John Kirby

Colorado western 027. Bílé peklo

Dva mrtví leželi mezi zakrslými topoly. Svítilo na ně zubaté zimní slunce. Oba kavaleristé se vydali jako průzkumný předvoj své čety do zasněžených kopců podél Elk Creeku a zde nalezli rychlou smrt. Přišla tiše jako sněhová vločka. Ze zad jednoho z nich trčel ulomený šíp používaný na lov bizonů. Na místě, kde to koupili, byl sníh rozdupaný kopyty splašených koní. Dlouhá krvavá stopa ve sněhu pak ukazovala, jak daleko kůň tělo jednoho z mužů smýkal, dokud se neuklidnil…

Obličeje obou mrtvých mužů se zdály být průsvitné, jako by byly pokryté tenkou vrstvou jinovatky.

Vypadalo to, že postupující zima má na svědomí mnoho životů, ani zčernalé keře, které vyčnívaly ze sněhu, se nehýbaly.

Ale ticho klamalo. A byl to smrtící klam.

Čejen, který pozoroval kavalerii z malého pahorku, se schovával za keřem, jehož větvičky byly obaleny sněhem.

Viděl vojáky, kteří drží koně za uzdy a pomalu je vedou přes stráň. Bylo vidět, že jsou unavení. Nohy jejich koní se při každém kroku nořily hluboko do sněhové pokrývky.

Čejen opatrně rozhrnul rukou houští, a sprška sněhu spadla na jeho vojenskou karabinu. Jeho černé, bystré oči sledovaly každý pohyb těch mužů. Velmi opatrně pak větve pustil na jejich původní místo a začal se plížit pryč, pušku přitom táhl za sebou. Připlazil se až na okraj převisu, ze kterého hbitě sklouznul dolů.

V tom malém údolí, které se rozprostíralo pod pahorkem, se to jen hemžilo jezdci.

Malí, chundelatí a pomalovaní jezdečtí koně stáli ve svitu zimního slunce se zdviženými hlavami. Z jejich nozder se valily oblaka páry.

Čejen udělal rukou pohyb a ukázal nahoru na vrcholek kopce.

Tím gestem vše začalo.

O minutu později z vrcholku kopce mířil na kavalerii, která si unaveně a těžce razila cestu sněhem, bezpočet zbraní. Temné oči sledovaly s nevýrazným klidem přes mušky zbraní každý pohyb mužů, kteří ponuře kráčeli po třpytícím se sněhu.

+ + + + +

Brent Loomis krátce pohlédl na svah nad sebou. Pára z úst a nosu namrzala a vytvářela mu tenký bílý povlak na ošlehané tváři. Bělmo jeho očí bylo zarudlé, jeho dech byl po namáhavém výstupu rychlý. Sníh jim tlumeně křupal pod nohama. Jezdci za ním kašlali a pomalu jej následovali. Oprať, kterou měl Loomis nataženou přes ruku, se napnula. Zvíře bylo unavené, a nechtělo se mu jít dál.

Brent Loomis si přehodil pušku z levé ruky do pravé a pohled jeho přivřených očí se soustředil na třpytící se pahorek. Všude panovalo ticho, jako by zde ustal život.

Pět kroků od něj šel poručík Vern Snyder. Měl zvednutý límec pláště a klobouk naražený hluboko do čela. Také on vedl koně za uzdu a v ruce držel zbraň.

Brent Loomis znal všechny rysy v poručíkově tváři. Každý z nich měl vrytý do paměti. Znal Syndera dobře a věděl, že se na něho může spolehnout.

Jinak tomu bylo s osmičkou mužů, kteří šli za nimi, s O’Harou, Tarletonem, Destrym, Wiltseym, Kylem a těmi ostatními.

Pro ty všechny - a zvláště pro O’Haru, který se vzadu pomalu probojovával přes hluboké závěje - neznamenal nic. O tom nepochyboval. Pro ně byl jen černoch, barevný, prostě někdo, kdo k nim nepatří.

Poručíkovi bylo jedno, jestli je černý nebo žlutý, on si vážil těch vojáků, kteří šli směle do boje a neutíkali před povinnostmi.

Brent Loomis byl vysoký, dobře stavěný muž, něco kolem osmadvaceti. Byl skutečně vyšší než většina ostatních, tedy snad kromě poručíka a O’Hary, a pohyboval se velmi obratně a s nebývalou lehkostí. Jeho tvář byla široká, oči měl otevřené a jasné, ale za maskou lhostejnosti se skrývala jakási truchlivost, melancholie či lítost, která ho přepadala, zvláště když byl na pokraji sil a unavený.

Existovaly však věci, které pro něj mnoho znamenaly - a k těm patřila důvěra či přátelství mužů, a ne jejich původ.

Ne všichni, které potkal, toto splňovali - například O’Hara - s jeho samolibým jižanským pohrdáním. Věděl, jak moc ho nenávidí.

I Jule Kyle ho nenáviděl a ostatní vlastně také, ale kupodivu ho jejich nenávist nezraňovala tolik, jako O’Harovo pohrdání.

Bezděčně se na něj podíval, když se dál snažil jít ve stopách, které vyšlapal poručík.

Pak se zase zaměřil jinam. Věděl, že Kyle, ten opovrženíhodný muž, by jeho pohled nesnesl. Nejspíš by to bral jako provokaci. Jule Kyle ho častoval nenávistnými pohledy, ale netroufal si postavit se mu.

S O’Harou to bylo jiné. Dřív, než byl Brent Loomis převelen k této četě, byl poručíkovou pravou rukou právě on. Loomis nevěděl, z jakého důvodu ho degradovali. Ale pro příslušníky čety to byl ještě pořád muž, o kterém se hodně vyprávělo. Měl zkušenosti s indiánskými bojovníky a vlastnil dravou odvážnost Texasana. Loomis několikrát postřehl, že když v nepřítomnosti poručíka vydal nějaký rozkaz, pohledy mužů nejdříve směřovaly k O’Harovi - a to mu nedělalo příliš dobře.

Poručík se náhle zastavil. Loomis zpozorněl. Poručík si utřel rukavicí obličej.

„Dvě minuty odpočinku,“ řekl a strčil karabinu do sedlového pouzdra.

Loomis přišel až k jeho koni a díval se, jak se poručík sklání, aby si utáhnul popruh u sedla. Pak se otočil, podíval se na Brenta Loomise a řekl: „Seržante, určíte dva muže, Arvidsona a Jeffriese a ti se na kopci oddělí. Vy obejdete ten kopec z druhé strany…“

Dál už neřekl nic. Byla to poslední slova, která řekl. V následujícím okamžiku jeho život totiž ukončily kulky vystřelené z protilehlého svahu.

Poručík byl první, kdo padl. Brent viděl, jak se hroutí k zemi. Slyšel tupý náraz dvou kulek, které poručíkovi vnikly do zad.

Snyder spadl vedle svého koně. Rukama se zachytil sedla. Ale neměl už sílu. Zvíře se splašilo a uskočilo stranou. Snyderovi uklouzly ruce.

Brent Loomis stál několik vteřin jako socha. Těsně kolem něj prolétla kulka a škrábla ho do obočí. Zvíře vedle vyděšeně zařehtalo, podlomily se mu nohy a pak se svalilo na bok do sněhu. Z jeho krku se do třpytícího se sněhu valil tmavý proud krve.

Teprve teď ze sebe Brent Loomis setřásl onu promrzlou apatii. Jedním skokem se dostal pryč. V očích a ústech měl sníh.

Na kopci, který se ještě před pár vteřinami klidně slunil v záři chladného zimního slunce, se rozpoutalo peklo. Na pahorku mezi suchými keři nepřetržitě duněly výstřely. Oblaka dýmu se zvedala nad zasněženou krajinou.

Koně se v ohlušující salvě vzpínali a smýkali muži, kteří se snažili rychle upevnit sedla. Smrtícímu dešti kulek, které v údolí kosily jednoho vojáka za druhým, se zmatení muži snažili uniknout panickým zahrabáváním se do sněhu.

Brent Loomis se pokoušel křičet nějaké rozkazy, ale nikdo ho neposlouchal. Neměl už žádnou autoritu, muže přepadl děs, panická hrůza z neviditelného protivníka, který na ně na vrcholu čekal s ďábelskou trpělivostí. Ocitli se v pasti.

Brent se doplížil sněhem k mrtvému koni, za kterého se schoval.

Prudce mu bušilo srdce, když ze sedlového pouzdra vytáhl pušku, dal do ní náboj, opřel se o ještě teplé tělo a začal ostřelovat kopec.

Zatímco vydělával z pušky kouřící nábojnici a dával dovnitř novou, uviděl, jak se asi dvacet yardů od něj vymrštil muž z díry vyhloubené do sněhu, která mu doposud sloužila jako úkryt.

Brent Lomis poznal Tarletona, který měl hrůzou široce otevřené oči a brodil se sněhem k němu, aby se také schoval. Ale nebyl dost rychlý.

„K zemi!“ zařval na něj Brent Loomis a rukou naznačil, aby zůstal ležet ve sněhu.

Tarleton se na něj upřeně podíval, ale jako by ho neviděl, běžel dál. Dostal se už asi jen pět kroků před koně, za kterým Brent Loomis ležel, ale v tom se ozvala rána, neviditelná pěst ho praštila mezi lopatky a mrštila jím do sněhu.

Brent Loomis se zaťatými zuby strnule hleděl na ještě kmitající se indiánský šíp, jenž z poloviny trčel z Tarletonových zad. Tarleton zvedl obličej ze sněhu. Byl celý oblepený ledovými krystalky.

Odplivl si a zasténal: „Loomisi, tak mi přece pomoz!“ Pak mu tvář opět klesla do sněhu a už se víc nepohnul.

Brent se pokusil opatrně vyhlédnout. Slyšel, že někde vedle něho i za ním se střílí.

Neměl vůbec ponětí, kolik mužů z jeho skupiny zůstalo naživu. Vytáhl sharpsku a pečlivě zamířil na keř, za kterým postřehl nepatrný pohyb. Uviděl, jak se pohnula větvička. Krystalky se z mrazivým třpytem snesly na zem.

Přitiskl pažbu k rameni a vypálil. Něco tmavého se pohnulo, načež se za keřem vzpřímila postava a do sněhu jí spadla puška. Postava se svalila na keř, ale ten tíhu jejího těla neudržel, probořil se a tělo se svalilo do sněhu.

Brent Loomis se stáhl rychle zpět a kulka se těsně před ním zavrtala do vojenského sedla. Svalil se do sněhu, uvolnil uzávěr zbraně a rychle zasunul dovnitř novou patronu.

Teprve teď to uviděl. Po jeho levici ležel poručík a před ním Tarleton. Napravo ležel další muž s obličejem ve sněhu, takže Brent Loomis nepoznal, o koho jde. Věděl, že proti nemilosrdnému protivníkovi jsou v početní nevýhodě a že tento protivník má nedobytné postavení. Museli by sejít po prudkém svahu, na kterém byli, dolů. Vlevo se svažoval nečekaně prudce dolů. Kdyby se jim podařilo dostat se až tam, byli by zachráněni, když ne, zemřou tu všichni ve sněhu. Byl zázrak, že všichni nepadli už při prvních výstřelech.

Pravděpodobně jim zachránil životy třpytící se sníh. Nebylo pravděpodobné, že by jejich nepřátelé mířili až tak nepřesně. Loomis vyskočil a začal utíkat. Jakmile to udělal, ocitnul se pod palbou. Okolo něj tryskaly gejzíry sněhu, jak se do něj zavrtávaly kulky. Slyšel, jak kolem něj hvízdají střely. Chvíli těžce oddychoval a pak utíkal jako o život k okraji svahu. Jedna kulka mu vyrazila pušku z ruky. Nechal ji ležet, udělal přemet, popadl sharpsku a svalil se na záda. Tíha jeho těla způsobila, že zapadl do sněhu. Zůstal nehybně ležet a díval se, jak daleko je ještě k okraji. Kulka, která ho měla dostat, skončila v pažbě sharpsky. Ve dřevě. Viděl, jak se šedé olovo nepatrně blyští. Ten spásný okraj svahu byl od něj už jen několik kroků. Musí se tam dostat - nebo zemře. Neměl na výběr.

Za ním se ještě stále střílelo. Musí tuto šanci využít. Náhle uviděl šikmo od sebe utíkat sněhem muže. Běžel neobratně, překážel mu vysoký sníh, ale běžel, jak může běžet jen muž, kterému jde o život. Ač okolo něj hvízdaly kulky, dokázal to.

Brent Loomis zadržel dech, když toho muže sledoval. Byl to Ivan Destry, jeden muž z Východu, o kterém se říkalo, že se dal do armády, aby utekl šibenici. Byl malý a statný, měl široká ramena a krátký krk. Po chvíli zmizel dlouhým skokem za okrajem závěje.

Ve stejném okamžiku se vymrštil Brent Loomis ze svého úkrytu a začal se probojovávat přes hluboký sníh. Každým okamžikem očekával, že dostane smrtící ránu mezi lopatky. Ale nepřišla.

Mocným skokem se dostal přes okraj. Náraz by měkký. Jeho tělo se zavrtalo do sněhu. Okamžitě se postavil na nohy. Puška byla pryč. Držel ji sice předtím v pravé ruce, ale bohužel zmizela někde pod sněhem. Zaklel, padl na kolena a začal se oběma rukama hrabat ve sněhu.

Náhle zaslechl zafunění koně a rychle se podíval vzhůru. Ocitl se v úzkém údolí. Minulou noc foukal vítr a navál na místo, kde teď stál, hodně sněhu. Zbytek údolí pokrýval sníh ani ne po kotníky.

Destry už byl na druhé straně údolí. Právě se šplhal na protější svah. Těžce oddychoval a byl už téměř v polovině výstupu. Díval se jen na cestu před sebou. Když uviděl jezdce, bylo už pozdě.

Na vrcholu svahu totiž stál indián. Měl plášť kavalerie a seržantskou čepici, ve které měl zastrčeno orlí péro. Byl ozbrojen krátkohlavňovou winchestrovkou, kterou si opíral o rameno.

Ivan Destry neměl ani čas otevřít ústa k výkřiku, neboť ve stejném okamžiku jezdec namířil a vystřelil.

Brant Loomis viděl, jak Destry trhl rameny a neslyšně se svalil na zem. Kutálel se tenkou sněhovou vrstvou, kterou vítr z velké části smetl, a zůstal ležet pod kopcem.

Indián natáhl úderník. Teď uviděl Brenta Loomise a začal sjíždět dolů. Hříva jeho koně efektně vlála, když cválal úzkým údolím.

