. „Čekám,“ řekl.

Lovec bizonů váhal, pak pokrčil rameny a sklonil zbraň.

„Netasím, dokud budu mít v zádech tu squaw s winchestrovkou,“ odvětil. „To, kdy s vámi zúčtuju, si určím sám. Ale jednou to udělám, to vám garantuju.“ Prošel kolem Chucka a zmizel za křovím. Hano jej následoval. Rachel pomalu sklonila winchestrovku.

„Právě jsi mi podruhé zachránila život,“ prohodil. „Opravdu bys vystřelila, kdyby Hano vytáhl kolt?“

„Ano,“ odpověděla. Víc říkat nemusela. Chuck pochopil, že by to skutečně zmáčkla, kdyby starý lovec bizonů zvedl zbraň. Bylo to pro něj neuvěřitelné zjištění, že žena byla připravená bojovat za muže.

„Prober se!“ prohodila Rachel. „Díváš se na Hoarda, jako by tě zhypnotizoval. Vraťme se ke koním. Je čas jet dál.“

Hoard a Gus Hano se právě vyšvihli do sedel, když přišli Chuck s Rachel. Oba muži mlčeli. S mezky na lasech jeli přes řeku na severovýchod, kde vedla dostavníková silnice.

„Jak daleko je to do Fort Griffin?“ zeptala se Rachel, když před sebou spatřila její zatáčky.

„Jeden, dva dny jízdy,“ odvětil Chuck. „Nedělej si starosti. Možná po cestě potkáme nějaký dostavník nebo patrolu.“

Rachel mlčela. Věděla, že žádný dostavník ani patrolu nepotkají, protože od vypuknutí bojů s Komanči se ven odvážil jen šílenec.

Navíc armáda na severu bojovala s povstaleckými indiány.

Dva dny jízdy do Fort Griffin, pomyslela si. Během té doby si Hoard určitě najde příležitost, jak Chucka zabít a ji znásilnit. Cesta do Fort Griffin slibovala být cestou peklem. Při této myšlence Rachel bezděky přiložila prst na spoušť winchestrovky.

Jeli po dostavníkové cestě na východ. Po dlouhé hodiny neviděli jediného živého tvora s výjimkou jednoho supa, který přiletěl od kopců na severu, zakroužil nad nimi a když viděl, že tady mu naděje na morbidní hody nekyne, pokračoval dál na jih.

Rachel žila dost dlouho mezi indiány na to, aby poznala, že ten pták byl vyplašen. Pokud by letěl na lov, kroužil by stále nad jedním místem. Nepochybovala ani okamžik o tom, že severně od silnice se nachází Komanči, kteří si jich už určitě všimli.

Proč nezaútočí? Byli příliš slabí na to, aby si mohli dovolit další boj s lovci bizonů? Nebo existovaly jiné důvody, proč se drželi zpátky? Byl s nimi Kobay, nebo šlo jenom o nějakou rozprášenou hordu, která hledala snadnou kořist?

Rachel měla dobrý zrak, ale ať se snažila sebevíc, nikde žádné známky přítomnosti Komančů neviděla. Přesto věřila, že jsou pozorováni -cítila to.

Náhle spatřila dým stoupající nad jedním kopcem. Také Hano si jej všiml.

„Indiáni,“ prohodil. „Ale ten signál neplatí nám. Přesto bych se vsadil, že se v okruhu padesáti mil nenajde kromě nás člověk, který by to mohl vidět.“

Rachel myslela na totéž. Pak však uviděla v dáli nízkou cihlovou budovu dostavníkové stanice, která se krčila pod úpatím jednoho kopce. Když přijeli blíž, spatřili jednoho muže ve špinavém oblečení, který stál ve dveřích nevelkého domku. Měl býčí krk, byl podsaditý a jeho břicho připomínalo bečku whisky. Pach, který kolem sebe šířil, se k tomu hodil. Byl to pach kořalky.

„To bych teda nečekal, že v těchto časech tady potkám ještě nějakého jiného živého bělocha,“ zvolal hlasem, který zněl, jako by vycházel odněkud z jeho rozšlapaných holínek. „To nevíte, co se v západním Texasu děje? Komančové drancují v celé zemi. To jste nikde na rudochy nenarazili?“

„Narazili,“ odvětil Gus Hano, „a přišli jsme přitom skoro o všechen náš majetek. Ale poslali jsme je k čertu.“

Muž sklouzl pohledem k sharpskám, které trčely z Hoardova a Hanova sedlového pouzdra. „Á, lovci bizonů! Jen si dávejte pozor, ať z vás Komanči nestáhnou kůži.“

Po těchto slovech se vrátil do domu.

„To není kdovíjak přátelské uvítání po tak tvrdé jízdě,“ řekl Hano a zavrtěl hlavou.

Sesedli a zavedli koně a mezky do ohrady. Chuck Adams si hodil sedlové kapsy přes rameno a spolu s Rachel kráčel k domu. Oba lovci bizonů je následovali. Oba nesli dvě pušky - jednu winchestrovku a jednu sharpsku.

Uvnitř cihlového domu panovalo přítmí, ačkoli venku ještě bylo světlo. Okna se totiž podobala střílnám a nepropouštěla mnoho světla.

Místnost, do které vkročili, byla prostorná, ale měla nízký, trámový strop. Užší stranu místnosti zabíral výčepní pult. Na poličkách nad ním stály láhve s whisky, brandy a ohnivou vodou. Jinak byla místnost zařízena velmi prostě: stála zde kamna a pár stolů a židlí, víc nic.

U jednoho stolu seděl muž ve tmavé vestě a v košili. Na hlavě měl cylindr, který se v tomto prostředí dost vyjímal. Na bocích mu visely dva revolvery, jeden hluboko na pravém boku, druhý poněkud výš na levém boku s pažbou obrácenou dovnitř, takže šel uchopit i vsedě.

Když Rachel, Chuck a oba lovci bizonů vešli dovnitř, vzhlédl od karet, které si vykládal.

Rachel se posadila do rohu. Ani nyní neodkládala winchestrovku.

Hoard a Hano si pušky a sedlové kapsy položili na pult.

„Dej nám dvě sklenice a jednu flašku, Same,“ řekl Hano a bouchl dlaní do pultu. „Ale chceme jenom tu nejlepší whisky, jinak celou láhev budeš muset vypít sám.“

„Jmenuju se Will Bunyon - a pro vás jsem ještě stále pan Bunyon,“ upozornil ho barman. „A co chcete vy?“ nedůvěřivě se otázal Chucka Adamse.

„Chtěl bych jenom vědět, jak daleko je to do Fort Griffin.“

„Dvakrát tak daleko jako do pekla,“ odvětil barman.

„Slyšel jsem, že jste měli problémy s indiány,“ ozval se muž vykládající si karty, aniž by však od ďáblových obrázků vzhlédl.

„To je Joe Lamont,“ řekl Bunyon. „Tak trochu obchoduje s Komanči a Kiowy.“

Hoard si vzal svou skleničku, přišel k muži v cylindru a pohlédl mu do očí.

„Vy jste míšenec?“ vyzvídal. Ta otázka byla pro Texasana urážkou. Obchodník zbledl a přivřel oči. Dokázal se však ovládnout.

„Ne, jsem běloch,“ odpověděl.

„Běloch, který prodává Komančům opakovačky a whisky?“

Lamont se opřel o opěradlo židle a s jízlivým, vyzývavým úsměvem prohodil: „Prodávám jim bible.“

„Myslel jsem si, že jste karbaník,“ provokoval Hoard.

„Nemám nic proti partii pokeru, když obchoduju. Nechtěl byste třeba prodat svoje mezky, pane - jak se vlastně jmenujete?“

„Ti mezci nejsou na prodej.“

„Nevěřím, že byste je tak brzy mohli využít. Komančové zabíjejí všechny bílé lovce bizonů, kteří jim padnou do rukou. Budete moct mluvit o štěstí, jestli se dostanete do Fort Griffin živí.“

„Už jsem řekl, že ty mezky neprodám. V Griffinu si koupím nové vozy, najmu několik lidí, vyjedu znovu na prérii a postřílím milion bizonů. A zatímco ostatní lovci se budou třást v Griffinu a ostatních pevnostech strachy, já udělám svůj životní byznys.“

Lamont ulpěl pohledem na Rachel. „Nu, jestli nechcete prodat mezky, pak snad aspoň je k mání ta žena. Vypadá jako comanchera -a je pěkná. Zaplatím vám za ni dobrou cenu.“

Hoard se obrátil na Rachel, potom opět pohlédl na Joea Lamonta.

„Proč ji chcete koupit? Abyste ji pak zase prodal Komančům? Prodal byste i vlastní duši, jen kdybyste na tom vydělal.“

Lamont pokrčil rameny. „Pro člověka, jako jsem já, který nevěří, že lidé mají duši, by byl dobrý byznys už to, kdyby mi za mou duši někdo zaplatil sto dolarů. Ale za tu ženu dám víc. Dvě sta dolarů? Dvě sta padesát?“

Dale Hoard změnil výraz tváře. „Vždycky jsem chlapy, kteří kšeftují s indiány, nenáviděl,“ zasyčel.

„Někteří s nimi obchodují, jiní je zabíjejí a další je dohánějí k smrti hladem, protože jim zabíjejí bizony,“ opáčil Lamont. „A pak, když dojde k povstání, tak zasáhne armáda a zmasakruje je nebo je nažene do rezervací. A lovci bizonů dostanou medaile, protože pomáhali indiány decimovat. Já nepředstírám, že vedu počestný obchod, ale ten váš je daleko špinavější.“

Chuck viděl v Hoardových očích plaménky vzteku. „Jsou tu někde kolem vojáci?“

Lamont na něj pohlédl, aniž by však přestal dávat pozor na Hoarda.