Vzal oprať mezi zuby a zvedl pušku. Zazněl výstřel. Obláček dýmu se rozprostřel kolem Čejena, kulka hvízdla vedle Brenta Loomise a zavrtala se kousek od něj do sněhu.

Indián opět nabil. Brent viděl, jak se přibližuje. Strhl si modrý plášť a vyndal si kolt značky Dragoner. Čejen vystřelil a znovu minul, neboť Brent se náhle vymrštil na stranu. Jakmile dopadl na zem, rychle se převalil a namířil revolver. Když stiskl spoušť, byl od něj Čejen už asi jen deset yardů. Zbraň tvrdě narazila do jeho dlaně. Uviděl, jak indián spadl na krk koně a ztratil pušku. Nepřátelský kůň proběhl kolem něj a dostal se do hlubokého sněhu. Pak se vzepjal, jezdec ztratil rovnováhu a spadl.

Brent Loomis se rychle převalil na druhou stranu a rychle dvakrát vystřelil do modrého armádního pláště, který měl indián na sobě. Poté si stoupl na nohy a rozhlédl se. Nikde žádná živá duše. Byl snad jediným, komu se podařilo z té ďábelské léčky uprchnout?

Teď však neměl čas, aby nad tím přemýšlel. Musí si někde najít úkryt. Mohli by najít stopy ve sněhu a pak by byl ztracen.

Spěšně zastrčil těžký revolver zpátky za pas, pak se sehnul a zvedl Čejenovu winchestrovku. Nato přišel až k indiánovi a převalil ho na záda. Hbitě mu odepnul opasek s náboji a odtáhl tělo stranou. Pak si jej přehodil kolem krku a přešel tak celým údolím. Když šel kolem Destryho, krátce se na něj podíval.

Okamžitě poznal, že tu už je na jakoukoli pomoc příliš pozdě. Šel dál a vylezl na kopec. Nahoře se přikrčil k zemi a rozhlédl se. Nemohl vidět ten svah, na kterém byli přepadení, ale viděl na vrcholek, ze kterého přicházely výstřely. Ještě stále se tam střílelo. Oblaka dýmu ze střelného prachu stoupala skrz holé větve keřů.

Jestli se tam střílelo, musel být ještě někdo z patroly naživu. Ale asi si netroufal běžet nekrytý ten kus cesty k okraji srázu, aby přes něj mohl skočit. Snad chtěl počkat do tmy.

A to bylo šílenství, protože jakmile nastane tma, sejde dolů z kopce ta tlupa hrdlořezů.

Brent Loomis si vzpomněl na O’Haru. Když nepadl při prvních výstřelech, pak on by mohl být jedním z těch, kteří by měli ještě šanci, kdyby se ovšem v této ďábelské pasti dalo vůbec o nějaké šanci mluvit.

Poslouchal. Palba náhle ustala.

Všude vládlo ticho. Za chvíli se ozvalo ještě několik jednotlivých výstřelů a pak už byl definitivně klid. Jen vítr svištěl a pochmurně hvízdal. Brent Loomis naslouchal, a čím víc času uplynulo bez toho, aby se ozvaly výstřely, tím stísněnější měl náladu.

Musel čekat. Teprve až nastane tma, by se mohl dovědět, co se stalo ze zbytkem patroly.

Musí dostat mapu, kterou měl u sebe poručík. Matně si vzpomínal, že nejbližší město bylo Box Elder, a to leželo na jih od místa, kde byli chyceni do pasti. Jenže bez mapy by cestu nikdy nenašel.

Vítr sílil a chlad pronikal až do morku kostí. Svlékl si rukavice a dýchal si do dlaní. Zbytečně. Jeho dech se srážel jako led v tenké vrstvě na jeho ústech. Nebe zatáhly sněhové mraky. Cas plynul a nic se nedělo. Slunce pomalu zapadalo a sníh byl hluboký a měkký.

Začalo sněžit. S tichým šelestem padaly vločky přes tmavé větve nad ním.

Pak uslyšel jezdce dole ve stráni. Konečně věděl, že ho hledají. Nabil pušku a vystrčil ji mezi kořeny, mezi kterými se ukrýval. Dýchal opatrně přes límec svého pláště, aby jej neprozradila oblaka páry, vycházející z jeho úst.

Přes padající sníh uviděl pět šest indiánů, jak jedou na koních podél stráně. Byli zahalení v přikrývkách a pláštích, a všichni byli ozbrojení puškami. Jeli pomalu kolem něj a pak zmizeli za záclonou vloček. Hleděl na ně svým ostřížím pohledem, až se úplně ztratili. Pak zase čekal. Tma houstla a sněžení též.

Po chvíli opustil svůj úkryt a vydal se na ztichlý svah. Sníh hustě padal a za několik minut dobře zakryl jeho stopy.

Opatrně se vydal zpět po cestě, po které přišel. Došel na pahorek, na kterém zastřelili Destryho, a přešel přes vrchol. Destry tam ještě ležel, ale už na sobě neměl žádné oblečení. Navíc byl rozsekaný.

Brent Loomis ucítil náhle nevolnost. Odvrátil se a stiskl rty. Věděl, že by ho, být na jeho místě, potkalo totéž a taky si uvědomoval, že u ostatních to bude podobné. Neměl z toho pohledu žádné potěšení, ale, holt, potřeboval tu mapu, kterou měl u sebe poručík. A potřeboval taky nádobu s vodou, nějaké zásoby a střelivo. Mimoto musel najít svůj klobouk, který někde ztratil a jednu nebo dvě koňské houně, protože noci byly dost studené.

S winchesterovkou připravenou k výstřelu se prodíral na druhou stranu údolí, načež vyšplhal na svah. Šlo to dost těžce a znaveně oddechoval, než vylezl na úbočí, na kterém se dostali pod palbu. Nejprve uviděl zastřelené koně. Kousek od nich ležel poručík a dva muži. Byli nazí a právě tak zřízení jako Destry. Snažil se objevit ostatní, ale nikde je neviděl.

Sníh padal stále hustěji.

Rychle si dřepl vedle poručíkova koně, vzal si vodu a sebral deky. Pak strhl sedlovou brašnu a vysypal její obsah. Našel papírovou krabičku s náboji do revolveru. Zasunul ji do kapsy pláště, pak se podíval po klobouku, našel ho, setřepal z něj sníh a narazil si ho na hlavu. Obě přikrývky roztáhl a hodil si je přes ramena. Jídlo nenašel. Čejenové ho sebrali.

Trhl sebou, když z dálky uslyšel vytí vlka. Klekl si za koňskou zdechlinu, pak se sebral a běžel k poručíkovi. Pár věcí, které se Čejenům nehodily, ležely rozházené kolem něj. Ale mapa ne. Zběsile začal kolem sebe kopat do sněhu, ale mapu se mu prostě najít nepodařilo.

Bude se tedy muset obejít bez ní. Snad se mu přece jen podaří najít nějakou cestu.

Neměl čas muže pohřbít. Mohl je však alespoň zahrabat do sněhu.

Dal si winchesterovku do levé ruky a pravou si udělal křížek na čele, ústech a prsou. Potom se rychle otočil a vrátil se zpátky po svých stopách ve sněhu.

Mezitím se tak setmělo, že sotva viděl vlastní ruku. Foukal silný vítr, který mu vháněl sníh do obličeje a oslepoval jej.

V tomto okamžiku za sebou postřehl pohyb. Otočil se a připravil winchesterovku ke střelbě. Uviděl siluetu člověka, která se k němu přibližovala, chystal se k výstřelu.

Dřív, než stačil stisknout spoušť, postava ho napadla. Brent Loomis cítil, jak mu pušku vytrhává z rukou. Ztratil rovnováhu a spadl na záda. Sníh jeho pád ztlumil. Váha soupeře ho tlačila hluboko do křupavé bílé hmoty pod ním.

Mrštně se překulil, až byl jeho soupeř pod ním, chytil ho kolem krku a začal jej škrtit. Brent Loomis byl silný, a teď mu ještě dodávaly sil strach a zoufalství. Drtil protivníkův krk a ten se nemohl ani pohnout, zatímco on druhou rukou zarputile hledal v pravé botě zavírací nůž. Než ho vytáhl, chvěla se mu ruka námahou. Ucítil, jak čepel pod tlakem jeho palce vyskočila.

Byla tma jako v pytli a oči měl zalepené sněhem. Poslepu se pokoušel toho muže podřezat.

„Loomisi!“

Uslyšel to slovo jen jako chraptivý šepot, ale okamžitě povolil sevření. Ruka s nožem se odtáhla. Uvolnil sevření mužova krku a pustil ho.

,,O’Haro?“

Ten druhý se pomalu sbíral ze sněhu. Neodpovídal. Loomis vytáhl s kapsy sirku a škrtl ji o svou vysokou botu. Ve žlutém, neklidně tančícím světle zápalky uviděl O’Haru, který dřepěl ve sněhu a rukou si v ochranném gestu chránil krk.

„Zhasni to světlo, ty zatracený idiote,“ zachraptěl O’Hara.

Brent Loomis sirku upustil. Ta zhasla ve sněhu a oba muže obklopila tma.

Loomis zvedl winchesterovku.

„Jsme jediní, kteří vyvázli?“ zeptal se chraptivě, zatímco si schovával nůž zpátky do boty.

„Ne. Jule Kyle a Art Tatum unikli z té léčky taky. Čekají tam nahoře. V tom padajícím sněhu jsem si myslel, že jste indián. Pojď se mnou, seržante.“ Poslední slovo vyslovil přes sněhem zalepené rty táhle a cynicky.

Brent Loomis se zastavil. Teď, když z něj opadl strach a zoufalství, pocítil k O’Harovi náhlou nenávist. Upřeně hleděl na sotva znatelné obrysy Texasana, ale O’Hara to nezpozoroval. Byl už k němu obrácen zády a šplhal přes sněhové závěje nahoru.

Brent Loomis šel za ním. Nahoře na kopci se ze tmy vynořily dvě postavy. Neviděl jim do tváře, ale O’Hara mu už řekl, že to jsou Kyle a Tatum.

„Kdo je to, Jeffe?“ ptal se Tatum. Art Tatum byl ve skupině nejmladší, bylo mu sotva dvaadvacet. Jeho hlas se neklidně třásl.

„Seržant,“ zamumlal O’Hara.

Kyle do tmy neurvale zaklel.

„A co teď?“ zeptal se. „Nemáme žádné koně. Nikdy se odsud nedostaneme.“

„Až sem jsme se dostali docela lehce.“ Loomis ucítil O’Harovu ruku na svém rameni. „Vyřídili Arvidsona a Jeffriese potichu jen několika šípy. Našel jsem je oba tady kousek ve sněhu. Byli to tanečníci s duchy, kdo nás vyčmuchal. Siouxové a Čejenové ze severu.“

„Já jsem viděl jen Čejeny,“ odvětil Brent Loomis.

O’Hara si odplivl do sněhu a pak si hřbetem ruky otřel ústa.

„Neviděl jsi, co udělali s poručíkem? To udělali Siouxové. Proto se jim tak říká: Nadowe-Siouxové - Podřezávači krků. Kromě nás čtyř jim nikdo neunikl. Musíme odsud pryč. Člověk nikdy neví, co indiány napadne. Třeba si ještě přijdou i pro naše pušky.“

„Kam půjdeme, Jeffe?“ zeptal se Kyle.

„Zeptej se seržanta, Jule.“

O’Hara si strčil do úst ohmatanou cigaretu a zapálil si. Brent Loomis viděl, jak na něj Tatum a Kyle vrhají nenávistné pohledy. „To přece nemyslíš vážně, Jeffe?“ prohodil Kyle. „Ten negr přece nemůže rozeznat rozdíl mezi Siouxem a kravím ocasem. Když připustíš, aby nás vedl, tak to s námi dopadne stejně jak s poručíkem a ostatními.“

O’Harovy oči se ve slabém světle zatřpytily jako diamanty.

„Loomis nosí výložky. Je to seržant,“ zamumlal polohlasně. Cigareta se mu mezi rty třásla.

Najednou Brent Loomis pochopil, o co O’Harovi jde. Chtěl ho vyřídit. Ale svým způsobem. Chtěl mu ukázat, že je ztracený, když mu nepomůže. Sníh se pomalu snášel tmou.

„Máš pravdu, O’Haro,“ přikývl. „Já jsem seržant a budu teď vést četu - a vy budete dělat to, co řeknu já.“ Pocítil přitom velké zadostiučinění.

„Říkám to tady celou dobu,“ ozval se ze tmy O’Hara. „Buď se vydáme na jih do Box Elderu, nebo půjdeme po řece na sever. Je tam dostavníková stanice. Cesta tam je stejně nebezpečná jako ta do Box Elderu, ale je dvakrát tak kratší. Tak, seržante, pro kterou jste se rozhodl?“

Brent Loomis si slízl sníh ze rtů. Ostrý mráz ho přivedl k vědomí.

„Nepojedeme do Box Elderu. Zkusíme se dostat po řece do té dotavníkové stanice.“ Otočil se na Kyleho a Tatuma: „Přineste ze sedlových tašek každý náboj, který najdete. Nezapomeňte na vaky s vodou a přikrývky. Budeme je potřebovat.“

„Jeffe?“ ozval se Kyle.

„Budete dělat to, co řeknu já,“ zasyčel Loomis přes zaťaté zuby. „Hněte sebou!“

„Ty si na mě nebudeš otevírat hubu, ty negře,“ zamumlal Kyle. Brent Loomis ucítil, jak ho zaplavuje vlna nenávisti k tomuto muži.

Pomalu zvedl krátkou, osmihrannou hlaveň winchesterovky a namířil na Kyleho siluetu.

„Budeš dělat, co ti řeknu, Jule Kyle. A uděláš jen dobře, když se budeš držet toho, co ti nařídím.“

Kyleho tmavá postava se ve tmě nahrbila jako vlk, který se chystá k rozhodujícímu skoku. Loomis ho napjatě sledoval. Věděl, že to přijde. Nechtěli od něj přijímat žádné rozkazy - ledaže by je k tomu donutil. S prstem na spoušti.

„Makej,“ řekl ještě jednou. To slovo vyšlo z jeho úst tiše a pomalu.

„Udělej, co říká, Jule,“ zamumlal O’Hara. Kyleho ramena, která měl napjatá, se uvolnila.

„V pořádku, Jeffe.“ Otočil se a zmizel ve sněhovém závoji. Tatum šel za ním. Byl ještě mladý a neodvážil se postavit proti Loomisovi, alespoň ne otevřeně.

O’Hara se na Brenta podíval. Zamyšleně převaloval nedopalek cigarety z jednoho koutku úst do druhého.