„Ne, nejsou tu žádní vojáci,“ odpověděl. „Na severu se armáda snaží dostat Komanče do kleští. Velitelství plukovníka Nelsona A. Milese bylo přeloženo z Dakoty na jih. Oddíl majora Price pochoduje z Fort Union do severního Nového Mexika. Švadrony podplukovníka Davidsona vyjely z Fort Sill na západ. Čtvrtý pluk kavalerie táhne pod velením plukovníka Mackenzie z Fort Concha v Texasu podél Brazos River a oddíly plukovníka Buellse pochodují proti proudu Red River. Na severu vypukne peklo, ale na západě ovládají roviny, pouště a hory Komančové. Dokonce i poštovní styk byl s touto částí Texasu přerušen, protože se sem nedostane žádný vůz.“

Chuck se obrátil na Bunyona. „Jak to, že tu ještě jste?“

„No, to je jednoduché. Po potlačení indiánského povstání tudy zase budou jezdit dostavníky. Takže tady zůstávám,“ odpověděl Bunyon. „Krom toho jsem mnoho let žil s jednou komančskou squaw. Indiáni mě znají a vědí, že nejsem nepřítel.“

„A ten kouř na severu, co to znamená?“ zeptal se Hoard a palcem ukázal do otevřených dveří, jimiž byly vidět kouřové signály nad kopci.

„Co já vím?“ pokrčil rameny Bunyon. „Dokud jsem v domě, jsem v bezpečí. Možná že jste Komančům ukradli tu…“ a ukázal na Rachel, „tu ženu. Pak by to ovšem pro vás bylo zlé.“

Poté co si pohledem změřil Lamonta, vrátil se Dale Hoard k pultu, hodil do sebe whisky a postavil prázdný pohárek na pult.

„Ještě jednu!“ požadoval. „A pak bych si s vámi rád zahrál, Lamonte. Tedy, jestli máte u sebe dost peněz. Rád bych věděl, jak hraje obchodník s biblemi.“

Rachel viděla z místa, kde seděla, jak si Hoard a Gus Hano vyměnili pohledy. Vypadalo to, jako by si tajně něco sdělovali. Rachel nechápala, co to mělo znamenat. Přesto tušila, že Dale Hoard má něco za lubem. To mu viděla na očích.

„Na jednu partičku mám vždycky pár dolarů,“ odpověděl Lamont. „Ale vy jste jenom lovci bizonů, kteří sem přišli s pár vychrtlými mezky. Co vsadíte vy?“

Hoard si sáhl do sedlové kapsy a vytáhl odtud tlustý svazek dolarových bankovek.

„Běž a podívej se na koně a na mezky, Gusi,“ řekl. „Dokud se tu potulují Komanči, nemůže si být před nimi jistý jediný koňský ocas.“

Hano vypil whisky a odešel, zatímco Hoard si přisedl k Lamontovu stolu. Chuck Adams přišel k Rachel a polohlasně, tak, že to mohla slyšet jenom ona, řekl: „Něco mi tu neštymuje. Proč Hoard ztrácí tplik času pokerem? Pořád přece prcháme před indiány a on hraje karty.“

„Myslím, že hledá důvod, aby mohl zabíjet,“ tiše odpověděla Rachel. „Obává se souboje na kolty s tebou. Možná proto, že si myslí, že bych ho zastřelila, kdyby tě zabil. Jenže jeho zloba je tak velká, že je mu jedno, koho zabije. Chce prolít krev, aby tak ukojil svou nenávist. Myslím, že si jako oběť vybral toho obchodníka. Hledá jenom důvod k tomu, aby mohl sáhnout po zbrani.“

„Asi 30,“ přisvědčil Chuck. „Ale co uděláme, jestli Lamonta oddělá?“

„Pak jsi na řadě ty,“ přidušeně hlesla Rachel. „Nezapomínej, že stojíš Hoardovi v cestě. A možná se rozhodl zabít i mne, poté co mě znásilní.“

„Nikdo tě neznásilní, to ti slibuju,“ odpověděl Adams.

Když to uslyšela, pocítila k tomu podivnému muži lásku.

„Přesto by bylo lepší být na pozoru a nespouštět z něj oči. Nemohli bychom utéct a probít se do Fort Griffin sami? Jestli se nepozorovaně proplížíme ven, tak se nám útěk musí povést. Naše koně stojí osedlaní v ohradě. Nemusíme ztrácet čas sedláním. Náskok půl hodiny by nám stačil.“

„Ta šance je příliš malá,“ řekl Chuck. „Dale Hoard nás pořád sleduje. Hano je venku u koní. A i kdybychom se odtud prostříleli, jenom bychom asi vjeli do rukou Komančů.“

„Tady ale zůstat nemůžeme,“ prohodila Rachel. „Brzy bude tma. V noci bychom snad mohli zrakům indiánů uniknout.“

Odmlčela se, když se do domku vrátil Hano. V ruce držel Spencerovu karabinu. Šel ke stolu, u něhož seděli Dale Hoard s obchodníkem, a hodil pušku na stůl mezi ně.

„To je jedna z těch biblí, co tady pan Lamont prodává Komančům,“ podotkl. „Za domem stojí povoz. Trochu jsem si ho prohlédl. Pod nejrůznějšími cetkami je tam schovaných šest beden s šedesáti fungl novými puškami a dvěma tisíci náboji. Kromě toho je tam i střelný prach a stroj na nabíjení vystřílených nábojnic. A dost whisky na to, aby se z ní opila celá komančská horda.“

Joe Lamont nechal karty spadnout na stůl. Byl bledý a rukama se opíral o okraj stolu.

„Vy jste se vloupal do mého vozu? To jste neměl dělat,“ prohodil k Hanovi. „Na zvědavost tady v divočině zemřelo víc mužů než na uštknutí chřestýšem.“

Chtěl vstát.

„Zůstaňte sedět, jestli chcete ještě pár minut žít,“ procedil Hoard mezi zuby. I on odložil karty. Vypadal jak puma nachystaná ke skoku. Nenávistně spaloval Lamonta pohledem.

„Věděl jsem, že kšeftujete se zbraněmi a s whisky,“ dodal, „Soud by vás za to odsoudil na dvacet let za mříže. Já vám ale udělám laskavost, Lamonte, a ušetřím vás života v zavšiveném vězení. Oddělám vás. Jen před pár dny jsem ztratil jednoho člověka kvůli komančské kulce. Možná jste ji indiánům prodal vy. Teď už vím, co znamenají ty kouřové signály venku. Komanči se po vás shání.“

„A kdyby?“ odpověděl otázkou Lamont. „Nejsem jediný obchodník v Texasu, který prodává indiánům whisky a opakovací pušky. A vy nejste můj soudce.“

„Ne,“ chladně přisvědčil Hoard, „to nejsem. Ale jsem váš kat!“

„Sakra!“ Obchodník vyskočil a převrhl židli za sebe. Pravou rukou sáhl po koltu, který se mu houpal na levém boku. Tasil rychle, ale ne dost rychle na někoho, jako byl Dale Hoard.

Lovec bizonů elegantně vytáhl oba postříbřené kolty z pouzder. Ještě v té samé vteřině, kdy to udělal, vypálil.

Lamont se, když ho provrtalo olovo, sklonil. Sám vystřelil teprve, když mířil pod sebe a padal k zemi. Kulka se zaryla do desky stolu.

Obchodník se na okamžik zachytil o stůl a pak se skácel na podlahu. Na zádech se mu černaly dvě díry. Hoardovy kulky jím na takovou malou vzdálenost proletěly skrz naskrz.

Bunyon sáhl pod pult, ale to již na něj mířil Gus Hano svým starým armádním koltem.

„Jenom žádné podpultové zboží. Až ty ruce zvedneš, doufám, že budou prázdné,“ řekl lovec bizonů. „Nebo ti udělám díru mezi žebry dost velkou na to, aby tudy proletěla tvá špatná duše do pekla, ty parchante.“

Barman váhavě zvedl ruce. Byly prázdné.

„Nalej mi whisky, Gusi,“ poručil Hoard. Zavrtěl kolty na prstech kolem lučíků spouště a pak je strčil do pouzder.

„Komanči se jeho zboží nedočkají,“ prohodil, dívaje se na mrtvého obchodníka.

Rachel věděla, že Lamont nezemřel kvůli muži, kterého Hoard ztratil při potyčce s Komanči. Hoard prostě chtěl zabíjet.

Rachel Lamonta nelitovala. Příliš často musela přihlížet zlu, které v západním Texasu způsobily opakovací pušky a whisky, které nesvědomití obchodníci prodávali indiánům. Na druhou stranu nad tím necítila ani žádné zadostiučinění. Tušila, že to byla jen předehra k boji mezi ní a Chuckem na jedné straně a Hoardem a Gusem Hanem na straně druhé.

Dale Hoard sáhl po nalité whisky a na ex ji vypil. Pak pohlédl na pobledlého Bunyona, který stál za výčepním pultem. Hano vytáhl zpod pultu dvouhlavňovou brokovnici s uřezanými hlavněmi. Vysypal z ní náboje a pak s ní mlátil tak dlouho o stěnu, až jí ulomil pažbu.

„Dokážu si představit, pane Bunyone, že i vy vyděláváte na obchodu, s indiány a někde máte schovaný pytel peněz nebo zlata,“ řekl Hoard. „Bude podle mě jenom správné, když se o to bohatství s námi rozdělíte, protože jsme přišli o náš majetek právě kvůli Komančům. Můžete samozřejmě mlčet, pane Bunyone. V takovém případě vás ale můj partner přinutí mluvit Naučil se to od Komančů.“ Gus Hano zastrčil starý armádní kolt do pouzdra a z boty si vytáhl bowie-knife. Barman se otřásl a ustupoval, až se dostal do rohu mezi pult a zeď. Lovec bizonů mu výhružně namířil čepel na obličej.

„Jedním jediným řezem dokážu stáhnout kůži z bizona,“ řekl. „Nemyslím, že by s tebou bylo víc problémů než s bizonem. Rád bych to vyzkoušel.“

Bunyon těkal pohledem mezi nožem a Hanovýma očima. Velice dobře chápal, že to lovec bizonů myslí vážně. Polkl. Po tvářích mu tekly krůpěje potu. Ještě se chamtivost a strach v jeho srdci držely v rovnováze. Ale, když už nemohl dál ustupovat a ucítil nůž na krku, zvítězil strach.

„Jakou mám jistotu, že mě necháte naživu, když vám dám svoje peníze?“ sípal.

„Skoro žádnou,“ odpověděl Hano. „Ale zaručuju ti, že jestli do minuty nepromluvíš, přebarvím ti podlahu načerveno.“

„Dobrá, dobrá,“ prohodil barman. „Peníze jsou v jednom koženém vaku, který jsem schoval za jednou cihlou ve stěně. Je to pět tisíc dolarů. Můžete je mít, když mě necháte naživu.“

Gus Hano přistoupil k označenému místu u zdi a vytáhl odtud jednu volně zasazenou cihlu. Sáhl do vzniknuvší díry a vytáhl odtud těžký pytel.

„Tady je to, Dale,“ zvolal a vysypal obsah pytle - zlaté mince a dolarové bankovky - na stůl. „Náš přítel měl pravdu. Je to nejméně pět tisíc dolarů, možná víc. To by nám nahradilo ztráty, které jsme utrpěli kvůli Komančům.“

Shrnul peníze zpátky do pytle. Když jej ale chtěl zavázat, nepovedlo se mu to, protože mohl pohybovat pouze pravou rukou. Se zaklením hodil těžký vak zpátky na pult.

„Hned jak se setmí, musíme odsud zmizet,“ řekl.

Dale Hoard se obrátil na Bunyona, který těkal pohledem z jednoho lovce bizonů na druhého.

„Je tu ještě nějaká další osada nebo usedlost na cestě do Fort Griffin?“ zeptal se.

„Ne. Jen jedno město duchů, které jeho obyvatelé opustili už před deseti lety ze strachu z indiánů.

Dřív se to jmenovalo Lobo,“ pomalu odpověděl barman.

Hano přistoupil k jednomu z oken a vyhlédl ven.

„ Kouřové signály nad kopci zmizely,“ zamumlal. „Možná že je znervóznila ta střelba.“ Rachel viděla, jak se barman pomalu podél pultu posunuje k otevřeným dveřím. Hoard ani Hano na to nedbali.

Lehce strčila do Chucka pažbou winchestrovky a kývla na Bunyona. Barman pohlédl na oba lovce bizonů, načež se chopil pytle s penězi, jenž ležel na konci pultu, a vyrazil ke dveřím.

Byl to zoufalý pokus o záchranu peněz a života. Nepodařilo se mu ani jedno, ani druhé. Hoard sáhl po koltech, když za sebou uslyšel chvatné kroky.

Hano byl ještě rychlejší. Pravá ruka, v níž stále držel bowie-knife, který používal ke stahování bizonů, prolétla vzduchem. Zaleskla se čepel nože a následoval tupý náraz. Bunyonovi zbýval ke dveřím už jen jeden krok, ale ani to nestačilo. Zavrávoral, padl proti zdi, pokusil se na ní zachytit a pak se svezl k zemi. Ze zad mu trčela kostěná rukověť Hanova nože. Ještě se chvěla. Všechno se odehrálo tak rychle, že ani Rachel, ani Chuck nemohli nic udělat.

Gus Hano přikročil k mrtvému, vytáhl mu ze zad nůž a otřel jej o jeho košili, aby si ho potom strčil zpátky do boty.

„Asi si myslel, že na nás poštve své komančské kamarádíčky,“ prohodil chladným hlasem. Pak zvedl pytel s penězi, který ležel na zemi, a zasunul si jej pod košili.

Koutkem oka si Rachel všimla, jak Chuck Adams palcem pravé ruky odepíná chlopeň koženého pouzdra svého revolveru. Pak si uvědomila, co musel Chuck vidět už dřív: jsou proti lovcům bizonů sami. Cokoli se stane, nebudou pro to žádní svědci. Osamělá stanice si to, co se tu odehraje, ponechá, jako své tajemství. Při této myšlence Rachel přiložila prst ještě pevněji na spoušť její winchestrovky.

Hoard přikročil k pultu. Nalil si do sklenice whisky a podal ji Rachel. Ta nejevila známky toho, že by si ji chtěla vzít. Hoard ji tedy vypil sám. Pak sklenicí vztekle mrštil o zeď.

„Říkám ti, squaw, není daleko den, kdy si vezmeš každou whisky, kterou ti podám,“ zavrčel. Nešlo přeslechnout hrozbu v jeho hlase. „Jak je to s tebou, Adamsi? Do setmění je spousta času a whisky tu máme habaděj.“

Vzal z pultu láhev a hodil ji Chuckovi.

„Napij se! Může to být tvá poslední.“

+ + + + +

„Vzpomínáš si, Dale, na rok 1870, kdy Komanči umírali jako mouchy na černé neštovice?“ zeptal se Gus Hano. Jeho hlas prozrazoval, že je opilý. Zasmál se. „Tenkrát se dali bizoni lovit úplně bez problémů, protože ve všech indiánských táborech mezi Kansasem a Texasem zněly žalozpěvy.“

„A velký hladomor v zimě před dvěma lety je zeslabil znovu,“ podotkl Hoard, jenž se opíral o pult. „Ale mezitím se zase vzchopili a jsou zatraceně nebezpeční. Je na čase, aby armáda Komanče zlikvidovala nebo nahnala do rezervací, abychom mohli odvézt ještě pár tuctů povozů bizoních kůží do Griffinu, než poslední bizoní stáda zmizí z prérie.“

Hano se natáhl po láhvi. Byla už čtvrtá, kterou oba muži otevřeli. Viděl, že je prázdná, a odhodil ji pryč.

„Bizoni byli vždycky a budou vždycky,“ zamumlal.

Jeho jasnozřivější kumpán však zavrtěl hlavou: „Za několik let už budou na prérii jenom jejich vybělené kosti. Už nebudou žádní bizoni ani jejich lovci. Ale než to dojde tak daleko, tak bych na nich chtěl vydělat spoustu peněz.“

Mezitím se venku setmělo. Rozsvítili dvě petrolejové lampy. Jedna stála na pultě, druhá visela na háku nade dveřmi.

Rachel pohlédla na Chucka, který se zkoumal skrze úzké okno noční krajinu.

„Co chceš dělat se všemi těmi penězi?“ zeptal se Hano.

„Odjedu na jih a koupím si tam někde na březích Mississippi hernu,“ odpověděl Hoard.

Jeho pohled ulpěl na Rachel. Vypil toho hodně, ale ne dost na to, aby nepocítil chtíč. Bylo mu vidět na očích, že ztratil trpělivost.

„Proč se nenapiješ, Adamsi?“ zeptal se. „Whisky přece není špatná věc.

„Ne, díky,“ řekl Chuck. „Považuju za lepší, když jeden z nás zůstane střízlivý. Možná se někde kolem potulují Komančové.“

„Odmítnout pozvání na skleničku, to je jeden z nejdrzejších způsobů urážky.“

Adams se ohlédl. Chvíli váhal, aby potom přikývl. Když procházel kolem Rachel, zamumlal tak tiše, že to mohla slyšet jen ona: „Buď připravená. Až ti dám znamení, utíkej ke koním a nestarej se o to, co se tu děje!“

Pochopila, že i on chce konečné rozhodnutí.

Hoard postavil skleničku před sebe, vytrhl Hanovi z ruky láhev, kterou jeho druh vzal z poličky, a nalil sklenici až po okraj.

„Napijte se! „zvolal.

Adams se chopil skleničky, ale napil se jen hlt.

„Je vidět, že nejste lovec bizonů,“ řekl Hoard. „Takto se napít je urážka pro někoho, kdo vás pozve. Když pije chlap, tak dno sklenice musí být tak suché, jak bizoní kůže po šesti dnech na slunci. Musíme mít stejné podmínky a já jsem před vámi o půldruhé láhve vpředu.“

Chuckovi klesla ruka se skleničkou. „Jak to míníte?“ zeptal se.

Rachel viděla, že Hoardovy ruce se blíží ke slonovinovým pažbám jeho koltů.

„Musíme si vyjasnit jednu věc, která je mezi námi, Adamsi,“ prohodil Hoard. „A myslím, že teď je ta nejvhodnější příležitost.“

Chuck držel v ruce sklenku. Aby mohl sáhnout po koltu, musel by ji nejdřív pustit. Hoard měl naproti tomu ruce s roztaženými prsty na pouzdrech svých koltů. Stačí proto tasit dřív než Chuck, o tom nebylo pochyb.

Takovouto past tedy nastražil na svého soka. Nyní se na něj ďábelsky usmíval a čekal na to, až Adams sáhne po zbrani. Všechny karty měl v rukou. Teď konečně přišel souboj, po kterém tak dlouho toužil a který se mu tak dlouho vyhýbal.

Rachel se neodvážila namířit svou winchestrovku na Hoardova záda. Každý pohyb by mohl způsobit hluk a ten by mohl přimět Dalea Hoarda k tomu, aby tasil, jakmile by vytušil, co se za ním děje.

Téměř minutu bylo v místnosti mrtvolné ticho.

Pak Chuck řekl: „Rozumím. Budu asi muset tu sklínku dopít.“

Zvedl ji, jakoby si ji chtěl přiložit ke rtům. Jenže namísto toho ji vychrstl Daleu Hoardovi do obličeje.

Bizonobijec sebou trhl a vykřikl. Levou rukou si sáhl na oči, v nichž mu pálila laciná whisky. Pravou tasil kolt.

Ve stejném okamžiku Chuck shodil petrolejovou lampu ze stolu. Rozbila se a v místnosti tak nastala tma. Hoard naslepo vystřelil směrem, kde se domníval, že je Adams. Jenže ten tam již nebyl.

„Utíkej!“ vykřikl Chuck na Rachel. Vyskočila a spolu vyběhli ze dveří. Hano na ně dvakrát vystřelil, ale obě kulky je naštěstí minuly. Lovec bizonů toho zkrátka vypil příliš.

Než vyběhli, stačil Chuck strhnout z háku nade dveřmi i druhou petrolejku a hodil ji dovnitř. Cylindr se se zařinčením rozbil. Rozlitý petrolej okamžitě chytl a místnost se ocitla v plamenech.