Brent slyšel kvílení meluzíny.

Po chvíli řekl: „Teď jsi nám ukázal, kdo tu velí, seržante. Nemohl jsi to udělat lépe. Ti nejlepší z naší skupiny padli. Tizbývající jsou jenom lidi jako ty a Kyle. Ostatní to všichni zchytali. Ty nás povedeš. Neudělej žádnou chybu, seržante. Žádnou chybu!“

Brent Loomis pochopil, co tím chtěl O’Hara říct. On, O’Hara, bude čekat jen na to, až nějakou udělá, a pak ho uškvaří ve vlastní šťávě. Tak nějak měl pocit, že nenávist Julea Kylea je stejná jako ta O’Harova. Byla jen chladnější a vypočítavější.

Z mužů, kteří ten útok přežili, byl O’Hara bezpochyby ten nejnebezpečnější.

„Budu si dávat pozor, O’Haro. Děláš si naděje příliš brzy, hned tak mě do bláta nezašlápneš, Texasane,“ poznamenal.

O’Hara pokrčil kostnatými rameny a nasadil si vojenský klobouk hluboko do čela. Měl čas, mohl si počkat. Zdálo se, že tímto pohybem vyjádřil vše.

Náhle se ozvalo dusání ve sněhu. Kyle a Tatum se vraceli.

„Viděli jsme jezdce,“ supěl Kyle. „Musí to být velká výprava, ta nás může klidně rozdrtit. Jedou po druhé straně údolí a míří sem. Za několik minut budou tady. Musíme zmizet. Rychle!“

O’Hara vrhl pohled na Brenta Loomise. Cekal. Loomis se otočil a rychle se pustil po svahu dolů. Měkce dopadl do sněhu a narovnal se. Beze slova přešli údolím. Sněhová bouře se stáčela na západ. V nepropustné tmě, která zahalovala pahorek, byla vánice jediným ukazatelem, který je vedl.

Šplhali jeden za druhým po téměř vymeteném svahu a na druhé straně kopce si naopak razili cestu hlubokými závějemi, které jim sahaly bezmála po pás. Jejich stopy vichřice v minutě zakryla. Těžce oddechovali, když se dostali až na svah, na kterém se Brent skryl po přepadení. Stromy se v bouři klátily. Přesto skýtaly aspoň jakousi ochranu.

„Cesta odsud nebude právě nejbezpečnější,“ zamumlal O’Hara. „Co chceš dělat teď, seržante?“

Brent Loomis si klekl a opřel si ruce o hlaveň winchestrovky. Jeho tvář byla oblepena sněhem.

„Půjdeme za sebou, na dohled, ale nejmíň v pěti yardových rozestupech. Jak je daleko řeka, O’Haro?“

„Mohli bychom se tam dostat do půlnoci, seržante. Když nebudeme odpočívat.“

O’Hara seděl na kameni, který vyčníval mezi kořeny a byl opřený zády o mohutný kmen stromu, který ho zčásti chránil před větrem. Svou zbraň měl položenou na kolenou. Matnýma očima pozoroval Brenta.

Když opouštěli pahorek, šel Brent jako první. Přes ramena měl přehozené obě deky a klobouk měl naražený hluboko do čela. Winchestrovku držel připravenou k výstřelu.

Několik kroků za ním šel Tatum, pak následoval Kyle a poslední v řadě pochodoval O’Hara.

Aniž se ohlíželi, postupovali ve sněhové vánici a jediný zvuk, který způsobovali, kromě sípáni vlastního dechu, byly tlumené kroky ve sněhu. Bouřka přicházela zleva a dokud tomu tak bylo, mohli se být jistí, že šli na sever. Takto nemohli řeku mezi kopci minout.

+ + + + +

Zima byla stále nesnesitelnější. Sníh Brentu Loomisovi zalepil řasy a přimrzl mu na obočí a na knír. Jeho rty byly uprostřed omrzlého obličeje bez citu, jakoby odumřelé. Siouxové a Čejeni, byli pravděpodobně schovaní někde za nimi. Nic však nebylo nebezpečnější, jako tmavá, nepropustná noc. Tma a padající sníh je chránili, ale přesto mohl být každý jejich další krok tím posledním.

Brent hleděl přivřenýma očima do zasněženého svahu porostlého klečí a vyvrácenými kmeny sosen.

Všechny jeho smysly byly napjaté.

Na svahu mohla být nastražená past, smrtelná past pro něj a tři další muže, kteří šli za ním. Náhle se cítil osamocený, ale snažil se ten pocit potlačit a neohlédat se po ostatních. Byl si jistý, že O’Hara by si ten pohled vyložil správně, že by uhodl, jak mu teď je - a to nechtěl za žádných okolností připustit.

Nechtěl se před tím mužem ponížit, nechtěl, aby poznal jeho slabost. Věděl, že na to čekají, tak jako smečka vlků, která se vrhne na svého vůdce a rozsápe ho, jakmile nebude dost silný, aby se bránil.

S puškou v ruce pronikal hloub mezi stromy a zdolával yard za yardem. Zastavil se pod ochranou rozložitého stromu. Náhle za sebou zaslechl tiché zahvízdnutí a otočil se. Nejasně uviděl, jak O’Hara varovně mávl rukou a rychle se drápal do svahu. Zůstal stát vedle Brenta Loomise a těžce oddechoval.

„Jsou nám pořád v patách,“ zamumlal. „Uslyšel jsem supět jednoho jejich koně. Když najdou naše stopy, je tento kopec to poslední, co uvidíme.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Brent Loomis.

O’Hara mávl rukou. „Neviděl jsem je. Ale slyšel.“

Brent Loomis přiložil palec na úderník. Přikrčil se dolů ke kmenu stromu a vedle něj se do sněhu vrhli i tři ostatní. Každý nerv v jeho těle byl napjatý k prasknutí. Pažbu studenou jako led si dal k obličeji. Položil ukazováček dopředu na spoušť a poměrně klidně natáhl nepatrným rychlým pohybem úderník.

Uslyšel, jak Tatum, který si k němu přilehl, těžce dýchá. Vypadalo to, jako by jeho tělo roztřásly vzlyky, které nemohl potlačit.

O’Hara, aniž by pustil pušku, se natáhl a stiskl Tatumovi rameno, jak nejpevněji mohl, aby mu dodal jistotu, aby věděl, že ho neopustí.

„Klid, chlapče!“

Brent Loomis ucítil, jak se mu křiví tvář. Jeho levice pevně sevřela pušku. Náhle mu vyschlo v ústech a na zádech pocítil podivné mrazení.

Ale nebyl to strach, co vyvolalo tuto reakci. Byl to O’Harovo gesto a konejšivý zvuk jeho hlasu. Nikdy k němu nikdo tak nepromluvil, jako teď O’Hara k Tatumovi. Tento okamžik učinil tu nepřekonatelnou trhlinu, která byla mezi ním a těmi muži, ještě jasnější. Nepatřil k nim, nikdy k nim patřit nebude a ani by to nepřipustili.

V tom se ve tmě objevil jezdci. Jeli v řadě vedle sebe sotva dvacet yardů od nich. Brent Loomis se na ně díval přes zaměřovač své pušky. Bylo jich třiadvacet a většina byla ozbrojená puškami. Mlčenlivě, jako šelmy jeli kolem, jako nemilosrdní vlci, kteří jsou připravení k rychlému skoku, na jehož konci je smrt.

Muži zatajili dech. Když zmizel poslední jezdec, Brent Loomis se pohnul. Opatrně uvolnil úderník a chtěl se zvednout. Strnul však, když uslyšel O’Harovo varovné zasyčení. Bleskurychle se zase přikrčil. Odněkud se ozvalo zafrkání koně. Objevil se jezdec. Hlavu měl v bouři skloněnou, jel krokem. Napříč přes sedlo pomalovaného válečného koně mu ležela Sharpsova armádní karabina.

Zatímco Brent Loomis toho jezdce sledoval, indián se náhle zastavil ve sněhu před nimi. Brent Loomis stiskl rty. Pomalu zvedl zbraň a namířil na tmavou postavu. Uviděl, jak Čejen sklouzl z koně, ohnul se a něco zvedl.

V jeho ruce se houpal vak na vodu. Brent Loomis sebou trhl. Rychle se podíval na muže a jeho pohled zůstal u Kyleho. Kyle neměl přes rameno přehozený vak. Viděl to jasně. Musel ho ztratit na cestě do kopce, když začal utíkat. Vřelo to v něm zlostí. Zatraceně, to jim ještě chybělo.

Čejen se podíval jejich směrem. Zdálo se, že neví, co si o svém nálezu má myslet. Pak se opět vyhoupl na koně a dal si zbraň do pravačky. Pobídl mokasínami koně do slabin a vyrazil sněhem nahoru do svahu.

Brent Loomis opět pomalu natáhl úderník. Ozvalo se kovově studené cvaknutí. Dal rukou znamení a pak se začal plazit, tak rychle jak mohl, dozadu mezi stromy. V mžiku zmizel. Neokovaná kopyta koně klapala na kamenité zemi, na které ležela jen tenká vrstva sněhu.

Brent Loomis pomalu ohýbal ukazováček na spoušti. Nemohl už dlouho čekat. Čejen už byl těsně u nich. Každým okamžikem je musí uvidět. Mušku viděl jako stříbrnou tečku na jezdcových prsou. Kde byl O’Hara?

Ve stejném okamžiku se jezdec objevil před hlavní Brenta Loomise. Náhle trhl hlavou, pak přepadl na krk svého koně. Kůň se splašil a Čejen z jeho zad sklouzl do sněhu. Bez hnutí zůstal ležet.

Nyní se mezi stromy vynořila tmavá postava: O’Hara. Brent Loomis vstal a kousek sestoupil dolů. O’Hara se ohnul a vytáhl indiánovi ze zad nůž.

Těžká čepel zavíracího nože dopadla přesně.

Brent Loomis kývl. „Dobrá trefa.“

„Byla to jediná šance. Jedna chyba a měli bychom na krku celou bandu.“

„A teď?“

„Pokračujme. Nebude to dlouho trvat a zjistí, že se ztratil, a začnou ho hledat. Pak se dovtípí, co se stalo, a potom taky dojdou na to, kam míříme.“

Na chvíli se pohledy obou mužů střetly, pak Brent kývl a začal opět lézt do kopce.

O’Hara vzal Čejenovi pás s náboji, hodil si ho přes rameno a šel za ním. Koně si nevšímal.

„Proč s sebou nevezmeme to zvíře?“ zeptal se Kyle, když uviděl, jak Loomis a O’Hara pokračují v pochodu. „Mohli bychom ho vzít sebou a střídat se v jízdě. Tak bysme se dostali dál a rychleji.“

„Zeptej se jeho!“ zabručel O’Hara a vrhl pohled na Brenta Loomise. „On ti to vysvětlí, Jule.“

„Jeho se na nic ptát nebudu,“ zavrčel Kyle.

O’Hara se opřel o strom a s kamennnou tváří pozoroval, co Kyle udělá. Ten začal sestupovat ze svahu ke koni, který stál vedle mrtvého Čejena a strkal do něj měkkými nozdrami. Vrátil se, jakmile oba muži zmizeli.

„Zůstaň, kde jsi, Kyle,“ řekl Brent Loomis. „Nikdo z nás si toho koně nevezme.“

Kyle se podíval nahoru. „Toho koně tady stát nenechám. Je to jediná šance.“

„Jediná šance k úniku. Já vím,“ řekl Brent Loomis. „Ale jen pro jednoho z nás. Zůstaneme pohromadě a bez koně. Pojď zase nahoru.“

Kyle stál pár kroků od ostatních. Držel v ruce zbraň a zdálo se, že váhá. Brent viděl, jak se Kyle podíval na O’Haru, ale ten se ani nepohnul. Stál bez hnutí a vyčkával. Byla taková tma, že nikdo nevěděl, jak se tváří.

Jen se neurvale zasmál: „Ty věříš, že by někoho z nás mohlo napadnout, že by na tom koni měl větší šanci utéct, seržante? Ty věříš, že by někdo z nás mohl na toho koně nasednout, kopnout ho do slabin, zmizet, a ty zbylé tři tady nechat na holičkách.“

„Přesně to si myslím,“ vyšlo tvrdě z úst Brenta Loomise. „A proto toho koně sebou nevezmeme.“

O’Harův smích utichl. Brent Loomis věděl, že Texasan přemýšlel. Ale vůbec mu nebylo jasné, co sleduje.

Kyle dál slézal dolů. Brent Loomis zdvihl pušku a zamířil na něj.

„Vrať se zpátky, Kyle,“ rozkázal. Byl to určitý tón v jeho hlasu, který způsobil, že se Jižan zastavil. Ale zpátky nešel. Stál tam jako socha, hlavu měl zataženou mezi rameny a nehýbal se. Zdálo se, že na něco čeká.

Brent Loomis pochopil. Kyle a snad taky Tatum čekají na to, co k tomu řekne O’Hara, nebo jestli něco udělá. Jednal rychle jako blesk. Zatímco jednou rukou držel pušku, druhou sáhl do své vysoké boty pro nůž, otevřel ho a hodil jej k O’Harovi. Nůž přistál v Texasanově pravé ruce.

,,O’Haro, běž dolů a tím nožem toho koně zabij,“ řekl, aniž by přitom z Kyleho spustil oči. A když O’Hara zaváhal, zařval na něj: „Ty jsi neslyšel, co jsem říkal? Byl to rozkaz. Běž dolů a vyřiď to. Dělej!“

„Doufám že víš, co děláš,“ zamručel O’Hara, zatímco sestupoval po svahu.

„Jeffe, to nemůžeš udělat,“ zavřeštěl Kyle. „Nemůžeš toho koně zabít. Zatraceně, ty ses snad zbláznil? Snad nedopustíš, aby ti rozkazoval ten negr. Je ti snad jasné, že ten kůň nás může zachránit. Nedělej to, Jeffe. Zatraceně, říkám ti, nedělej to!“ Jeho hlas se třásl zuřivostí a zoufalstvím. Se zaťatými pěstmi sledoval O’Haru, který šel ke koni. Zasupěl, otočil se a strnule hleděl nahoru na Brenta Loomise, který nad ním stál s puškou, připravenou k výstřelu.

„Loomisi, řekni mu, aby toho koně nechal být. Když bude někdo z nás zraněný, bude se hodit. Nebo chceš raněné nechat tam, kde spadnou?“

Brent neodpověděl. Nemohl se dívat na to, co O’Hara s koněm dělá. Uslyšel supění a pak náhlou ránu. Kopyta ještě chvíli hrabala ve vzduchu, ale za chvíli už bylo po všem. O’Hara se křupavým sněhem zase vydal nahoru. Hodil zavírák Brentovi a vzal si svou pušku.