Rachel běžela za Chuckem k ohradě. Chuck otevřel branku. Naštěstí stáli koně nedaleko. Odvázali uzdy od sloupků a vyšvihli se do sedel.

Chuck vyrazil z ohrady těsně za ní. Za jízdy pálil z koltu po temných postavách, které vybíhaly z hořící stanice.

Oba lovci bizonů se kryli a Chuck s Rachel tak mohli prchat do noci. Na cestu jim Hoard s Hanem samozřejmě poslali několik kulek. Ty jim však neublížily a po chvíli ani ublížit nemohly, protože se dostali mimo jejich dostřel.

„Kam jedeme?“ zeptala se Rachel za jízdy.

„Na východ - do Fort Griffin,“ odpověděl Chuck a ukázal na starou dostavníkovou cestu.

Ujeli asi míli, když Rachel zaslechla zvuk, který jí nahnal hrůzu. Cosi nad nimi prosvištělo a pak se zarylo pět yardů od nich do sluncem spálené země.

„To byla sharpska,“ podotkl Chuck. Jako potvrzení jeho domněnky se ozval tupý výstřel. „Hoard musí mít oči jak ostříž, když při měsíčním světle může takto mířit. Měli bychom…“

Další hvízdnutí ho uťalo uprostřed věty. Velkorážní kulka přeletěla nad nimi a zaryla se do písku dvacet yardů od nich.

Pobodli koně do slabin a vyrazili dál. Teprve, až se ocitli za jednou výšinou, která se rozkládala mezi nimi a dostavníkovou stanicí, mohli zvolnit. Teď už na ně střílet nemohli. Nechali jet koně dál krokem, měli toho za celý den dost. Žádný další výstřel už nezazněl.

„Nebudou nás pronásledovat?“ zeptala se Rachel, jež se pořád nedůvěřivě ohlížela.

„Nevím,“ odpověděl Chuck. „Ale doženou nás těžko, protože jejich koně, stejně tak jako naše, jsou na konci svých sil.“

Rachel držela prst v lučíku spouště své winchestrovky. Byla připravena na to, že každou chvíli se objeví Komančové. Nic se však nestalo. Teprve až ujeli dalších pět nebo šest mil, a zastavili na jednom kopci, spatřili v dáli za sebou ohnivou záři.

„Co se tam děje?“ ptala se Rachel.

Chuck prohodil: „Hoard a Hano spálili budovy stanice. Jejich chuť ničit se vybila alespoň tak.“

Po chvíli se zablesklo a o něco později to zadunělo. Pak se záře opět zmenšila. Chuck si posedl.

„To byl Lamontův povoz,“ zamumlal. „Vyletěl do vzduchu i s nákladem, měl tam opakovačky, munici, střelný prach a whisky. Nic z toho teď už nepadne do rukou Komančů a to je dobře. Možná tím Hoard s Hanem zachránili životy stovky lidí v Texasu.“

+ + + + +

Sjeli z dostavníkové cesty a vydali se na sever pustinou, protože se báli, že poblíž silnice by mohli narazit na Komanče. Půda byla ztvrdlá, plná ostrého kamení. Jeli jen velmi pomalu. Němými svědky jejich putování byli kaktusy cholla.

Cholla je vysoký jak člověk a má ramena velikosti ruky, jež mohou svými trny způsobit bolestivá zranění. Ramena se lehce ulomí a takto se vlastně kaktus rozmnožuje. V Texasu se mu proto říká Skákač cholla, protože se věří, že ramena skáčou na okolo procházející lidi a zvířata. Jinak však stojí za to je vidět v květu, přes den jejich žluté květy září do daleka.

Projíždět však mezi nimi a navíc v noci činí z každého kroku ruletu. Ostny se zabodávají do postroje a boků koní a zůstávají koním v nohou, ba dokonce i v sedle. Nikdo si před nimi nemůže být jistý. A když se jednou zabodnou do masa, nejdou vytáhnout, jakoby měly zpětné háčky. Vyňat je proto znamená pro koně a jezdce děsivé utrpení.

V noci se poušť a její přilehlé oblasti zcela změnily. Nic nevypadalo tak, jako přes den. Uvnitř určitého kruhu připadají pozorovateli všechny věci bližší. Za tímto kruhem se však všechno rozplývá v namodralé mlze měsíčního svitu, jež rozostřuje obrysy všech předmětů.

Krajina tak má fantaskní ráz. Není divu, pomyslela si Rachel, že Komančové, kteří tu žijí, věří v duchy a démony.

„Myslím, že jestli brzy nezastavíme, tak ještě před východem slunce se naši koně zhroutí,“ řekla Rachel Chuckovi.

„Někde severně odsud musí téct Brazos,“ podotkl Chuck. „Tam bude dost vody pro nás i pro koně. Ale tím se zvyšuje i pravděpodobnost, že narazíme na Komanče.“

„Koně do Fort Griffin nevydrží,“ opětovala.

Chuck se otočil v sedle. „Někde tady musí být Lobo, opuštěné město, o kterém mluvil Bunyon. Snad tam najdeme studnu, ve které bude voda. Už jsme příliš blízko Griffinu na to, abychom riskovali život tím, že bysme jeli k Brazosu. Jestli pojedeme podél dostavníkové silnice, tak jsme zítra při západu slunce v pevnosti. Do té doby nám v poušti bude hrozit minimální nebezpečí.“

Rachel si nebyla jistá, jestli má pravdu. Komančové znali v poušti každý kámen - a každý pramen vody. Tedy i ten v Lobu, jestli tam vůbec byla voda. Možná, že se ve strachu z armády, která pročesávala západní Texas, budou vyhýbat řekám a budou se uchylovat k malým, skrytým pramenům vody. A to by znamenalo, že by mohli přijet i do města duchů, o kterém mluvil Chuck.

Od toho záměru by je snad mohl odvrátit strach z duchů. Jenže Kobay se nebál ani duší zabitých nepřátel ani démonů, kteří podle Komančů lačnili po lidské krvi. Kobay byl posedlý přáním získat Rachel zpátky. Pronásledoval by ji klidně i do pekel.

Přejeli jeden kopec a pak pod sebou spatřili Lobo: shluk polorozpadlých ruin cihlových domů kolem dostavníkové silnice, která zde zatáčela na sever. Prázdná okna a chybějící dveře připomínaly oka nějakého nehybného netvora. Dominantou města byla kostelní věž ve španělském misijním stylu. Ve zvonici ještě stále visel jeden malý zvon.

Rachel a Chuck se vydali z kopce dolů. Jejich koně měli skoro vodorovně natáhnuté krky, což je u koní vždycky znamením naprostého vyčerpání. Dusot jejich kopyt se odrážel od stěn města.

Na jednom prostranství nalezli studnu. Chuck seskočil ze sedla. Rumpál byl ještě v pořádku, takže mohl bez problémů vytáhnout vědro plné vody.

„O.K.,“ podotkl, poté co ochutnal vodu. „Ta studna není znečištěná. Měli bychom se nejdřív napít sami a naplnit si láhve, než necháme napojit koně.“

Rachel sesedla, dala Chuckovi svou winchestrovku a nabrala si z vědra do dlaní vodu. Poté, co uhasila svou žízeň a naplnila plechové bandasky pokryté kůží, nechala napojit koně.

„Tady žijí jenom supi a chřestýši,“ zamumlal Chuck. „Ale jednu dvě hodiny bychom tady mohli být v bezpečí. Koně si odpočinou a pak můžeme pokračovat dál. Do té doby se utáboříme v kostele. Ještě jsou tam vrata a střecha drží.“

Vzal koně za uzdy a odvedl je do tmavého kostela.

+ + + + +

Vysoko položenými, úzkými okny kostela dovnitř pronikalo jen sporé světlo. V zadní části lodi vedly schody až do poloviny věže, kde se houpal konec lana od zvonu. Chuck s Rachel raději nerozdělávali oheň, aby se neprozradili. Stejně toho neměli moc k snědku, protože Chuckovy sedlové kapsy zůstaly na dostavníkové stanici. Měli jenom deky. Rachel se do jedné z nich zachumlala, protože noc byla chladná a škvírami dovnitř foukalo.

Seděli opřeni o zeď a Rachel si opírala hlavu o Chuckovo rameno. Objal ji, aby ji zahřál. Přitom se jí dotkla dřevěná pažba jeho koltu. Pohlédla na ni.

„Nosíš kolt jak pistolník,“ prohodila. „Dřív jsem potkala mnoho mužů, kteří měli kolty tak nízko u pasu jako ty. I můj otec a moji bratři nosili revolver. Jenže na první pohled na nich bylo vidět, že ho používají jen zřídka. U tebe je to jiné.“

Cítila, že Chuck váhá s odpovědí. Jako by celé jeho tělo v jakési obranné reakci ztuhlo. Trvalo dlouho, než promluvil.

„Dřív jsem se koltem živil,“ prohodil unaveně znějícím hlasem. „Byl jsem pistolníkem. Mužem, který si nechá platit za to, že bojuje za druhé. Pracoval jsem pro mnoho klientů, pro rančery, železniční společnosti, dokonce i pro šerify, kteří mi připnuli hvězdu svého pomocníka. Nakonec jsem se na takový život vykašlal, jenže už bylo příliš pozdě.“

Odmlčel se. Rachel se neodvážila něco říct. Čekala na to, až bude mluvit dál. Cítila, že vůbec poprvé je schopen hovořit o zlých věcech, které ho tíží. Jenže jediné nesprávné slovo mohlo tuto ochotu zničit.