Z Kyleho hrdla vyšel zuřivý výkřik. Drápal se nahoru na svah, přímo k Loomisovi.

Ten ho nehybně očekával s namířenou zbraní. Kyle přišel až k němu a zastavil se těsně před hlavní.

„Budeš dělat, to co ti řeknu, a budeš při tom držet hubu. Rozuměl jsi mi?“

Kyle se na něj upřeně podíval: „Na Jihu…“

„Nejsme na Jihu, Kyle. A od Appomattoxu není žádné na Jihu, rozuměl jsi?“

„Ty malý…“

„Zmlkni, Kyle,“ varoval ho Brent. „Zmlkni.“

„Stejně nevystřelíš, Loomisi.“

„Potřebuji jenom, abys na mě namířil a já tu spoušť zmáčknu, Kyle.“

Julemu Kyleovi cukla ruka. Hlaveň jeho sharpsky, která byla namířená k zemi, se o píď zvedla. Zašklebil se a vycenil zuby.

Brent Loomis sledoval pohyb pušky, která se pomalu zvedala.

„Nevystřelíš,“ řekl Kyle. „Ten hluk by mohl přivábit všechny Čejeny a Siouxe v okruhu dvou mil.“

Brent Loomis kývl a sevřel pevně rty. Chladně provrtá val Jižana pohledem.

„To máš pravdu, Kyle. Ale ty už u toho nebudeš.“ Jeho hlas neprozradil, co se v něm odehrávalo.

Kyleho hlava cukla. Neklidně pohlédl na O’Haru a Tatuma. Tatum se jeho pohledu vyhnul. A O’Hara se též ani nepohnul. Pochopil, že mu ani jeden z nich na pomoc nepřijde. Pomalu sklonil zbraň a udělal krok zpět.

„Já si počkám,“ řekl chraptivě svými mrazem ztuhlými ústy. „Jsi připravený, ale já umím počkat, seržante. Můžu počkat. Mám dost času.“

Brent kývl a uvolnil úderník winchesterovky. O’Hara se pomalu vydal po svahu vzhůru.

Byl už skoro nahoře, když se ho Brent Loomis odhodlal následovat. Kyle plný nenávisti strnule hleděl na rozložitá záda černošského seržanta. Jeho dech byl zrychlený námahou a rozrušením. Protřel si hřbetem ruky tvář, aby se zbavil sněhu.

„Ano, já umím čekat,“ zašeptal chraptivě. Pak na sobě ucítil Tatumův pohled a rychle se otočil. „Co na mě tak civíš?“

„Kdybych byl tebou, nikdy bych s tím nezačal, Jule,“ řekl Tatum.

„Přece nebudu mít strach z nějakého negra. Dole na Jihu našli ten správný způsob, jak na ně.“

„On má sílu, může tě dostat kdyko li, když ho neposlechneš. A na O’Harovu pomoc bych moc nespoléhal.“

Kyle byl jedním skokem až těsně u něj a chytil ho za límec u pláště.

„Ty si myslíš, že se ho bojím?“ V jeho obličeji se mísila nenávist s opovržením. „Uvidíš, co se stane. Až vyjdeme z tohoto pekla, tak zůstaneme jen tři, chlapče. To ještě uvidíš.“

„Okamžitě mě pusť,“ zavrčel Tatum. Vyprostil se z Kyleho sevření a vydal se nahoru za Brentem Loomisem. Slyšel, jak za ním Kyle nadává, ale nevšímal si toho. Jemu bylo všechno jasné. Brent Loomis byl muž, kterému věřil, že je odtud dostane. Měl by se spíš dostat k Loomisovi a O’Harovi, a ne tady stát s Kylem, který zešílel nenávistí.

Art Tatum měl strach, ale zároveň i dost odvahy, aby si zachoval jasnou hlavu. Měl strach, když uviděl, co Čejenové a Siouxové udělali s poručíkem a navíc s jakým potěšením. To, co viděl, nedokázal vymazat z mysli. Chtěl všechno, jen ne skončit právě tak - ležet nahý ve sněhu s proříznutým hrdlem.

Modlil se za to, aby je Loomis a O’Hara z této situace dostali. Ale když lezl na kopec, všechno se mu svíralo strachy.

Brent Loomis byl první, který se dostal na druhý konec kopce. Vířící sníh obklopoval jeho postavu jako dým. Věděl, že musí dávat pozor. Od O’Hary a Tatuma mu žádné nebezpečí nehrozilo, ale byl si jistý tím, že Jule Kyle čeká jen na ten správný okamžik, aby mu mohl prohnat tělem kulku.

+ + + + +

Bylo to už dlouho po půlnoci. Vítr se otočil a se sněhem přinesl ze severu i malé ostré zmrzlé kapky vody. Pak se mraky roztrhaly a bledá měsíční záře se zadumaně třpytila na sněhové pokrývce v údolí řeky. Řeka sama zmrzlá nebyla a tvořila v bílém sněhu temnou čáru.

Brent Loomis si lehl za převrácený kmen černé borovice,, kterou bouře vyvrátila z kořenů. Větve pokryté sněhem visely ve sněhu. U kmene stromu byl vzduch cítit pryskyřicí.

Brent Loomis ležel opřený o pravý loket, pušku v podpaží, a strnule hleděl na to, co zbylo z dostavníkové stanice.

Ohrada, která stála poblíž stanice, byl zbořena. Zůstaly jen černá, ohořelá prkna a tyče trčící ze třpytícího se sněhu. Jen chata, která byla vystavěna z velkých těžkých klád, ještě stála. Bylo tam však jako po vymření. Černé, prázdné okno ve svitu měsíce působilo hrůzostrašně. Místo obklopovalo hrozivé ticho.

O’Hara se naklonil až těsně k uchu Brenta Loomise a zašeptal: „Vidíš ty tmavé skvrny ve sněhu?“

Brent přikývl. „Zastřelili koně?“ zeptal se ho právě tak tiše.

„To nejsou žádní dostavníkoví koně. To jsou koně indiánů. Byli zastřeleni z domu. Zajímalo by mě, jestli je tam ještě někdo na živu.“

„Kryj mě a já se tam zkusím podívat, Texasane,“ tiše řekl Brent Loomis.

O’Hara sfoukl sníh z úderníku pušky. „Nečekej, že tu ještě někdo bude, seržante.“

„Ne, chci po tobě něco jiného, Texasane. Myslím tím, abys dohlédl, aby mi neskončila v zádech kulka od Julea Kylea.“

O’Hara se v měsíčním světle zašklebil a zatřpytily se jeho zuby. „No dobře, seržante. Budu ti hlídat záda.“

Brent na něj vrhl krátký pohled a pak se beze slova zbavil pokrývek, které měl přehozené přes záda. Hodil je do sněhu a přeskočil kmen. Přikrčil se mezi ledem pokryté větve a pak začal utíkat. Utíkal přikrčen sněhem, který mu sahal asi po kotníky k domu, který se tyčil ve sněhu jako malý kopeček. Zbraň držel v obou rukou. Náhle při měsíčním světle zahlédl pohyb v tmavém rohu dveří. Ucítil, jak se mu na šíji naježily vlasy. Vystřelil od pasu třikrát za sebou tak rychle, jak to jen šlo.

V obavě z nepřátelské odpovědi se rychle vrhl do sněhu.

Tak rychle, jak jen mohl, se plazil po břiše dál, až se konečně dostal ke zdi a přitiskl se k ní. Žádný protiútok se nekonal. Uvnitř bylo všechno ztichlé, ale instinkt mu jasně říkal, že dům není prázdný. Ten pohyb, který viděl…

Na okamžik se podíval zpátky ke kmenu, za kterým leželi ostatní. Nic nebylo vidět.

Jako kočka se připlazil ke dveřím, chvíli naslouchal a čekal. Pak se rozběhl proti dveřím a vrazil do nich. Vpadl do temného domu a narazil do postavy, která se pod silou jeho útoku svalila na zem. Uslyšel tlumený zvuk. Bleskurychle se z muže odvalil. Ve světle měsíce, které pronikalo otevřenými dveřmi uviděl ruku držící ocelově se lesknoucí revolver. Rychle se po tom zápěstí ohnal a pevně ho stiskl. Zběsile mlátil rukou do země tak dlouho, dokud se neotevřela a revolver neupustila. Pak odhodil tělo na stranu a rychle škrtl sirku o podrážku své vysoké boty. Sirka vzplála. Místnost zalilo světlo.

Naproti klečel na zemi muž. Měl úzkou zarostlou tvář s vpadlýma očima a úzkými rty. Jeho tmavý kabát byl zaprášený.

Brent Loomis zvedl revolver a couvl. „Kdo jste?“

„Matt Haycox.“

Brent Loomis věděl, že udělal chybu, když na dům střílel. Ale toto byla ďábelský kraj. Každý krok mohl být osudný.

Haycox se zadíval na revolver. Měl úzké, vypočítavé oči.

„Nevěděl jsem, že jste to vy, seržante. Měli jsme tu nedávno co do činění s Čejeny.“ Brent Loomis mu podal revolver, ale winchesterovku měl na něj pořád namířenou. Haycox si zasunul revolver do pouzdra, které měl na levém boku, tak že se rukojeť skoro dotýkala spony na řemenu.

„Jste tu sám?“ zeptal se ho Brent Loomis.

Haycox vrhl pohled na pootevřené dveře. „Kromě mne jsou tu ještě dva: děvče a jeden umírající. Vy patříte k armádní hlídce?“

„Ano. Padli jsme asi pět mil na jih odsud do pasti. Bylo nás dvanáct - a teď jsme čtyři. Co děláte tady u řeky?“

Haycoxovy úzké, šikmé oči si ho nedůvěřivě prohlížely. Jednu ruku měl muž docela blízko spony na opasku, která byla sotva píď vzdálená od rukojeti revolveru.

„Jsem na cestě do Montany,“ odpověděl konečně. „Několik mil dál na sever jsem narazil na zbytky spáleného Murphyho vozu. Koně šli podél řeky a já jsem je začal sledovat. Našel jsem tady v tom domě to děvče a toho muže. Měl jsem akorát čas, a tak jsem se tu zastavil. A za chvilku se to venku jen hemžilo Čejeny a Siouxy. To děvče stálo tam u toho okna a střílelo tak dlouho, až to ta banda vzdala.“

„Doufali jsme, že je stanice ještě v provozu,“ zamumlal Brent Loomis. „Potřebujeme koně.“

„Jedete z pevnosti Fort Meadows?“

Brent Loomis přikývl. Sklonil winchesterovku a položil ji na stůl. Haycox vzal z petrolejky cylindr a dal do ní knot. Z vedlejšího pokoje se ozval výkřik plný bolesti. Pak se zase rozhostilo ticho.

Haycox se přes lampu podíval na Brenta. „On zemře. A nikdo už mu nedokáže pomoci,“ řekl sklesle. „Říkají mu Powell. Enoch Powell. A s ním přišla ta dívka. Má v sobě zabodnutý šíp na lov bizonů. Tu se nedá už nic dělat.“

Brent otevřel dveře od vedlejšího pokoje. Dívka, která seděla vedle umírajícího, vzhlédla. Brent pohlédl na muže, který ležel na zemi na přikrývce.

Z mužova pravého boku trčel šíp. Jeho zarostlá tvář byla zdeformovaná bolestí. Sípavě dýchal. Rty měl pokryté krví.

Ne, tady se už opravdu nedalo nic udělat. Šíp nebylo možné vytáhnout.

„Kdo jste?“ zeptala se dívka. Poprvé si ji pořádně prohlédl. Byla ještě mladá, snad kolem dvaadvaceti. Její tvář prozrazovala, jak moc je unavená. Měla velké oči, jemný nos a hezká ústa. Tmavé vlasy jí padaly přes vyhrnutý límec na teplou kazajku. Na nohou měla oblečené levisky a obuté vysoké boty.

„Jsem seržant Loomis,“ představil se. „Z dvacátého jízdního pluku z Fort Mead. A kdo jste vy?“

„Jmenuji se Memphis,“ odpověděla. „Mohl byste pro něj něco udělat, seržante?“

„Ne leda ho zastřelit,“ odpověděl. Viděl, jak pevně stiskla rty. „Je mi to líto,“ zamumlal. „Neměl jsem to říkat. Ale už mu nepomůže nikdo. Je to šíp na bizony. Ty mají háček, nedají se vytáhnout. A kdyby se mu nakrásně ten šíp snažil někdo vytáhnout násilím, ve vteřině by zemřel.“

„Já vím,“ vyšlo tiše z jejích pobledlých rtů. „Když se to stane koni, tak ho člověk zastřelí. Mohl byste jít pryč?“

„Poslouchejte,“ řekl bezcitně, „přišel jsem sem ještě s třemi dalšími muži. To je zbytek, který zůstal z naší patroly. Potřebovali bychom se nějak dostat přes řeku. Ale nějak jinak než na Člunu. Ten totiž nemáme.“

Zvedl se a odešel. Haycox ho poslouchal za dveřmi.

„Nemáte koně?“ zeptal se, když Brent vycházel.

„Ne. Většinu jich zastřelili. A ty, co zbyli, mají teď Čejenové a Siouxové.“

„My máme tři koně,“ zamumlal Haycox.

„Kde jsou?“

„V místnosti tam naproti.“

„To znamená, že šanci dostat se odtud, mají jen tři, co?“ Brent Loomis se podíval na dveře před sebou.

„Dva z těch koní budou nést to děvče a mne, až tuhle chatrč budeme opouštět,“ oznámil mu Haycox klidným, chladným hlasem. „Jen by mě zajímalo, koho ponese ten třetí. Enoch Powell ho už potřebovat nebude. Nedávám mu už příliš mnoho času. Mohli bychom toho jednoho koně někomu dát. A to tomu, který nás z tohoto pekla vyvede. A přitom je mi jedno, jakou bude mít barvu pleti.“

Brent Loomis ucítil, jak mu ztvrdly šlachy na hřbetu ruky, když pušku pevně sevřel v ruce. „Mluvíte jako muž z Jihu. Odkdy muži z Jihu zapomínají na svou hrdost, to je Jih tak daleko, že klidně budete cestovat s mužem, který má jinou barvu pleti než vy?“

Haycoxovi se zdálo, že se mu posmívá. Rysy v jeho obličeji ztvrdly. „To byl jen návrh, seržante. Snad vzbudí u vašich lidí víc nadšení.“

„Na vašem místě bych se na to moc nespoléhal. Z mých lidí vás nedoprovodí nikdo. Ale vy i to děvče můžete odjet, když chcete.“

Haycoxovy oči ho sledovaly, aniž by se pohnuly. Brent Loomis už takové oči jednou viděl. Byly to oči hada: Oči v kterých není žádné teplo, vypočítavé, chladné a bezcitné. Oči, jaké mívají hráči, pistolníci, ostřelovači, zabijáci.