„Měl jsem kousek země a ženu, kterou jsem miloval. Asi jsem ji nechával příliš dlouho samotnou,“ hořce dodal. „Chtěl jsem rychle vydělat hodně peněz, abychom si mohli přikoupit další půdu a abych mohl chovat dobytek. Proto jsem vzal ten pistolnický džob u jedné velké texaské železniční společnosti. Myra - to bylo její jméno - už tu samotu nedokázala snést. A pak přišel jeden muž - profesionální hráč - který se do ní zbláznil. Jmenoval se Clint Burgess a jak jsem později slyšel od mých přátel, nasliboval jí hory doly. Tak si ji dokázal získat. Nakonec mě opustila, aby s ním odjela na východ. Zapomněla, že mi slíbila věrnost. Pravda, asi jsem na tom nesl vinu i sám. Mladé ženy, obzvlášť tak pěkné, jako byla Myra, nedokáží snášet samotu. Několik dnů před mým návratem nastoupila s Burgessem do jednoho dostavníku, který ji měl odvézt do míst, o kterých vždycky snila - do velkého města na východě. Dostavník tam však nikdy nedojel. Přepadli ho Komančové. Jen jediný z cestujících se dokázal zachránit: Burgess. Zbaběle tam Myru nechal. Ani se nepokusil ji bránit. Vyšvihl se na svého koně, který byl uvázaný za dostavníkem, a ujel. Ostatní muže z dostavníku Komančové odkrouhli. Myra padla do zajetí. Když jsem o tom uslyšel, vydal jsem se ji hledat. Celý rok jsem jezdil křížem krážem po Texasu a snažil se vypátrat tu komančskou bandu, která zajala Myru.

Nakonec jsem se dozvěděl, že jeden kmen, v jehož rukou se nacházelo mnoho bílých žen, táboří na Blanco Creeku. Zrovna jsem se nacházel ve Fort Elliot, kde armáda připravovala zimní tažení proti Komančům. Nechal jsem se najmout jako zvěd a doprovázel jsem desátý barevný pluk kavalerie. Jednoho dne jsme narazili na vesnici na Blanco Creeku. Zaútočili jsme na ni. Došlo ke krvavé řeži, kdy padlo pětadvacet Komančů a pět vojáků a ještě více mužů utrpělo zranění. Od zajatých indiánů jsem se po boji dozvěděl podrobnosti o Myřině osudu. Pokusila se utéct, ale byla přitom zastřelena. V jednom stanu jsem pak našel její skalp na ratišti jednoho oštěpu. Byl k němu přivázaný pestrým páskem, který jsem jí dal. To byl nejhorší den mého života.“

„A co ten muž, který ti ji vzal?“ zeptala se Rachel.

„Žije,“ odpověděl Chuck. Jeho hlas zněl náhle tak, jak to ještě nikdy neslyšela. Pochopila, jakou musí Chuck k Burgessovi cítit nenávist.

„Žije,“ opakoval Chuck. „Před nějakým časem jsem zaslechl, že se objevil v Lubbocku. Pro profesionálního karbaníka je v Texasu spousta míst, kde najde živobytí.: Fort Worth, Dallas, Houston, Beaumont, Fort Griffin, Laredo, Lubbock. Objevují se vždycky na stejných místech, tam, kde mohou snadno přijít k penězům. Osedlal jsem koně a vydal se do Lubbocku, abych se s Burgessem vyrovnal. Nějak se ale o mně musel doslechnout, protože odjel z města a zamířil do Fort Griffin. Pronásledoval jsem ho a dostal se mezi Komanče.“

„A to tě nic neodvrátí od rozhodnutí si to s ním vyřídit na kolty?“ zeptala se Rachel.

„Ne. Nejdřív mi těmi svými báchorkami odloudil Myru a pak ji nechal v rukou Komančů. Za to bych zabil každého, i kdyby to byl můj bratr.“

„Musel jsi svou ženu hodně milovat. Ale proč jsi ji nechával samotnou?“

„Chtěl jsem jí nabídnout hezký život. Na to jsem potřeboval peníze. A existoval pouze jediný způsob, jak si je rychle vydělat.“

„Možná jí víc záleželo na tobě než na penězích. Možná by Myra byla spokojená, kdybys byl s ní a mohl jí dokázat svou lásku.“

„Máš pravdu. Teď, když už je pozdě, vím, že jsem ji nikdy neměl nechat samotnou. Ale nikdo neměl právo na ni vztáhnout ruku.“

„Máš ještě ty pozemky? Tvrdá práce může člověka přivést na jiné myšlenky.“

„Ne,“ řekl Chuck, „já už se nesmím vrátit na místo, kde jsme s Myrou…“ Odmlčel se, aby pak změněným hlasem dodal: „Nesnesl bych vzpomínky na minulost. Až se vyrovnám s Burgessem, tak někde začnu znovu.“

Rachel zvedla hlavu a pohlédla mu do očí.

„Já mám kousek země, kde žila moje rodina,“ váhavě poznamenala. Zdálo se, že se bojí odmítnutí.

„Teď nemůžu myslet na budoucnost,“ odvětil Chuck. „Ani nevím, jestli budu naživu, až tohle všechno skončí.“

„Čekala bych na tebe, kdybych věděla, že potom zůstaneme spolu,“ řekla Rachel, která už nedokázala skrývat své city. „Myra by to asi nikdy muži neslíbila. Asi si teď myslíš, že jsem jenom bílá komančská squaw nebo něco ještě horšího. Ale mohl bys pro mě znamenat hrozně moc, kdybys chtěl. A já chci, abys to věděl.“

Viděla, jak ho tato slova šokovala.

„Nemůžu ti nic slíbit,“ odpověděl, „protože nevím, jestli bych to mohl dodržet. Ale jestli budu po souboji s Burgessem naživu…“

Rachel mu přiložila prst na rty.

„Žádný slib po tobě nepožaduju,“ zašeptala. „Všechno, co jsem chtěla vědět, jsi mi řekl.“

Zmocnil se jí pocit štěstí, jako by se jí do celého těla rozlila vlna tepla. Už nebyla sama. Znovu mohla milovat a být milována.

„Miluju tě,“ špitla. Pak zabořila obličej do jeho prsou, objala jej a přitiskla se k němu. Byla šťastná, že mu mohla být tak blízko, že se ho mohla dotýkat, pevně ho držet, zahřívat ho.

„Já tě také miluju,“ odpověděl Chuck. „Ale nezapomeň, že jsem ti nic neslíbil. Nejsem pánem svých rozhodnutí, dokud nezúčtuju z Clintem Burgessem.“

„Dokázal bys zapomenout na svou pomstu, kdybych tě o to poprosila?“ zeptala se, i když věděla, jak bude znít odpověď.

„Ne.“

A ta odpověď zněla ještě jednoznačněji, tvrději a odhodlaněji než si myslela. K tomu nebylo co dodat.

„Přesto na tebe budu čekat,“ prohodila. „Pořád. Dokud budu žít, nebudu patřit nikomu jinému.“

Chuck Adams ji pohladil po rameni. „Myslíš, že na těch pozemcích, kde žila tvoje rodina, by se dal chovat dobytek?“

„Zrovna jsme s tím začínali, když nás přepadli Komančové. Je to dobrá zem a člověk, který rozumí chovu dobytka, by na ní mohl zbohatnout. Můj otec říkal, že ty pozemky jsou dost velké na to, aby se na nich mohlo pást deset tisíc kusů dobytka.“

„Rozuměl tomu?“

„Ano, koním a dobytku rozuměl výborně. Lidem už tolik ne. Přesto jsem ho měla ráda. Moje matka zemřela brzy. Otec se musel o mne a o mé bratry starat sám. Někdy byl až příliš tvrdý. Ale byl to čestný, statečný muž, který po celý život tvrdě pracoval. Když přišla moje rodina do Texasu, zdálo se, že tím pro nás začal nový život. Jenže pak všechny naše sny, přání a naděje zničila jedna banda komančských zabijáků.“

„Brzy už v Texasu žádné komančské hordy řádit nebudou,“ řekl. „Armáda indiány přinutí přestěhovat se do rezervací na severu. Pak tu budou všichni lidé žít v klidu a pokoji.“

„Doufám, že se nemýlíš.“

+ + + + +

Uprostřed noci se Rachel probudila. Přemožena únavou musela spát mnoho hodin. Podle osvětlených míst na stěně, jež ozařovaly měsíční paprsky pronikající přes škvíry v oknech, odhadovala, že měsíc stojí nízko a že svítání není daleko.

Rachel si vzpomněla, že s Chuckem nechtěli v Lobu zůstat dlouho. Jenže uplynulo již mnoho hodin. Pohlédla na koně, kteří neklidně popocházeli v zadní části ruin. Možná k nim vítr přihnal pach kojotů.

Chuck spal přikryt dekou. Rachel nevěděla, co ji vzbudilo. Bylo to tušení nebezpečí? Klekla si a naslouchala. Zvenčí tam žádný zvuk nepronikal. Přesto byla zneklidnělá. Odhodila přikrývku a neslyšně se oblékla, aby pak sáhla po winchestrovce, jež se opírala o cihlovou zeď.

Po schodech vystoupala do zvonice a rozhlédla se po měsícem ozářeném městě duchů.

Ruiny působily klidným, opuštěným dojmem. Po nějaké době opět slezla dolů. Chuck stále spal. Dotkla se jeho ruky a jejich prsty se zaklesly do sebe. Rachel se bezděky usmála.

V následujícím momentě indiánský kůň, na kterém přijela do Loba, zvedl hlavu a zafrkal. Rachel vyskočila s winchestrovkou v rukou. Venku něco chodilo.

Rachel šla ke dveřím, vysunula závoru a pootevřela dveře, aby mohla vyhlédnout ven. Zrezivělé panty zavrzaly. Rachel vkročila na práh. Všechno vypadalo tak, jako předtím. Přesto neměla dobrý pocit.

Pomalu kráčela podél kostela. Její mokasíny nezpůsobovaly žádný hluk. Na rohu se zastavila, rozhlédla se a chtěla se obrátit, když uslyšela vzdálený zvuk připomínající náraz podkovy do kamene.

Pozorně si prohlížela potemnělé ruiny, až její sokolí zrak odhalil obrysy dvou koní, kteří byli přivázaní u jedné zdi. Stáli tam ve stínu, takže nebylo lehké je spatřit. Ale ona to dokázala. Rachel udělala dva, tři kroky směrem k nim a pak je poznala. Byli to koně Dalea Hoarda a Guse Hana.

Zmocnilo se jí zděšení. Přeslechla šramot za zády a když se chtěla otočit, protože náhle vycítila přítomnost člověka, bylo už pozdě.

Někdo ji chytil zezadu za krk a zacpal jí ústa. Zároveň ucítila na spánku chladnou ocel - revolver. Uslyšela cvaknutí úderníku.