„Seržante,“ řekl tiše, aniž by přitom pohnul rty, „nejsem zvyklý, aby mi rozkazoval nějaký černoch.“

Jeho ruka se nebezpečně přiblížila k rukojeti revolveru.

Brentův pohled ztvrdl. Každý sval v jeho tváři se křečovitě napnul. Lomcoval s ním hněv, když si uvědomil, že s tímto předsudkem bude muset pořád bojovat.

„Teď nejsme na Jihu, Haycoxi, tady budete dělat to, co vám řeknu já.“

Chtěl k tomu ještě něco dodat, ale než stačil otevřít pusu, třesklo venku - před domem - nocí několik výstřelů. Údolím řeky se nesly dunivé rány. Jedna kulka proletěla tenkými prkennými dveřmi, druhá rozbila sklenici na okenním rámu.

„Zhasni!“ zařval Brent. Haycoxova ruka vyletěla k lampě. Ve stejném okamžiku pohltila místnost hluboká tma.

Brent Loomis si stoupl k oknu. Viděl, jak O’Hara, Kyle a Tatum zápasí se sněhem. O’Hara se otočil, zvedl pušku, namířil na tmavou postavu na koni, která se zřetelně rýsovala na modravém sněhu, a pak skočil do chaty, zavřel dveře a zajistil je závorou.

Brent zalícil zbraň. Indiáni už měli za sebou polovinu cesty k boudě, když začal střílet. Jen při svitu měsíce to nebyly žádné přesné rány, ale střílel tak rychle, jak jen mohl mačkat kohoutek. Vystřílel zásobník, dýmající nábojnice mu létaly kolem tváře. Kůň se splašil a s pronikavým řehtáním pádil pryč.

Brent ucítil závan, jak mu kolem obličeje proletěla kulka. Rychle se schoval. Zimou ztuhlými prsty bral náboje, nastrkal je do zásobníku a zase vyhlédl ven.

Kousek od okna uviděl stín a ve stejném okamžiku i hlaveň. Něco proletělo cípem jeho kabátu. V záblesku z hlavně uviděl před sebou tmavou, širokou tvář Čejena. Vystřelil mu do hrudi, rychle natáhl úderník a ještě jednou vystřelil.

Čejenové se dali na ústup a rychle zmizeli ve tmě. Brent Loomis čekal, až venku všechno ztichne a teprve potom sklonil pušku a otočil se.

„Pověste přikrývky do oken a zapalte lampu,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně. Sám škrtl sirku a zapálil knot, zatímco O’Hara s Tatumem připevňovali na okna deky.

„Jak se sem dostali?“ ptal se Brent. Položil winchestrovku na stůl.

„To střílel Kyle,“ odpověděl Tatum. Byl celý bledý. „Uviděli jsme je, když byli necelých sto yardů od nás. Jen projížděli kolem, ale Kyle přesto začal střílet.“

Jule Kyle se pomalu otočil.

Planul v něm vztek. Praštil pažbou sharpsky o zem.

„To tys nás sem zavedl, černochu,“ vyrazil ze sebe. „Ty jsi přece chtěl, abychom sem šli.“

„Teď už asi všechny povstalecké bandy v okruhu dvaceti mil vědí, že jsme tady,“ řekl Tatum nejistě. „Už se odsud nikdy nedostaneme. A za to můžeme být vděční tobě, Kyle.“

„Drž hubu ty zatracený blázne. Měl jsem čekat, až nás uvidí?“

„Poslouchejte,“ pronesl Brent Loomis. „Budeme muset najít nějakou cestu, jak se odsud dostat. Toto je Matt Haycox, a tam, ve vedlejší místnosti, je ještě děvče a muž, který má v sobě zabodnutý šíp a pravděpodobně co nevidět zemře.“

„A jak se chceš odsud dostat, seržante?“ zeptal se O’Hara. Jeho hlas zněl uštěpačně a hořce.

„Přes řeku.“ Loomis se rozhlédl. „Je půlnoc, řeka ještě není zamrzlá. Uprostřed je velká díra v ledu, ale je dost zima - a když budeme mít trochu štěstí, za pár hodin zamrzne celá. Jakmile vyjde slunce, led zase roztaje. Když se nám podaří dostat na druhou stranu, dokud bude ta chátra daleko od řeky, a nezpozoruje nás, budeme mít náskok dobrých dvanáct hodin. To stačí, abychom se jim ztratili.“

Přerušilo ho zafunění. Muži se zarazili. Uviděl, jak zpozorněli. Kyle byl první, kdo otevřel dveře do vedlejší místnosti. Zastavil se a pak se rychle otočil k ostatním.

„Koně!“

O’Hara ho odstrčil a podíval se do místnosti také.

„Tři koně,“ řekl Kyle. Ta slova z jeho úst zněla vysloveně úpěnlivě. „S nimi budeme mít dobrou šanci uniknout. Ano, mohli bychom to dokázat.“

„Tak pozor, můžete si vzít jen jednoho,“ skočil mu do řeči Haycox.

O’Hara, Tatum a Kyle se k němu otočili. Z jejich očí sršel hněv. „Kdo to řekl?“

„Já,“ odvětil Haycox. Stál vedle stolu s lehce rozkročenýma nohama, hlavou nakloněnou na stranu a s rukou blízko revolveru.

„Zbavíme se toho ksindla, co říkáte,“ prohodil Kyle. „Být na jeho místě, tak bych tak blbě nemluvil.“

„To děvče a já jsme sem na koních přijeli, a na koních také odjedeme. Patří nám. Až zemře muž ve vedlejší místnosti, jeden kůň zůstane volný, a toho dostane ten, který mě a tu dívku odsud dostane. Navrhl jsem to už vašemu seržantovi, a jemu se ten návrh moc líbil.“

Kyle se díval na Haycoxe. Brent Loomis nemohl uvěřit, s jakou samozřejmostí to říká, a obrátil se na Kyleho. Ten neskrýval svou nenávist.

„Chtěl jsi zmizet s nimi, co, seržante?“ zeptal se ho nevraživě a zběsile se rozesmál.

Brent Loomis ucítil O’Harův pohled. „Není to tak úplně pravda, Kyle,“ odvětil. „Neměl jsem v úmyslu zmizet. Nikdo z nás nezmizí. Bude to přesně tak, jako s tím indiánským koněm. Když to bude potřeba, zastřelím toho koně sám.“

„To neuděláš,“ zaprskal Kyle. „A kdyby, tak je to tvůj konec.“

Brent Loomis cítil, že nikdo z ostatních při něm nestojí. Přejel si palcem přes rty. „Tak ty si to se mnou chceš vyřídit, Kyle?“

„Už jednou jsem viděl, jak jsi nechal jednoho koně klidně zabít, seržante, koně, na kterém se mohl zachránit alespoň jeden z nás. Než bych tomu měl ještě jednou přihlížet…“

„Zmlkni, Kyle.“

Kyle se najednou zašklebil. Zakroutil hlavou. „Ne, ty dobře víš, jak to myslím, seržante.“

Brent Loomis to věděl, ale také si uvědomoval, že by mohl před muži ztratit autoritu, kdyby se před Jule Kylem stáhl zpět. Přišel až k němu, pušku držel volně v ruce.

O’Hara a Tatum ho pozorova i. Všechno teď záviselo na tom, co udělá Kyle v následujících sekundách. Obezřetně začal couvat. Po dvou krocích narazil zády do zdi. Stále ještě držel sharpsku v rukou. Zvedl ji a namířil na Loomise, který byl už téměř u něho.

Brent Loomis natáhl ruku a jedním cuknutím mu zbraň vytrhl z prstů. Věděl, že to bylo nebezpečné. Hlaveň mu směřovala na hruď, a kdyby Kyle zmáčkl spoušť, byl by teď už po smrti. Ale musel bývalého jižanského otrokáře přimět k mlčení i za tuto cenu.

Přišel k němu tak blízko, že cítili na svých tvářích dech toho druhého. Kyle se zašklebil a Brent Loomis si uvědomil, že by mu ten jeho ksicht nejraději rozbil, na druhou stranu se toho ale obával.

„Já vím velice přesně, co si myslíš* Jule Kyle. Že jsi velký, bílý chlap - a já jsem jen negr. Ale přísahám, že jestli už nebudeš konečně držet hubu, tak ti ji zacpu. Nenuť mě, abych to musel udělat, slyšel jsi?“

V Kyleho obličeji se objevil pohrdavý úsměv, a Brent Loomis poodstoupil dřív, než by mu musel do toho jeho ksichtu dát pořádnou ránu. Nějaký zvláštní druh plachosti, která byla ukrytá hluboko v jeho srdci, ho nutil před Kylem ustoupit. Nebyl to strach, bylo to něco, co se nedalo jen tak lehce pojmenovat. Vyhrožoval bělochovi, že no zbije. Přivedl ho k tomu hněv a hořkost. Jeho nenávist k tomuto muži ted byla tak velká a prudká, a on se cítil bezmocný, osamělý a nejistý.

Vrátil Kyleovi zbraň. „Máš první hlídku, Kyle,“ oznámil mu. „Jdi ven před stavení, najdi si dobré místo a začni stavět ze sněhu hradbu. Za dvě hodiny tě přijde vystřídat Tatum.“

„A když mě venku dostane kulka nebo nůž, pak zůstanete jen tři - a tady jsou jen tři koně. Jenže kdybys chtěl vzít to děvče s sebou, pak by vás bylo pořád o jednoho navíc. Pro koho se pak rozhodneš? Pro Tatuma? Pro O’Haru?“

Brent Loomis, který se už k němu otáčel zády, se zastavil uprostřed pohybu.

„Běž ven, Kyle, dřív než tě odsud budu muset vyvléct násilím,“ zasyčel, aniž by se podíval na ostatní.

Uslyšel, jak za ním zapadly dveře a pak se ozvalo dusání ve sněhu. Jeho pohled se střetl s O’Harovým. Texasan stál opřený o zeď s puškou v ruce a sledoval jej pohledem, ze kterého se nedalo nic vyčíst.

Brent chtěl něco říct, ale pak raději mlčel. Věděl, že O’Hara byl jeho protivník, tak jako ostatní. Chtěl jej o něco požádat, ale nemělo smysl jej teď vyzývat.

+ + + + +

Dívka na chvilku zvedla hlavu, když k ní do místnosti vešel Brent Loomis a zavřel za sebou dveře. Světlo z petrolejové lampy, která stála na zemi vedle ní, jí vdechlo do tváří trošku červeně. Pod jejíma očima se usadil hluboký stín.

Klekl si na zem z druhé strany muže, který ještě krátce, chraptivě dýchal.

„Pojďte a lehněte si. Vypadáte, že potřebujete trochu spánku, slečno.“

„Můžete mi říkat Memphis, všichni mi tak říkají.“

„Odkud pocházíte?“

„Z jednoho města,“ odpověděla. Na chvíli se na něj zvědavě zadívala, ale pak zase zvěsila hlavu. „Chtěla jsem jet do Herefordu. A koupila jsem si lístek do dostavníku, který tam jel. Když jsme projížděli jedním údolím, najednou se objevili nad námi. Bylo to strašné. Viděla jsem, jak stahují muže z kozlíku a podřezávají je. Slyšela jsem ty muže řvát tak strašně, jak jsem ještě nikdy nikoho křičet neslyšela. Utíkala jsem jako smyslů zbavená. Nevěděla jsem, co dělám. Chtěla jsem jen odsud. Pryč.“

Přejela si hřbetem ruky přes čelo a urovnala si vlasy.

„Když jsem byla od toho místa asi pět set yardů, uvědomila jsem si, že mě nikdo nepronásleduje.“ Ukázala bradou na zraněného. „To byl Enoch Powell. Přijel za mnou se dvěma koňmi. Nějak se mu taky podařilo uniknout. Byl to lovec bizonů. Ve městě, ze kterého jsme jeli, si ho najali jako vozku. Indiáni nás sledovali až sem. Když jsme přišli k chatě, dostal Powell zásah tím šípem. Vtáhla jsem ho dovnitř oknem. Nevěřím, že bych to tu dlouho vydržela, kdyby nepřišel Haycox.“

„Znáte ho? Co je to za muže?“

„Ano, znám ho,“ odpověděla a její hlas zněl zastřeně. „Matt Haycox je lovec lidí.“

„Ano, Matt Haycox je lovec lidí,“ řekl hlas ode dveří.

Brent Loomis otočil hlavu. Ve dveřích stál Haycox. Opíral se ramenem o veřeje a měl ruce v kapsách. Pažba jeho revolveru mu volně trčela ven z pouzdra. Šedivé, strnule hledící oči pistolníka sledovaly Loomise a dívku.

„Jste v dobré společnosti, seržante,“ řekl s úšklebkem a vešel do místnosti. Vysokou botou kopl do dveří a ty se za ním zabouchly. Podíval se dolů na Powella. „Jak mu je? Na jak dlouho to ještě vypadá?“

Memphis vstala a prošla kolem něj ke dveřím. Chvilku na ní zůstal viset pohledem. Dveře za ní zapadly a muži zůstali o samotě.

„Dlouho to nebude trvat a třetí kůň bude volný,“ zamumlal Haycox a snažil se přitom vyhnout Brentovu pohledu. „Bude zatraceně těžké, dostat se odsud, seržante. Celý kraj na východ od Black Hills se hemží tanečníky s duchy. Dřív než jsem odjel z Montany, slyšel jsem, že sem poslali jezdecký oddíl plukovníka Fortsythese, který u Wounded Knee rozmetala nějaká tlupa tanečníků s duchy. Myslím, že tomuto území bychom se méli raději vyhnout. Tedy, jestli se odsud někdy dostaneme.“

„Určitě ne, když se rozdělíme,“ odtušil Brent. „Buď zůstaneme spolu, nebo odtud neodejde nikdo znáš.“

„Ta dívka,“ řekl polohlasně Haycox, „je hezká, ne? Ona se odsud musí dostat. Víte, co zfanatizovaní indiáni udělají se ženou, když se jim dostane do rukou?“

„Ano, vím to. Ale musíme počkat, až řeka zamrzne. Dřív nemáme ani tu nejmenší šanci.“

„Přijel jsem jen hledat jednoho muže jménem Lochard,“ prohodil Haycox. „Je na něj vypsaná odměna pět set dolarů. „Říká se, že ho viděli v Alderu v Montaně.“

„Vyjděte před chatu a ten muž si může vesele dál vykračovat po světě.“

Brent Loomis zvedl hlavu a poslouchal. Kromě sípáni raněného pronikl k jeho uším ještě jiný zvuk. Doléhalo k němu temné, rytmické bušení, znějící jako tlukot srdce.

Brent Loomis vzal winchesterovku a odešel do vedlejší místnosti. Panovala zde skoro úplná tma. Někdo stáhl knot tak dolů, že z plamínku zbylo jen pár červených jisker. Přes okno dopadalo do světnice měsíční světlo.

Přišel k O’Harovi a podíval se oknem přes jeho rameno ven. Za kopcem musel hořet oheň. Rudá zář světla se odrážela v černém nočním nebi. Mraky zmizely a krajinou se nesl monotónní a divoký rytmus bubnů.

„Co to dělají, Texasane?“ zeptal se Brent Loomis.

„Provádí tanec s duchy, seržante. Udělá jejich košile neprůstřelné a zvětší jejich nadšení. Možná našli ve vozech nějakou whisky. Až už budou dost opilí, potrvá to asi pět minut, a rytmus bubnu se změní. A pak ještě jednou pět minut a zaklepou nám na dveře.“

„Dokud máme dost nábojů, dovnitř se nedostanou, Texasane. Nevidíš někde Kylea?“

„Zahrabal se. Nebude to dlouho trvat a objeví se. Určitě má strach. Když řeka dnes v noci nezamrzne, jsme vyřízení. To si snad uvědomuješ, seržante,“

„Pořádně zakryjte okno a rozsviťte světlo,“ rozkázal Brent. Dali přes okno přikrývky, povytáhli knot v lampě a místností se zase rozlilo světlo.

Brent Loomis si všiml, že lampu rozsvítila dívka.

„Máte tu něco k jídlu?“ zeptal se. „My jsme s sebou nic nevzali, kromě vaků s vodou.“

„Něco tu je, ale není toho příliš mnoho,“ odpověděla. „Dojdu pro to. Bylo to v sedlových vacích koní, které přivedl Powell.“

Zamířila do místnosti, ve které byli schovaní koně a on ji pomalými kroky následoval. Šla k sedlům, která ležela v rohu. Místnost nebyla velká a pronikalo tam trochu světla.

Brent Loomis si prohlížel koně. Poplácal je po krku a zkontroloval jejich postroje, aby se přesvědčil, že vydrží namáhavou cestu hlubokými závějemi. Zvířata lehce oddechovala a zkoušela mu nozdrami dosáhnout na obličej.

Dva byli strakatí, dobře stavění pintové, se širokou hrudí a silnými kostmi, a ten třetí byl hnědý morgan, valach s malou, dobře stavěnou hlavou, který nervózně stříhal ušima.

„To je kůň Haycoxe,“ řekla Memphis a ukázala na morgana. „Vím, že by se chtěl odsud dostat. Řekl mi, že mě chce vzít s sebou. Ale já chatu bez Powella neopustím. Nebýt jeho, nebyla bych už na živu. Haycox se smál, když jsem mu to řekla.“

„Já se nesměju,“ tiše odpověděl Brent.

„Já vím.“ Její hlas zněl drsně. „Nikdy neodejdu z této boudy, aniž bych vzala Powella s sebou. Budu ho bránit. Nenechám ho tady zemřít jako psa.“

„Dobře. Nenecháme ho tu, Memphis. Pokud bude ještě žít, vezmeme ho s sebou.“

Na okamžik si byli velmi blízcí. Tázavě se na něj podívala a on ucítil vůni jejích vlasů, která mu připomněla trpkou vůni bavlníkového pole pod žhavým sluncem v Missouri. Natáhla k němu ruce s jakýmsi sáčkem;

„Ano,“ řekla, „to je všechno, co máme. Sušené maso. Je tuhé, ale jíst sedá.“

Probral se, vzal si od ní kousek sušeného masa, dal si je do úst a cucal. Bylo tvrdé jako podešev.

„Zajímalo by mě, jak jste se sem vůbec dostala, do těchhle zapomenutých končin,“ zeptal se váhavě.

Rád by k ní zase natáhl ruku a dotýkal se jí, ale neodvážil se.

„To je moje věc,“ odsekla a vypadalo to, jako by se mu najednou odcizila. „Nepůjdeme už dovnitř?“

Jeho pohled ještě jednou přelétl celou místnost. „Co je to?“ zeptal se a přistoupil k protější stěně.

„Co myslíte, seržante?“

Stěnou prosakovala voda a stékala v malých pramíncích dolů. Dotkl se jí rukou. Byla to jen jednoduchá stavba z kmenů, mezi kterými byl nacpán mech a hlína. Muž silák by tu zeď klidně mohl prolomit.

„To se mi nelíbí,“ tiše podotkl. Zpozoroval, že se na něj tázavě podívala. Pokrčil rameny, opustil místnost a odešel k ostatním. Ona šla za ním.

Haycox tam nebyl. Dívka rozdělila sušené maso, ale nikdo z nich nejedl. O’Hara si vzal svůj vak s vodou a napil se, pak jej položil a utřel si kapky vody ze rtů a brady.

„Venku je taková zima, že řeka snad opravdu zamrzne,“ řekl, aniž by se na někoho podíval. „Ale jak chceme tanečníky s duchy donutit, aby zůstali na této straně řeky, až zase znovu zamrzne? Když můžeme přes led přejít my, udrží i indiánské koně. Mohli by řeku přejít jednu nebo dvě míle na západ, a pak bychom se už neubránili.“

„O tom už jsem taky přemýšlel, když už o tom mluvíš,“ opáčil Brent.

V tomto okamžiku uslyšeli z vedlejší místnosti podivný hluk a těžké sípění. Brent uviděl, jak Memphis strnula a z obličeje jí vymizela všechna barva. Chtěla se rychle dostat k pootevřeným dveřím, ale on ji rychle chytil za ruku. Odstrčil ji stranou a sám přešel přes práh, zabouchl dveře a opřel se o ně zády.

Matt Haycox stál vedle lože, na kterém ležel Powell. Jeho oči měly výraz vlka a byly upřeny na Brenta Loomise. V rukou držel šíp. Široká, plochá špička šípu na bizony se leskla ve světle lampy. Byla rudá od krve.

Brent Loomis se na Enocha Powella krátce podíval. Vozka dostavníku se už nehýbal. Ležel na boku a jednu ruku si tlačil k hrudi. Oči měl otevřené, ale už jimi nic neviděl.

Haycox hodil ten ulomený šíp do rohu. „Chtěl jsem mu pomoct,“ poznamenal. „Někdo ten šíp přece musel vytáhnout.“

„Vy jste věděl, že když ten šíp někdo vytáhne, tak on v tom okamžiku zemře, Haycoxi.“

„Co tím myslíte, seržante? Chcete tím snad říct, že jsem ho zabil úmyslně?“

„Přesně to chci říct, Haycoxi.“

Pistolník přivřel oči. Zbyly z nich jen úzké čárky, vypadaly jako zorničky kočky, která se zadívala do ostrého světla. Brent Loomis viděl, jak pravou rukou udělal reflexní pohyb.

„Proč bych něco takového dělal?“ přerývaně prohodil Haycox.

„Jsou tu dva důvody: Především kvůli tomu koni a pak - je tu to děvče, které tady Powella nechtělo nechat.“

„Máte pravdu, seržante. Přesně proto jsem to udělal. Potřebuji koně a chci mít tu dívku. A teď? Co teď chcete udělat?“ Na tváři pistolníka se na chvíli objevil ironický úšklebek.

Brent k němu zamířil. Viděl, jak lovec lidí trhl pravou rukou a sám sáhl pro kolt pod armádní plášť, ale proti tak zkušenému střelci, jakým byl Matt Haycox, neměl šanci. Nebyl dost rychlý. Revolver pro něj nebyl tím, čím pro Haycoxe, který tento pohyb prováděl snad sto tisíc krát, až ho ovládal s absolutní jistotou, na které závisel jeho život.

Sebevědomě vytáhl kolt jako nějaký kouzelník a palcem natáhnul úderník. Mířil přesně doprostřed Loomisovy hrudi. Tak tam Haycox stál a trpělivě čekal, až svůj kolt vytáhne i Brent.

„Nikdy nebudete dost rychlý, seržante,“ řekl Haycox. „Mohl jsem vás zabít dřív, než se vaše prsty stihly dotknout revolveru. Už se o to nikdy nepokoušejte. Příště vás zastřelím.“

Brentovi ztěžkla ruka. „Vy zatracený blázne, snad nevěříte, že zvětšíte svou šanci tím, že jste zabil Powella?“

„Opravdu jsem ho zabil? Tak nebo tak, stejně by se odsud nikdy nedostal. Chtěl jsem mít jen jistotu, že nám už nebude stát v cestě, když už to tak dopadlo. A už mi nikdy neříkejte, že jsem blázen. Možná mám v sobě až příliš mnoho jižanské krve, ale ani jeden z bílých by si mi nedovolil tohle říct.“

Zamyšleně se na Brenta Loomise podíval. Ten pohled byl studený jako led.

Ty oči - byly to oči vraha.

Přesto si nemohl dovolit proti němu něco udělat. Byl sice silnější než on a jistě by jej přepral, ale na to byl Haycox příliš rychlý s koltem.

Nyní tedy na něj nemohl zaútočit. Haycox jen čekal na to, až to udělá, aby pak mohla zaúřadovat jeho olověná přítelkyně. Rychle se otočil a šel ven. Věděl, že všechno, co cítí, je na něm hned poznat. Dívka si držela před ústy ruce sevřené v pěst.

„Powell je mrtvý,“ oznámil jim. Zmáhala ho únava. Přešel místností, otevřel dveře a zavolal Kylea. Jižan doklopýtal dovnitř. Jeho tvář byla zmodralá zimou. Plášť měl pokrytý sněhovými vločkami. Na uzávěru jeho pušky se mu na jednom místě vytvořila tenká, průnledná vrstvička ledu, kterou na oceli vytvořil svým dechem.

„Co je?“ zeptal se s jižanským přízvukem.

„Vedle leží muž,“ řekl Brent Loomis. „Vynes ho ven a pochovej do sněhu.“

Kyle se podrážděně rozhlédl. Krev se mu nahrnula do obličeje. „Nemám žádný rýč. Čím ho mám zakopat?“

„Sníh je měkký. Zahrab ho rukama, Kyle.“ Brent věděl, že dělá chybu, ale vztek mu zabránil, aby jednal uvážlivě.

Kyle se zašklebil. „Něco ti řeknu, Loomisi. Na takovou práci u nás na Jihu zásadně používáme černochy, jako jsi ty,“ zavrčel.

O’Hara a Tatum na Brenta upřeně hleděli. Věděl, že teď musí udělat zásadní rozhodnutí. Neměl na výběr. Pár posledních hodin nic nezměnilo. Pořád ještě v něm viděli zahořklého soupeře.

Pomalu a klidně řekl: „Já ti také něco řeknu, Kyle. Nejsi na jihu. Tak začni!“

+ + + + +

V místnosti se rozhostilo ticho a Brent Loomis, který seděl na zemi a zády se opíral o zeď, se pátravě díval na lidi v místnosti. Jeho pohled se zatoulal k O’Harovi, který seděl naproti němu. Kyle pracoval venku a Tatum s dívkou spali. Haycox si vzal pušku a stál venku u dveří.

„Texasane!“ zašeptal Brent tak tiše, že téměř nepohnul rty a slovo mu jen vyklouzlo mezi zuby.

O’Hara otevřel oči. „Co je, seržante?“

Brent mlčel. Díval se na Texasana, který se narovnal a zašmátral v kapse po cigaretě. Sirkou škrtl o špinavou podlahu.

„Vím, co mi chceš říct, seržante. Haycox toho Powella zabil.“

„Ano.“

„Proč jsi ho nezastřelil?“

„Měl jsem to udělat?“

„To se k tobě hodí. K nikomu jinému ne - ale k tobě ano. Bylo by lepší, kdybys tomu lovci lidí prohnal hlavou kulku. A nenávist Julea Kylea nepodceňuj. Necháváš ho dělat práci, kterou dole na Jihu dělají negři. To ti nepromine. A jedno ti neodpustí už vůbec nikdy, seržante, že nejsi bílý. Jednoho dne od tebe žádný rozkaz nepřijme a pak ho budeš muset zastřelit, jinak dostaneš kulku do zad ty. Patří k těm mužům z Jihu, kteří nic nemají a nic neznamenají. Nemají nic kromě své bílé kůže a privilegií, které k tomu patří.“

,,O’Haro, ty ale taky pocházíš z Jihu. Proč nejsi taky takový jako Jule Kyle?“

„To by pošpinilo moji hrdost. Byl bych pěkná nula, kdyby mě urazilo jenom to, že mi černý chlápek dal rozkaz.“

„Ty mě nenávidíš jinak. Ne tak jako Kyle, ale jinak. Jsi toho názoru, že ti chlapi jsou tví muži. Tobě by nestačilo, kdybych koupil kulku mezi lopatky. Chceš mě dostat jinak.“

O’Hara neodpověděl. Seděl u stěny, obličej bledý zimou měl otočený k Loomisovi. Ten obličej připomínal kamennou masku a oči dva žhnoucí uhlíky.

„Chceš se vyplakat na mém rameni, seržante?“ zeptal se po chvíli.

„Ne. Ale musím mít alespoň jednoho muže, na kterého se můžu spolehnout.“

„Vezmi si Haycoxe. Stačí jen lusknout prsty a Powellův kůň je tvůj.“

„Ty věříš, že byeh tebe a ostatní tady nechal na holičkách?“ zeptal Brent, očividně překvapený jeho reakcí.

„Proč ne? Každý by udělal všechno, co by bylo v jeho silách, aby toho koně dostal. Za šanci přežít by uklidil třeba kohokoli, kdo by mu stál v cestě.“

„Ty bys to udělal?“

„Jsou to tvoji muži, ne moji. Tak si přece vezmi toho koně a zmiz odsud přes řeku.“

„Ne.“

„Chceš si vychutnat tu trochu moci, která ti dává možnost velet třem mužům, seržante?“

Brent Loomis si znovu přejel palcem přes rty. Pokusil se podívat O’Harovi přímo do očí.