„Jenom klid, squaw,“ řekl Dale Hoard, „a nic se ti nestane. Chci tě živou. Pusť tu winchestrovku!“

Poslechla ho. Hoard ji s sebou táhl podél stěn kostela, sám šel pozpátku. Nepustil ji, pouze jí sundal ruku z úst.

„Kde je Adams?“ zeptal se.

Rachel mlčela. Nezradila by Chucka, i kdyby jí to mělo stát život.

Vedle ní se mihl stín. Gus Hano. V ruce držel nůž a významně si s ním pohazoval.

„Mám ji přinutit mluvit, Dale?“ zeptal se.

„Jen když to nepůjde jinak,“ odpověděl Hoard. Pak řekl Rachel: „To sis opravdu myslela, že bychom tě jen tak nechali běžet? Patříš mně! Od prvního okamžiku, co jsem tě viděl, jsem tě chtěl. Dobře mě poslouchej: Gus se tě ani nedotkne, když nám prozradíš, kde je Adams. Najdeme si ho i sami, ale ty si ušetříš nepříjemnosti, když nám to řekneš.“

Rachel zavrtěla hlavou, ačkoli se třásla strachy. Čepel Hanova nože od ní nebyla vzdálená víc než na šířku dlaně. Ale ještě víc na ni šla hrůza z Hanových očí. Rachel si dokázala představit, co by s ní udělal, kdyby tam teď nebyl Hoard.

Jeho chtíč jí zachránil život. Aspoň na nějakou dobu.

„Vždycky jsem chtěl mít blonďatý skalp, abych si z něho mohl udělat váček na tabák,“ prohodil šedivý lovec bizonů. „Zatím mi ještě žádná světlovlasá komančská squaw nevběhla před kolt.“

Dotkl se Rachelina čela špičkou nože a přejel jí s ní až po vlasy.

„Už jsem jednou squaw skalpoval,“ zamumlal. „Měla černé vlasy, které smrděly kouřem, bizoními kůžemi a žluklým tukem. Tabák pak tím načichl. Světlé vlasy, které voní po divoké šalvěji, hm, ty by se pro ten účel hodily líp.“

V tom okamžiku se z brány kostela ozval nějaký zvuk. Rachel se ohlédla a uviděla, že to je Chuck, který vystoupil z ruin na světlo. Rozhlížel se. Viditelně ji hledal. Zároveň si koutkem oka všimla, že Hano pustil nůž a sahal po starém armádním koltu po svém pravém boku. Vytáhl zbraň z pouzdra, natáhl úderník a namířil na muže u brány.

„Pozor, Chucku!“ vykřikla Rachel. Chtěla se vytrhnout Hoardovi a udeřit Hana do ruky. Ve stejném okamžiku, kdy se Chuck obrátil a sáhl po koltu, třeskl výstřel. Ruinami města se ozvala jeho ozvěna.

Chuck se otočil a padl na břicho. Ani nestačil vytáhnout kolt.

Zatímco Rachel zděšena zanechala odporu a zůstala tak v Hoardových rukou, rozplynul se dým z Hanova výstřelu. Gus Hano se vydal k Chuckovi ležícímu v prachu, kopl do něj a obrátil se na Hoarda.

„Dostal jsem ho,“ zvolal.

„To je dobře, Gusi,“ odpověděl Hoard posměšným tónem. „Teď už se na tebe můžu konečně vykašlat, protože ta squaw patří mně.“

Udeřil Rachel do zad, takže spadla na zem. Přitom vytáhl svůj levý kolt. Pravý už držel v ruce. Z obou hlavní vyšlehly plameny.

Gus Hano ztuhl překvapením, úžasem, ale také proto, že jej zasáhly dvě kulky. Sklonil se a přitiskl si levou ruku na prsa. Marně se snažil zvednout kolt. Už k tomu neměl dost sil. Padl na kolena a poté se sesunul do prachu.

Dale Hoard přikročil k Rachel. Pobledlá comanchera vyskočila a ustoupila před ním. Pak se obrátila a dala se na útěk. Hoard zastrčil oba postříbřené kolty do pouzder a vydal se za ní.

+ + + + +

Rachel se přikrčila ve stínu jedné ruiny a naslouchala. Zvuk Hoardových kroků umlkl. Zřejmě se zastavil, aby naslouchal. Musel být někde blízko. Neslyšně chvátala dál a dávala si přitom pozor, aby nezakopla.

Při tom zběsilém útěku ji ovládala jediná myšlenka: Chuck Adams je mrtvý. Kdyby měla s sebou svou winchestrovku, mohla se Hoardovi postavit. Mohla si na něj počkat a odstřelit ho jak vzteklého psa, kterým také byl. Spoluzavinil Chuckovu smrt. Jenže ta puška ležela někde u kostela. A aby se tam dostala, musela kolem Hoarda.

Náhle se jí zdálo, že uslyšela cinkání ostruh. Rozběhla se přikrčena kolem jedné zdi a vklouzla do jedněch dveří. Rázem se ocitla v cihlovém domku, jehož zadní stěna byla částečně rozbořená. Tudy mohla prchat dál. Rachel na svém útěku běžela v jakémsi půlkruhu a nyní se díky tomu nacházela jen asi sto kroků od zadní stěny kostela. Kdyby se jí podařilo nepozorovaně oběhnout kostel a dostat se k winchestrovce, mohla mít vyhráno.

Zvedla hlavu přes okraj zdi a vyhlédla ven. Po lovci bizonů ani vidu ani slechu. Snad se vydal špatným směrem, pomyslela si Rachel. Pravda, spíš v to doufala. Její nadějí byla winchestrovka. Musí se k ní dostat.

Dorazila ke kostelní zdi a opatrně kráčela podél ní. U rohu se zastavila.

Rozbušilo se jí srdce. Myslela si, že už jenom tento zvuk ji prozradí. Přesto však zde panoval klid. Opatrně obešla roh. Winchestrovka ležela v prachu téměř na dosah ruky.

S tou zbraní Hoarda zabije, protože on a Gus Hano jí definitivně zničili život. Tři dny a tři noci doufala, že by to ještě mohlo dopadnout dobře. Byla šťastná, protože věřila, že je milována. Chuckova smrt znamenala konec. Pocítila hořkost jako nikdy předtím a zároveň se jí zmocnila zaslepující vztek.

Vykročila k winchestrovce. V okamžiku, kdy po ní natahovala ruku, však na ni šlápla noha ve vysoké holínce s ostruhami. Rachel zvedla hlavu.

Hleděla do tváře Dalea Hoarda.

„Říkal jsem si, že se budeš chtít vrátit sem a budeš hledat tu winchestrovku,“ prohodil. „Komančská squaw se nevzdává, dokud není mrtvá.“

Vykročil ze stínu zdi kostela, kde čekal. Obě ruce měl na slonovinových pažbách svých postříbřených revolverů. Škodolibě se usmíval.

„Vy vrazi, vy odporní vrazi!“ procedila mezi zuby.

„Adamse zastřelil Gus Hano. A já jsem zase oddělal jeho. Vlastně bys mi za to měla být vděčná. Nechtělo se mi o tebe dělit s tím starým opičákem. Patříš mně, jenom mně.“

„To se mýlíte, Hoarde,“ ozval se mužský hlas, jenž způsobil, že Dale Hoard ztuhl jak Lotova žena a také Rachel nemohla popadnout překvapením dech. „Teď vám už nic nebude patřit, protože na onen svět žádná zavazadla neberou.“

Chuck Adams!

Vystoupil ze stínu na plochu osvětlenou měsícem.

„Adamsi?“ hlesl Hoard. Neotočil se, jen pevně sevřel pažby svých revolverů. „Myslel jsem, že vás Gus Hano sejmul.“

„Gus měl špatnou mušku, asi moc pil,“ odpověděl klidně Chuck. „Jeho kulka mě trefila do přezky opasku a po ní sjela. Několik minut jsem byl po tom nárazu v bezvědomí. Proto mě Gus Hano považoval za mrtvého.“

„Jsem ochoten za tu squaw zaplatit jakoukoli cenu,“ řekl Hoard zkoumavým tónem, do kterého se však mísil i náznak nejistoty. „Zaplatím ve zlatě.“

„S ženami nekšeftuju,“ zněla Chuckova odpověď.

„Mám ještě něco jiného,“ řekl lovec bizonů, „čím můžu zaplatit - olovo.“

Bleskově se obrátil a vytáhl oba své kolty z pouzder.

Chuck tasil tak rychle, jako nikdy v životě. Vypadalo to, jako by mu armádní kolt sám skočil do ruky. Nato ihned vypálil.

Bizonobijec ztuhl, jako by pohlédl do tváře Medúzy. Postříbřené revolvery klesly. Ještě sice stačil zmáčknout spouště, ale kulky se jen zaryly do země.

Pak se skácel na zem. Ještě jednou zvedl hlavu a pohlédl na Rachel.

„Proklínám - tě, squaw!“ zašeptal chvějícím se hlasem. „Položil -bych ti k nohám celý svět.“

„Nechci ani peníze, ani život, který jste mi sliboval,“ odtušila. „Nepochopil jste to, protože jste to nechtěl pochopit.“

Dale Hoard se ještě jednou chtěl vzepnout k odpovědi, ale hlava mu klesla do prachu, zachvěl se a pak se rozhostilo ticho.

Chuck strčil kolt do pouzdra. Přikročil k Rachel a objal ji. Přitiskla se k němu a pevně jej držela, jako by se bála, že jí ho někdo vezme.

„Když jsem si myslela, že jsi mrtvý, bylo to, jako by mi někdo vzal smysl života,“ zašeptala a vzlykla.