„Ne, ale chci, abychom se odsud dostali všichni živí.“

„Šanci mají jen tři z nás. Tři koně - tři životy. Ostatní zemřou v této boudě nebo venku ve sněhu. Je nás i s tou dívkou šest. Koně budou patřit těm, kteří si je vezmou. Kdoví, jestli ti, kteří si vezmou ty koně, budou brát ohled na to děvče. Jule Kyle by na ni ohled nebral a možná ani Art Tatum ne. Je mladý, ale strach udělá z člověka zvíře. Je to na něm vidět, je na něm vidět, jak se bojí.“

„ Když řeka dnes v noci zamrzne…“

„Ani tak nebudou mít šanci víc než tři. Možná, kdyby jeden z nás dostal ty koně všechny, pak by se mohl včas dostat až do Fort Meadows a zase zpět dřív, než bychom se zbavili poslední patrony.“

„Myslíš?“

„Ale je tu jeden problém. Muž, který by chtěl zkusit utéct se všemi koňmi z této boudy, by nepřešel práh těchto dveří, protože by ho dřív zastřelili: Haycox, Kyle a snad dokonce i Tatum. Ti koně pro ně znamenají život.“

„A kdybys jel ty? Tebe znají. Tobě věří.“

„Ne. To by nedopustili. Ne, tak by to nešlo. Viděl jsi někdy, jak koně, šílení strachem, vběhnou rovnou do ohně, ačkoliv oči mají otevřené? V právě takové situaci jsme teď my - a nemůžeme vůbec nic dělat.“

„Zdá se, že tě to moc z klidu nevyvádí.“

O’Hara jen beze slova pokrčil rameny. Pak si zvedl vysoký límec pláště a zavřel oči.

„Pokusíme se společně přejít řeku,“ dodal po chvíli.

+ + + + +

Zadýchaný Jule Kyle na chvíli přestal pracovat a sledoval plochou sněhovou hromadu, kterou navršil. Bylo zima. Utáhl si plášť a pak se zadíval dozadu na kopce, za kterými viděl rudou zář ohně. Sníh měl v měsíčním světle namodralou barvu. Jule Kyle vzal armádní karabinu a opřel se o ni a rozhlížel se.

Tu uslyšel tichý šramot vedle sebe. Trhl sebou. Poznal to kovové cvaknutí, které bylo tisíckrát chladnější než studený vítr, který se proháněl na kopcích. Pomalu otočil hlavu. Uviděl ve sněhu pár vysokých bot a když zvedl pohled, setkal se s jeho očima. Byl to Haycox, a mířil mu přímo do obličeje.

„Co se děje?“ zeptal se chraptivým hlasem.

„Sledoval jsem vás,“ řekl Haycox. „Celou tu dobu. Věděl jsem, že jsem váš obličej už někde viděl - Jule McCollume.“

Kyle sebou cukl. „Moje jméno je Kyle a ne McCollum.“

„To už jsem slyšel. Jméno si měníte jako špinavou košili. Ale na tom zatykači, který jsem viděl dole na Jihu a na kterém byla vaše tvář, stálo jméno McCollum. Na vaši hlavu je vypsaná prémie pět set dolarů. A pod tím je tlustým písmem připsáno: Mrtvý nebo živý.“

Kyleho ruka sevřela karabinu, ucukl a jeho oči začaly neklidně těkat.

„Nebude vůbec jednoduché to dokázat.“

„Myslíte?“ Haycox se tiše zasmál. „Potřebuji se jen s vámi dostat do Fort Mead.“

Kyle zvedl ručnici, ale pistolník byl rychlejší. Pažba jeho winchestrovky opsala oblouk a zasáhla Kylea jako kyj do hrudi. Kyle ze sebe vydal tlumený zvuk a klesl na kolena, načež mu z rukou vypadla karabina. Natáhl po ní ruku, ale Haycox byl zase rychlejší a šlápl mu na ni.

„Mohl bych vás teď zastřelit, McCollume,“ řekl chladně. „Jste vrah, a když vás postaví před soud, budete viset. Je to tak jisté, jako amen v kostele. Na Jihu vás hledají pro vraždu.“

Jule Kyle zasténal. Polil ho studený pot. Stiskl zuby. Pomalu se zkusil zase postavit na nohy. Potlačoval přitom bolest.

„Necháte si poroučet od negrů jenom proto, že na rameni nosí seržantské výložky,“ zpražil ho Haycox, když odcházel. „Jste chudák, Jule McCollume. Jeden z těch, kterými na jihu opovrhují i černí.“

Odstoupil z dosahu sharpsky.

„Schovejte si tu zbraň, McCollume! „ zařval na Kylea.

Kyle se sklonil. Pomalu sharpsku zvedl a utřel sníh ze závěru. Pistolník stál ve sněhu s lehce rozkročenýma nohama, winchesterovku připravenou u boku a v měsíčním světle pozoroval Kyleho tvář.

„Asi byste chtěl umřít nožem nějakého Čejena, že, McCollume?“

„Sám nemůžu nic dělat,“ povzdechl si Kyle. „Ostatní nepohnou ani prstem, aby mi pomohli. Ten zatracený Loomis je ovládá, dokonce i O’Hara už zapomněl, že je z Jihu. Co budete mít z toho, že mě odděláte, Haycoxi?“

„Pět set dolarů,“ chladně odvětil lovec lidí. „Pokud mi nezaplatíte něco, co je ještě cennější, než odměna, která je vypsána na vaši hlavu.“

Jule Kyle pohlédl k chatě. „Co byste říkal na to, kdyby vás náš třetí kůň přenesl přes řeku, Jule McCollume?“

Kyle přivřel oči a zhluboka se nadechl. „Takže co ode mne chcete?“ zeptal se.

„Potřebujeme někoho, kdo zná cestu do Herefordu.“

„Já ji znám,“ odpověděl Kyle. „Často jsem tam jezdil s patrolou.“

„Pak patří třetí kůň vám, McCollume. Převedete mě a tu dívku přes řeku.“

Kyleovi se rozbušilo srdce. „Dobrá, udělám to!“ zvolal. „Kdy?“

„Hned, jak zamrzne řeka.“ Haycox sklonil hlaveň winchestrovky a stáhl kohoutek. „Až bude led dost silný na to, aby unesl koně.“

„Takže někdy nad ránem. Jenže jak chcete vyvést koně z chaty, aby si toho seržant nevšiml?“

„To nechte na mně,“ odpověděl chladně Haycox. „Místnost, v které jsou ustájení koně, má dost slabou zadní stěnu.“

Náhle se odmlčel a pohlédl na kopce, za nimiž hořel oheň.

„Co je?“ zeptal se Kyle.

Haycox naslouchal a pak zvedl pušku. „Rytmus bubnů se změnil. Musíme zpátky do domu.“

Třeskl výstřel. Na vrcholku jednoho kopce se zablesklo. Haycox se otočil. Viděl, jak z kopců sjíždějí nezřetelní jezdci. Mezi ním a Kylem vytryskl gejzír sněhu.

„Zpátky do chaty!“ zařval. Pak začal pálit winchestrovkou od boku. Kouřící nábojnice vypadávaly jedna za druhou, jen to cinkalo. Jednotlivé výstřely se slily v jedno dunění. Jeden jezdec rozhodil rukama a spadl z koně, další pony se se ržáním vzepjal, aby se mu pak podlomily zadní nohy a zřítil se na záda a na svého jezdce.

Jule Kyle přiložil k líci sharpsku. Když zmáčkl spoušť, pažba jej tvrdě udeřila do ramene. Viděl, jak se první kůň skácel k zemi, a jak Haycox běží do chaty. Obrátil se, aby jej následoval. Čejeni už byli velmi blízko a Kyle věděl, že mu nezbývá dost času, aby znovu nabil jednorannou vojenskou karabinu.

Urazil jen několik kroků, když za sebou uslyšel dusot a odfrkávání koně. Zastavil se a otočil se.

Přijížděl k němu jeden Čejen.

Kyle uhnul kopí, které po něm Čejen vrhl. Vražedný hrot mu jen roztrhl kabát. Chytil sharpsku oběma rukama za hlaveň jako kyj a udeřil jej pažbou. Úder byl tak silný, že pušku málem rozbil.

Čejen se svalil do sněhu. Kyle ho ještě jednou přetáhl karabinou a pak utekl.

+ + + + +

Výstřely probudily Brenta Loomise z jeho neklidného klimbání. Rukou nahmatal pušku. Zvenčí se ozývaly další výstřely a dusot kopyt. Rozletěly se dveře a dovnitř vběhl Matt Haycox. O’Hara a Tatum vyskočili a pálili z oken, z nichž chvatně strhali přikrývky.

Brent Loomis kopl do dveří, aby je zavřel. Pozdě. Někdo do nich vrazil zvenčí a do místnosti skočil Čejen. Brent Loomis na něho zamířil a vystřelil.

Těžká kulka Čejena odhodila jako hadrovou panenku proti zdi.

Brent Loomis se díval, jak se bezmocně svezl po zdi, ale koutkem oka si všiml bleskového pohybu vedle sebe. Druhý Čejen vběhl do místnosti a s nožem v ruce zaútočil na Brenta. Cítil, jak do něj narazilo Čejenovo tělo. Pustil winchestrovku a chytil indiána za zápěstí. Čepel indiánova nože byla jen coul od Brentova krku.

Ležel a zádech a Čejen ho svou vahou tiskl k zemi. Díval se do tmavé tváře, zkřivené napětím a ozdobené barevnými pruhy vedoucími od nosu přes líce. Čejen měl pootevřená ústa jako útočící vlk. Ani vyceněné zuby nechyběly.

Čejen vrhl celou svou váhu na ruku s nožem. Brent Loomis uhnul hlavou na stranu a uslyšel tvrdý, křupavý zvuk, když se špička nože zarazila do podlahy.

Skrčil nohu a podařilo se mu dát koleno pod Čejenovo tělo a odmrštit ho od sebe. Indián přistál jako kočka na všechny čtyři. Ihned se obrátil, aby znovu zaútočil. Brent honem sáhl po winchestrovce. Ležela jen kousek od něho. Málem se ústím hlavně dotýkal Čejenova obličeje, když vypálil.

Indián doslova odletěl a zůstal ležet v rohu.

Brent těžce oddechoval, vstal a ramenem zavřel dveře. Zatímco zasunoval těžkou závoru, proletěly jimi dvě kulky. Minuly ho pouze o vlásek. Unaveně se opřel o stěnu.

O’Hara, Kyle a Tatum bez ustání stříleli z oken. Vzduch v chatě byl nasycen kouřem z výstřelů.

Jen Matt Haycox nestřílel. Měl revolver v ruce, ale nestřílel. Vůbec se nehýbal a hleděl na Brenta Loomise. Ano, celou dobu hleděl jen na něho.

Pozoroval jeho boj s Čejenem a mohl jej rozhodnout jednou kulkou. Neudělal to však, čekal a Brent Loomis věděl, na co čekal: na to, až mu Čejen vrazí nůž do hrdla. Pak teprve by ho Haycox vyřídil.

Náhle se ozvaly rány. Údery na zadní stěnu chaty.

Brent Loomis odtrhl pohled od Haycoxe a otevřel dveře do vedlejší místnosti, v níž byli ustájení koně. Zápach střelného prachu koně velmi znervózňoval. Trhali uzdami, tiskli se k sobě a oči měli rozšířené strachem.

Tenká zadní stěna místnosti se otřásala pod údery pažeb. Latě se rozletěly. Mech a kusy látky, kterými byly vycpány škvíry, spadly k zemi.

Honem vytáhl z nábojového pásu nové patrony a nabil jimi pušku, načež vypálil proti stěně. Odpovědí mu byly výstřely. Kulky hvízdly těsně kolem Brenta a zaryly se do stěny. Koně se k sobě přitiskli ještě víc a také trhali uzdami.

Brent střílel, dokud na podlahu nevypadla poslední kouřící nábojnice. Bušení pažeb ustalo. Ozval se dusot kopyt a pak se rozhostilo ticho.

Počkal, až se uklidní, a pak vkročil do velké místnosti. O’Hara stál s kouřící karabinou vedle okna a díval se do tmy.

„Mají dost,“ zamumlal. „Bude trvat hodiny, než na nás znovu zaútočí.“

Pohlédl na Brenta Loomise a pak se sklonil nad jedním ze dvou zastřelených indiánů.

„Shahiela,“ prohodil. „Severní Čejeni.“ Klekl si a roztrhl deku, do níž byl Čejen oblečen. Měl ji přepásánu jedním nábojovým pásem. Pod ní měl košili s černo-červenými symboly kouzelného ptáka.

„Posvátná košile tanečníků s duchy,“ podotkl O’Hara. „Takže máme opravdu co do činění s tanečníky s duchy.“

„Co to znamená?“ zeptal se Haycox.

„Co to znamená? To znamená, že jestli jsou venku dva tucty tanečníků s duchy, tak musíme zabít dva tucty tanečníků s duchy, abychom se odsud mohli dostat. Je to banda fanatiků. Těm nejde jenom o naše koně, sedla, pušky a náboje. Ti nás chtějí dostat. Věří, že ta košile je ochrání před kulkami. Dokud bude žít poslední z této hordy, budeme muset bojovat.“

Rozepnul přezku opasku a vytáhl jej zpod těžkého indiánova těla. Opasek si hodil přes rameno a oba indiány táhl ke dveřím. Otevřel dveře a vyvlékl těla ven z chaty.

Okamžitě na něj z kopců začali střílet. Kulky hvízdaly všude těsně kolem něj, takže mohl být hodně rád, že se dostal zpátky do chaty. Brent Loomis zavřel dveře a zasunul závoru.

O’Hara se opřel o zeď u usmál se na Loomise. Měl napjaté rty a přivřené oči.

„Teď budou tancovat jednu, možná dvě hodiny, a pak zaútočí a budou útočit do té doby, dokud nevyřídí posledního z nás. Kolik ještě máme nábojů?“

Brent Loomis přejel rukou po svém nábojovém pásu. V něm měl patnáct nábojů. Kromě toho měl šest nábojů v bubínku svého koltu a v kapse kabátu další balíček. Kyle měl dvacet nábojů do pušky,

Tatum pětadvacet a O’Hara sedmnáct.

„To stačí, abychom je ještě jednou odrazili,“ řekl O’Hara. „Jestli pak přijdou znovu, už je nedokážeme zastavit. Jestli nezamrzne řeka, jsme ztraceni.“

„Zamrzne,“ odvětil Brent. „Dostaneme se z toho a nikdo z nás tu nezůstane.“

„Ty máš pořád dobrou náladu,“ zasyčel rozčilený Kyle. „Proč nepředáš velení O’Harovi?“

Texasan zkoumavě pohlédl na Loomise, a když ten nehnul ani brvou, opět nasadil kamenný výraz.