„Jenom klid. Už je po všem,“ podotkl a zabořil obličej do jejích vlasů. „Ještě než vyjde slunce, budeme mít Lobo a všechno ostatní daleko za sebou. Brzy to pro tebe nebude nic jiného než zlý sen a jednoho dne na to zapomeneš úplně.“

„Osedlejme koně a hned odjeďme,“ prosila. „Už na tomto proklatém místě nechci být ani minutu.“

„Ano. Osedlej je ty. Já zatím pohřbím ty dva,“ a kývl na Hoarda s Hanem. „Jejich koně necháme běžet. Vyvolávalo by to zbytečné otázky, kdybychom přijeli do Fort Griffin se dvěma osedlanými prázdnými koni.“

Rachel pochopila, že Chuck má pravdu. Odstoupila od něj a vrátila se do kostela, kde osedlala oba koně.

Když byla hotová, vyvedla je ven a počkala, až přijde Chuck, který pohřbil oba mrtvé, odstrojil a odsedlal jejich koně a daroval jim svobodu. Jen Hoardovu winchestrovku si nechal. Strčil ji do svého sedlového pouzdra, vzal Rachel z ruky uzdu svého valacha a vyšvihl se do sedla.

„Do večera budeme ve Fort Griffin,“ prohodil. „Pak začne tvůj nový život.“

Rachel mlčela. Věděla, že na to, co se stalo, nikdy nezapomene. Byla však rozhodnuta se s tím nějak vyrovnat, prostě se naučit s tím žít.

Zašel měsíc. Na východě pás světla ohlašoval příchod nového dne. Rachel doufala, že to bude první den jejího nového života.

Bok po boku projížděli rozpadlými domy. A s každou ruinou, kterou nechávali za sebou, jako by Rachel za sebou nechávala kus minulosti.

Ještě se neodvážila myslet si, že to nejhorší je za ní. Hluboko v jejím nitru ještě stále sídlil strach.

„Jeďme rychleji!“ poprosila Chucka.

Napolo udiveně, napolo tázavě na ni pohlédl.

„Nesmíme příliš unavit koně,“ prohodil. „Do Fort Griffin je to ještě daleko.“

Rachel mlčela. Poznala, že je zbytečné mu vysvětlovat, jak se teď cítí, navíc když to byl jen jakýsi neurčitý, nepojmenovatelný strach.

+ + + + +

Jeli krokem dál, až se dostali do kopcovité krajiny plné divoce působících skalisek. Ztratit se zde vůbec nebyl problém. V tomto shluku skal, kopců, křovisek a naprosto bizarních stínů by slabší povahy mohly snadno přijít o rozvahu.

Naštěstí vyšlo slunce.

Jeho paprsky se prodíraly ranní mlhou, jež nakonec tento nerovný boj vzdala. Nalevo od Rachel se cosi kovově zalesklo. Obrátila se a pohlédla na výšinu, po jejímž úpatí právě jeli. O vteřinu později již věděla, proč ji po celou tu dobu pronásledoval tísnivý pocit nebezpečí.

Na kopci stál osamělý jezdec. Byl to Kobay. Paprsky ranního slunce se odrážely od jeho španělského pancíře. Helmu sundal a namísto ní si nasadil čelenku z orlích per. Pod sedlem měl červenou přikrývku, jež také patřila k brnění. Namísto ní měl kolem boků revolverový opasek se dvěma kolty. V levé ruce svíral šestirannou henryovku.

„Chucku!“ vykřikla Rachel. Adams pohlédl tam, kam ona, a okamžitě sáhl po winchestrovce v sedlovém pouzdře. Než ji však stačil vytáhnout, otočil Komanč svého koně a zmizel za obzorem.

„Musí nás sledovat od boje u sirné řeky,“ řekl Chuck a zasouval winchestrovku zpátky do sedlového pouzdra. „Viditelně tě chce získat zpět za každou cenu. A já už jsem si myslel, že to vzdal.“

„I já jsem v to doufala,“ odvětila Rachel. „Ale měla jsem to vědět. Kobay se nikdy nevzdává.“

„Možná na nás zaútočí někde ze zálohy,“ mínil Chuck. „Tenhle nepřehledný terén je pro to ideální. Může se schovat do nějakého křoví nebo za skálu. Rovina je vzdálená minimálně deset mil. Rachel, teď už nepojedeš vedle mne, ale za mnou. Udržuj odstup dvacet, pětadvacet yardů a nestarej se o mě, když padneme do nějaké léčky. Pokus se zachránit, bez ohledu na mě.“

„U Kwahadiů existují jistá pravidla boje,“ řekla Rachel. „Jsou to hrozná pravidla. Ale dávají muži možnost udržet si svou čest. Kobay nebude váhat ani okamžik, aby tě mohl zabít. Ale rozhodně to neudělá ze zálohy.“ Dál jela skutečně za Chuckem, ale ne v onom odstupu, nýbrž mnohem blíž. Teď, když oba věděli o nebezpečí, které jim hrozí, by považovala za zradu, kdyby měla jet od něj dál, než bylo nutné. Prst měla přiložený na spoušti winchestrovky. Adams držel uzdu svého koně levou rukou, pravou držel na dřevěné pažbě svého koltu.

Rachel už si myslela, že komančské nebezpečí je pryč. Ale nebylo.

Pohled na Kobaye jí ukázal, že nebude v bezpečí, dokud se nedostane do Fort Griffin.

Pro Kobaye bylo velmi důležité, jestli se mu podaří ji znovu dostat do své moci. Vzal si ji totiž jako svou squaw proti vůli svého lidu. Kdyby mu utekla k bílým, jeho kmen by jím pohrdal. Okolnost, že si připnul revolverový opasek, svědčila o tom, že je rozhodnut vést boj na život a na smrt. Jestli si chtěl udržet své postavení u Komančů, musel si přivést zpátky svou ženu a také musel zabít muže, který se opovážil na ni sáhnout.

Vzduch nad prérií se začal zahřívat. Náhle nebylo po nočním chladu ani stopy. Rachel se obezřetně rozhlížela, ale nikde si nevšimla ničeho podezřelého. Kobay se někde skrýval a čekal na vhodný okamžik, aby mohl zaútočit na bílého muže a poslat ho do říše nicoty.

Napjaté ticho tohoto jitra přerušoval pouze klapot kopyt a odfrkávání koní. Dlouhou dobu mezi nimi nepadlo ani slovo.

Pak Rachel spatřila na obloze kroužit supy. Na temeni jednoho hřebene uviděli strašlivou scénu. Na nejsilnější větvi jednoho stromu zde visely hlavou dolů zbytky člověka. Na jeho těle hodovali mrchožrouti, kteří jej znetvořili k nepoznání. Popel pod ním ukazoval na to, že byl mučen ohněm. Ten muž zemřel hroznou smrtí takovou, jakou mohli vymyslet jedině Komanči.

Znechucená Rachel odvrátila pohled. Chuck přijel až ke stromu. Supi vztekle odletěli. Ale ne moc daleko.

Podle stop, které Chuck nalezl, zde došlo k nelítostnému boji -pravděpodobně mezi mrtvým a Komanči. Země byla rozrytá kopyty koní a na mnohých místech byla prosáklá krví. Válely se zde prázdné nábojnice. Do stromu, za nímž se muž zřejmě kryl, bylo zabodnuto půl tuctu opeřených šípů.

„Ten muž bojoval do poslední patrony,“ řekl Chuck, poté co se vrátil k Rachel. „Podle stop musel zabít tři nebo čtyři Komanče, než ho dostali. Rád bych věděl, co tu dělal. Pohřbil bych ho, ale nemůžeme ztrácet čas. Musíme odtud co nejrychleji pryč.“

Rachel byla ráda, že hned jeli dál. Sjela za Chuckem ze svahu, načež se vydali roklinou mezi dvěma nedalekými kopci. Konečně ty hrozné skřeky supů, jež se znovu vrhli na svou oběť, odezněly.

„Ten mrtvý na tom stromě určitě visí už několik drií, jinak by nevypadal tak hrozně,“ řekl Chuck. „Komančové vzali jeho koně, pušku a vlastně úplně všecko. Nenechali tu nic, podle čeho bychom mohli poznat, o koho jde. Dokonce mu ukradli i holínky. Ty teď nosí nějaký zatracený indián.“

„Možná to byl nějaký lovec bizonů,“ zamumlala Rachel.

„Lovec bizonů bez vozu, stahovačů a mezků? Ne, to spíš někdo, kdo jel do Fort Griffin nebo odtud,“ opáčil Chuck.

Opět zavládlo mlčení. Rachel se držela těsně za Chuckem, aby mu v případě potřeby kryla záda, S každou mílí byla stále nervóznější. Věděla, že pokud Kobay zaútočí, udělá to dřív, než vyjedou na rovinu. V posledních hodinách po něm nebylo ani památky. Přesto si byla jistá, že je sleduje, kryt hřebeny na severu nebo na jihu.

S rostoucí teplotou jejich koně stále více skláněli hlavy. Měli tmavé boky od potu. Nakonec dorazili ke studánce s bahnitými břehy. Sesedli a nechali napojit koně.

Chuck podal Rachel svou polní bandasku. Rachel odložila winchestrovku a napila se. Pak mu láhev vrátila a lehla si do stínu jednoho křoviska.

„Myslíš, že nás ten Komanč pořád pronásleduje?“ zeptal se Chuck.

„Ano.“

„Od svítání jsem ho neviděl.“

„Přesto je tu. Asi nás pozoruje i teď.“

Když to Rachel řekla, sáhl Chuck na pažbu svého koltu. Rozhlédl se, napil se a pověsil láhev na hrušku sedla.

„Je ten indián sám?“

„Kdyby nebyl, tak by nás už dávno napadli,“ odpověděla Rachel. „Vypadá to, že ho jeho Bizoní štíty opustili. Buďto proto, že jim Hoard zabil šamana, nebo proto, že jsou neustálým válčením unavení a připojili se k náčelníkům, kteří jsou ochotní jít do rezervací. Komanči utrpěli za poslední roky tak zdrcující porážky, že nejsou schopni se znovu armádě postavit. Jednoho dne, a bude to brzy, to vzdají. Jenom Kobay bojuje, dokud žije.“

„Myslíš, že to byla jeho horda, kdo zabil toho muže, co jsme viděli viset na stromě?“ zeptal se Chuck.

Rachel si podle tónu jeho hlasu všimla, že nad něčím velmi přemýšlí. Vypadalo to, že to souvisí s tím mrtvým, kterého našli.

„Ano, asi ano,“ odpověděla. „Muselo se to přihodit už před několika dny, jak jsi říkal. Mezitím zůstal v okolí jenom jediný Komanč. Kobay. Poté co obchodník se zbraněmi zahynul a jeho náklad vyletěl do vzduchu, nemají indiáni jediný důvod zůstávat v nebezpečné blízkosti Fort Griffin.“

Chuck Adams se rozhlédl.

„Chtěl bych, aby se konečně ukázal. Nic není horšího, než čekat na boj, o kterém člověk ví, že se mu nemůže vyhnout.“

„To je přesně indiánský styl, zaútočit, když je protivník nejistý nebo bezstarostný,“ odpověděla Rachel. „Nemyslela jsem si, že tě to čekání tak znervózní. Vždyť přece sám už tak dlouhou dobu hledáš toho muže, abys ho přiměl k souboji na kolty, ne?“

„Ano, ale…“

„Chceš ho hledat dál, když ho nenajdeš ve Fort Griffin? Pojedeš od města k městu hnaný nenávistí ke Clintu Burgessovi? Jestli ano, tak jaký je potom rozdíl mezi tebou a tím Komančem, který nás pronásleduje?“

„Víš, že jsem ti nic neslíbil,“ odvětil Chuck, bez toho, že by na ni jen pohlédl. „Řekl jsem ti přece, že nejsem volný, dokud bude Burgess žít.“

„Jsi si jistý, že ještě žije?“ zeptala se. Obrátil se na ni a jeho sveřepý výraz jí nahnal husí kůži.

„Co tím chceš říct?“

„Myslím, že ten mrtvý, co visel na stromě, je muž, kterého honíš přes celý Texas.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Ty sám jsi mi přece řekl, že Clint Burgess před tebou utíká z Lubbocku do Fort Griffin. Přitom musel projet územím ovládaným komančskými hordami.“

„Za poslední dny a týdny tu museli indiáni odkrouhnout desítky bělochů. Navíc toho mrtvého už nebylo možné poznat.“

„Ale ty sám věříš, že by to Burgess být mohl,“ řekla Rachel.

Chuck přivřel oči. Pokýval hlavou. „Nerozumím.“

„Ale rozumíš. Chci říct, že se za Clintem Burgessem honíš tak dlouho, až se ti to stalo smyslem života. Ze všeho, co se stalo, jsi obvinil jeho. Ne Myru, protože jsi ji miloval. Ani sebe, nebo aspoň ze začátku ne. Poté co jsi ztratil Myru, ti zůstala už jen nenávist vůči muži, který ti ji vzal. Vím, že tě napadlo, že ten mrtvý na stromě je Clint Burgess. Prozradil mi to tvůj pohled a tvůj hlas. Teď si nechceš přiznat, že tvůj hon je u konce. Bojíš se, že by tvůj život ztratil smysl. Už nemáš, koho bys pronásledoval. Jsi sám se svou minulostí a zlobou. To nesneseš a proto si nechceš přiznat, že ten mrtvý na stromě je Burgess, který při útěku padl do rukou Komančům. Chceš věřit, že je ještě naživu, aby tvůj život měl smysl.“

Chuck, nepřítomen duchem, odvětil: „Tak, jak ho zřídili ti supi, ho nikdo nemůže poznat.“

Rachel naplněná soucitem a lítostí, ale také vztekem, zavrtěla hlavou.

„Jiný muž,“ řekla, „ti vzal tvou ženu. Proto jsi ho chtěl přinutit k souboji na kolty. Jeho smrt měla vymazat fakt, že tě tvoje žena opustila. Myslíš si, že nemůžeš věřit žádné další ženě, dokud se nevyrovnáš s Clintem Burgessem. Jsi hluboko ve svém srdci raněný, a ta rána se nechce zahojit. Jenže nemůžeš všechny ženy hodnotit podle jedné. Já tě neopustím. Ani kvůli nějakému jinému muži, i kdyby mě to mělo stát život. Já nejsem Myra. Jsem Rachel, Rachel Kaneová, comanchera. A zůstanu s tebou navěky. Neměl bys pochybovat o mé věrnosti jenom proto, že tě nějaká jiná žena opustila. Zapomeň na svou nenávist!“

„Nepřestanu Burgesse hledat, dokud mi nebude stát před koltem,“ tvrdošíjně trval na svém Chuck. Jeho obličej byl bledý a zkřivený zlobou. „Ztratili jsme hodně času. Měli bychom jet dál.“ Sáhl po uzdě svého koně a vyšvihl se do sedla. Aniž by čekal na Rachel, pobodl jej do slabin a vyrazil.

V tom okamžiku se to stalo.

Jakoby nějakým kouzlem se před nimi náhle vynořil Komanč. Seděl na černém koni, jehož uzdu držel v levé ruce, v pravé měl henryovku.

Rachel vykřikla.

Chuck hned v okamžiku, kdy ho spatřil, sáhl po koltu. Jenže to už na něj Kobay střílel ze své pušky. Rachel uslyšela tupý náraz kulky.

Chuckovu koni se podlomila pravá přední noha a s hrozným ržáním připomínajícím lidské sténání, padl na pravý bok. Kulka ho musela usmrtit, neboť se po pádu vůbec nehýbal. Zavalil Chuckovi pravou nohu a vyrazil mu z ruky revolver, který přistál o kus dál do písku.

Kobay znovu nabil henryovku a s děsivým jekotem hnal koně na Chucka. Ten se marně pokoušel natáhnout pro kolt. Ležel asi o dlaň dál, než mohl dosáhnout. Winchestrovka byla zavalená pod koněm, stejně jako jeho pravá noha.

Komanč se hnal tryskem k němu. Vypálil za jízdy a kulka, jež se zaryla do písku před Chucka, který se marně natahoval po koltu, mu vrhla prach do očí. Kobay však opět nabil svou henryovku a vystřelil potřetí. Kulka Chucka jen těsně minula a zavrtala se do mršiny koně.

Konečně se Rachel podařilo vzpamatovat se ze šoku. Kobay už byl jen dvacet, pětadvacet yardů od nich, když Rachel zvedla winchestrovku a namířila na blyštící se španělský pancíř, jenž zdobil indiánovu hruď.

Zmáčkla spoušť a třeskl výstřel. Kulka skutečně zasáhla brnění. Znělo to, jako by se Rachel trefila do zvonu.

Kobay pustil henryovku a padl svému černému koni na krk. Vraník se vyděšeně vzepjal. Komanč se skácel ze sedla a dopadl na zem. Tam zůstal ležet s rozpaženýma rukama. Kůň odběhl, aby se zastavil u jednoho jezírka.

Jako omámená Rachel sklonila svou winchestrovku. Trvalo jí téměř minutu, než se úplně probrala.

Pak se rozběhla k Chuckovi, chytila ho za ruce a vytáhla ho zpod koně. Když se postavil, musela ho podpírat, aby neupadl. Zvedl svůj kolt a strčil si jej do pouzdra. Spolu se pak vydali ke Komančovi.

Kobay byl mrtev. Přesně nad srdcem mu v jeho španělském pancíři zela díra. Jeho tmavý obličej se podobal masce. Neživé oči hleděly k modré obloze.

Rachel se už chtěla otočit, když se Chuck sehnul, odepnul Komančovi revolverový opasek a vytáhl jej zpod jeho těla.

„Och, to jsem už viděl,“ podotkl jakoby duchem nepřítomen, když si prohlížel revolvery v pouzdrech opasku. „To jsou Smith & Wessony, ráže 44. Ty revolvery už jsem jednou viděl.“

Zbraně byly cizelované a postříbřené. Měly speciálně upravené lučíky spouště a na perleťových pažbách byly vyryty iniciály C.B.

„Clint Burgess?“ tázala se Rachel.

Chuck přikývl.

„Tak potom je přece jenom mrtvý,“ řekla. „Jak jinak by se k nim ten indián dostal? Ten muž na stromě byl Burgess. Mé tušení bylo správné.“

„Ano, vypadá to tak,“ zamumlal Chuck zastřeným hlasem. Ještě stále nemohl odpoutat pohled od revolverového opasku, jež držel v rukou. „Teď už tomu věřím i já. Kobay a ostatní Komančové ho upálili.“

Stál tam a zdálo se, že neví, co má dělat. Nakonec opasek vztekle odhodil, sevřel ruce v pěst a zavřel oči, jako by se pokoušel ovládnout své vzrušení. Bojoval sám se sebou a Rachel pochopila, že se snaží přervat řetěz, který ho poutá k jeho minulosti.

Dotkla se jeho ramen. Otevřel a oči a vypadalo to, jakoby se probudil z nějakého zlého snu.

„Dokázala jsem ti konečně, že se na mě můžeš spolehnout?“ otázala se Rachel. „Věříš mi už, že tě neopustím - jako Myra? Nebo ode mne chceš další důkazy?“

Chuck zavrtěl hlavou. „Ne,“ odvětil, „už jsem pochopil. Zůstaneme spolu - navždy. Má divoká honba skončila. Clint Burgess je mrtvý, minulost je pryč.“

Objal Rachel a přitiskl ji k sobě tak pevně, až jí to skoro vyrazilo dech. Cítila, že se právě zbavil balvanu, který ho tížil.

„Myslím, že mohu začít nový život,“ dodal. „Když mi pomůžeš, tak se mi to podaří.“

Oba se nyní potřebovali. A co bylo ještě důležitější, oba se milovali a už mezi nimi nic nestálo. V těch okamžicích si byli tak blízko, jak jen to bylo možné.

„Nechceš si osedlat Kobayova koně?“ zeptala se Rachel. „Do Fort Griffin je to ještě daleko.“

„Ano,“ odpověděl Chuck a pustil ji, „myslím, že bychom měli jet dál.“

Odepnul ze svého mrtvého koně sedlo a Rachel šla pro indiánského koně. Pak jej osedlal a dal mu postroj. Rachel už seděla na svém strakáčovi, když se Chuck vyšvihl do sedla a obrátil černého hřebce směrem k ní.

„Pojď!“ řekla Rachel a bok po boku se vydali vstříc novému životu.