Brent nabíjel winchestrovku. Pomalu a pečlivě. Šest nábojů dal do zásobníku, sedmý do komory a vzhlédl.

„Co na to říkáš, Texasane?“ zeptal se O’Hary.

„Nic. Uděláme, co přikážeš, seržante. Ty velíš tomu, co zbylo z patroly.“

Náhle se ozvalo děvče, které do té doby mlčelo: „A co kdybychom řeku přešli teď?“

Brent se jí zkoumavě podíval do očí. „Nešlo by to. Ani kdyby strouha zamrzla. Musíme počkat, až zapadne měsíc. Když teď někdo vystrčí nos z chaty, je na světlém sněhu okamžitě snadným terčem.“

„A kdybychom se pokusili probít se po jednom?“ váhavě se zeptal Tatum.

„To by se k řece nikdo z nás nedostal,“ opáčil O’Hara. „Naší jedinou šancí je zůstat pohromadě.“

Brent Loomis se přikrčil, zvedl několik dek a hodil je děvčeti.

„Běžte vedle a zkuste spát,“ řekl klidným hlasem. „Až bude čas, vzbudím vás, slečno. Haycoxi, vyměňte Kylea na stráži. Vezměte si kožich a pušku a čekejte, dokud vás nepřijdu vystřídat.“

Očekával, že se pistolník bude vzpírat, ale Matt Haycox si jen mlčky natáhl svůj kožich, vzal winchestrovku a odešel ven.

O’Hara za ním zatarasil dveře.

Panovalo ticho. Žádný výstřel.

Teď musel Haycox dorazit k zákopu, který Kyle vyhloubil ve sněhu.

Dívka tam ještě pořád stála s přikrývkami v rukou. Nespouštěla zrak z Brenta Loomise. Teprve za chvíli se obrátila a šla do vedlejší místnosti.

Jule Kyle stál u okna a díval se na ni. Po jeho propadlém obličeji přeběhl potměšilý škleb. Olízl si rty jak mlsný pes, když pozoroval její útlou, pružnou postavu.

Pomyslel na Matta Haycoxe, který venku ležel ve sněhu a kterého od smrti dělila jen puška a šest kulek. Nevěřil mu. Nevěřil mu jediné slovo. Haycox byl nemilosrdný protivník. Ostrostřelec, pistolník a chladnokrevný zabiják.

Přesto ho musel vyřídit. Neměl na výběr. Musel ho zabít. Buď sejme on Haycoxe, nebo lovec lidí sejme jeho.

Kyle si vytáhl cigaretu, zapálil ji a potáhl si. V děsivém chladu té hrozné zimní noci, té ďábelské, prokleté, vražedné temnoty, byla cigareta něčím živým, teplým - živým a teplým jako to děvče, od kterého ho dělili jen chatrné dveře.

+ + + + +

Když vykouřil zhruba půlku cigarety, všiml si, že ostatní zaspali. Vstal. Zmocňovalo se ho vzrušení.

Ještě jednou si potáhl, zbytek hodil na podlahu a zašlápl jej. Chvíli naslouchal a pak se tiše vydal k místnosti, v níž stáli koně.

Rozhlédl se. Zadní stěna byla napolo rozbitá. Nebylo by těžké tam prosekat průchod, jímž by šlo vyvést ven koně.

Tiše odtrhl jednu laťku a pohlédl k řece. Strnul. Tmavá strouha zmizela. Leskla se před ním dokonalá ledová plocha. Řeka zamrzla.

Jule Kyle odhodil laťku a vydal se ke koním. Tiše frkali, když je poplácával. Šel k sedlům. Leželo tam jedno tmavé, stříbrem pobité sedlo Chelson - Cheyenne s těžkými třmeny. Vzal do rukou sedlové kapsy. Byly těžké.

Jednu z nich rozepnul a vytáhl z ní těžký lněný pytel. Chvatně ho rozvázal a vysypal do dlaně část jeho obsahu. Ve svitu hvězd se zaleskly zlaté mince, zlaté pětidolarové mince. V pytli jich muselo být zhruba sto. Šlo o odměnu za člověka, kterého Matt Haycox dostal na šibenici.

Jule Kyle je nasypal zpátky a strčil pytel do sedlové kapsy.

Tiše se vrátil do velké místnosti a podél stěny se přikradl až k nejbližším dveřím.

Lucerna ještě svítila. Memphis ležela přikrytá dekou u stěny a spala. Kyle měl nervy napjaté k prasknutí. Neslyšně přikročil k dívce a sklonil se nad ní.

V tom momentu otevřela oči. Viděl, jak se jí strachem rozšířily zorničky.

Kyle si vychutnával tvary jejího těla rýsujícího se pod tenkou koňskou přikrývkou.

„Nekřič,“ zamumlal. Měl zpocené dlaně. „Chci s tebou jenom mluvit.“

Memphis na něho zmateně hleděla. Stále měla v očích strach. Zády se opírala o stěnu a už před ním nemohla ucouvnout dál.

„Poslouchej,“ zašeptal Kyle. „Jestli včas neutečeme, padneme do rukou Čejenům. Víš, co dělají s ženami, které jim padnou do rukou? Můžu tě vzít pryč. Já sám. Znám cestu, kudy bysme se odtud mohli dostat. Měla by ses mě držet. Můžu tě z tohoto pekla vyvést. Stačí říct jedno slovo.“

Vztáhl k ní ruce. Pokusila se mu uhnout, ale Kyle byl rychlejší. Uchopil ji a přitáhl ji k sobě. Teprve teď se zcela probrala z šoku. Pokusila se mu vytrhnout. Nehty se mu zaryla do tváře a od líce k bradě mu udělala pět krvavých pruhů.

V následujícím okamžiku ji však obejmul a pevně přitiskl k sobě.

Hleděli si z očí do očí. Kyle se k ní ještě víc přiblížil, a jak Memphis ucítila jeho dech, udělalo se jí špatně. Zaklonila hlavu, jak jenom mohla, a vykřikla.

Rozletěly se dveře a práskly o stěnu.

Kyle pustil děvče a otočil se. Strnul, když na prahu spatřil Brenta Loomise. Zaklel a zatnul pěsti. Přikrčen hleděl na Loomise, jenž se k němu výhružně blížil.

„Ty zatracený, podlý pse!“ zvolal Júle Kyle.

Pak si sáhl do kapsy kabátu a vytáhl nějaký předmět. Cvaklo to a v rudém světle petrolejky se zaleskla pětipalcová čepel otevíracího nože.

Memphis se choulila u stěny. Vypadalo to, že chtíč a hněv připravili Kylea o rozum.

„To musím být já, kdo tě naučí, jak se máš chovat, negře?“ zavrčel.

Brent Loomis pohlédl na nůž. Pak přiskočil ke Kyleovi, uchopil ho za ruku, vykroutil ji a nůž spadl na zem.

Kyle zasténal. Jeho tvář se zkřivila bolestí. Z jeho očí čišela nekonečná zloba. Zvedl hlavu a plivl Loomisovi do tváře. V následujícím okamžiku ho černoch umravnil ranou do zubů. Kyle odletěl na zeď jak hadrová panenka.

Kyleovi klesla hlava na prsa a chvíli tam zaraženě stál, pak ale zvedl ruku, utřel si rty a spatřil na dlani krev. Přivřel oči a zasyčel, Brentovi to však znělo jako dunění výstřelů: „Ty ses opovážil vztáhnout ruku na bílého muže? Tys uhodil bělocha?“ Brent sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem do obličeje. Jeho vztek rázem vyhasl. Jeho ruce klesly k bokům. Něco se v něm zlomilo a na několik vteřin ho učinilo neschopným myslet, jednat nebo jen něco říct. Něco, co hluboko v sobě potlačoval, si nyní razilo cestu na povrch jako láva v dlouho spícím vulkánu. Osmadvacet let ten pocit, který jím nyní lomcoval, potlačoval. Osmadvacet let mu říkali, že to musí snášet. A teď, se v jediném okamžiku řetězy jeho podřízenosti roztrhly.

Přestože mrzlo, na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Pokusil se něco říct, ale z úst se mu nevydralo jediné slovo. Zmocnil se jej strach, jaký zatím nepoznal. Zaťal ruce v pěst, až mu zbělaly klouby na prstech.

Kyle na něho stále hleděl. „Uhodils bílého muže,“ opakoval. „Co k tomu chceš říct?“

Brent Loomis neviděl, co se děje kolem něj. Vnímal jen oči Julea Kylea, nic jiného. A pak promluvil, ale ta slova nevyřkl on, nýbrž nějaká síla, jež mu byla cizí, ale jež byla silnější než on.

„Prosím o prominutí, pane!“ prohodil.

Na Kyleově tváři se objevil triumfální úsměv. Přesně to chtěl. Zvítězil, přinutil Loomise sklonit hlavu.

Brent sebou trhl. Pomalu kráčel ke Kyleovi, který na něj, vědom si své moci, pohrdavě hleděl.

„Pane, poprosil jsem vás o prominutí, protože jsem se odvážil uhodit bílého muže,“ řekl Brent hrdelním hlasem. „Ale chci vám říct ještě něco a prosím, abyste mi věnoval ještě pár vteřin svého drahocenného času. Déle to trvat nebude.“

„Jenom si posluž,“ zubil se Kyle.

Brent Loomis k němu přiskočil a to tak rychle, že Jule Kyle neměl možnost zareagovat. Brent mu přitiskl levou rukou krk ke stěně a přinutil ho, aby se mu díval do očí. Kyle zrudl a těžce oddychoval. Brent mu však hrdlo svíral dál. Kyle bojoval, ale každý jeho pohyb vedl jen k tomu, že mu Brent svíral krk ještě pevněji.

„Velký bílý pane,“ tiše řekl Brent. „Měl byste vědět ještě jedno, než vám ustoupím. Jestli se ještě jednou dotknete toho děvčete…“ Z revolverového pouzdra vytáhl svou pětačtyřicítku a strčil její hlaveň Kyleovi do úst.

Memphis vykřikla, když viděla, jak Brent strčil Kyleovi hlaveň na tři couly do úst. Kyle byl bledý jak stěna. S laufem v ústech nemohl mluvit.

„Velký bílý pane,“ řekl Loomis a takřka ho nebylo slyšet, „jestli ještě jednou natáhneš své špinavé ruce na tu dívku, tak ti strčím hlaveň do té tvé prolhané huby - a přísahám, že to zmáčknu. Rozuměl jsi?“

Vytáhl revolver Kyleovi z úst a odstoupil. Kyle se chytil za krk. Vrávoravým, nejistým krokem se vydal ke dveřím. Musel se na moment opřít o jejich rám, pak vyvrávoral ven a zavřel je za sebou. Chvíli se ozývaly jeho kroky, pak se rozhostilo ticho.

Brent Loomis hleděl na Dragoner, který držel v pravé ruce. Otočil si s ním kolem ukazováčku a zastrčil ho zpátky do pouzdra. Teprve pak pohlédl na Memphis.

Dívka se ještě stále choulila s vyděšenýma očima u zdi a dívala se na něj.

„Už se vás nedotkne, slečno,“ ubezpečil ji. „Je mi líto, co se stalo.“

„Děkuju!“ bylo vše, co dokázala říct. Chvěla se strachy. Nebyla schopná jakéhokoliv pohybu, myšlenky nebo slova.

Ještě chvíli se jí díval do očí, pak se otočil a šel ke dveřím. Když už měl ruku na závoře, zavolala na něj. Zůstal tam stát a pohlédl na ni přes rameno.

„Co je?“

Cítil, jak onen děs, který ho tak překvapil, pomalu ustupuje. Zmocnil se ho pozoruhodný neklid. Zvenčí se ozývalo rytmické bubnovaní tanečníků s duchy. Bude trvat jenom několik minut, než ten rytmus změní. Až k tomu dojde, chtěl být venku s ostatními. Ale přece, cosi ho drželo u ní. Bylo to něco v jejích očích.

„Nechoďte pryč, seržante,“ řekla a náhle se jí rozechvěly rty jako malému dítěti, než začne plakat. Bojovala sama se sebou, aby se dostala pod kontrolu. Podařilo se jí to však až po notně dlouhé chvíli.

„Chtěla bych s vámi mluvit,“ prohodila. „Chtěla bych s někým mluvit. Potřebuju mluvit. Zatím jsem nemohla mluvit s nikým. Teď jste tu vy.“

„Nejsem jiný než ostatní,“ odsekl. Jeho hlas zněl drsněji, než by chtěl.

„Ale ano,“ řekla. „Ano, jste jiný než ti muži venku.“

Cítil, jak ho bodlo u srdce. „To je pravda,“ zamumlal. „Zapomněl jsem - nejsem bílý.“

„Tak jsem to nemyslela. A vy to víte. V této situaci to nehraje žádnou roli.“

„Někteří to tak nevidí. Ani mi nepodali ruku, jako kdyby měli strach, že jim na ní zůstane černý flek a někdo by to mohl vidět a řekl by: podívejte, přítel negrů!“

„Proč jste tak zatrpklý?“

Brent Loomis odstoupil od dveří. Jeho ostruhy tiše cinkaly. Dva kroky před Memphis se zastavil a pohlédl na ni. Náhle se zdálo, že bělma jeho očí jsou zvětšená strachem.

„Kdybyste vyrůstala na bavlníkových plantážích na jihu, kdybyste vyrůstala mezi hradbami nenávisti a mlčení a všudypřítomné hrozby, kdyby vám bylo odmalička vtloukáno do hlavy, kdo jste a kým nikdy nebudete, nebyla byste pak zatrpklá?“

„Ale to už je přece pryč.“ „To nebude pryč, dokud někdo nevynalezne prostředek, kterým by ze sebe člověk mohl smýt černou barvu, když se jako černý narodil. Když nás Abraham Lincoln osvobodil, nebojoval o to, abychom se měli lépe. Bojoval o to, aby se nerozpadly Spojené státy. To s námi bylo vedlejší. Když se člověk nenarodí bílý, tak už není úniku. Pořád jsi na útěku. Říkají nám, že máme stejná práva jako ostatní. Opravdu? Je to tak? Viděl jsem v Atlante, jak jednoho barevného pověsili na kandelábr - přede všemi - jenom proto, že pískal na jednu bílou ženu. A nikdy nezapomenu na noci, kdy nám vypalovali naše domy, kdy venku stál hořící kříž a mezi domy projížděli jezdci v bílých kapucích, kteří stříleli na každého černocha, který prchal z hořícího domu. Někteří raději zůstali vevnitř. Raději uhořeli, než by se nechali odprásknout jak králíci.“

Náhle si uvědomil, že mluví nahlas a že vůbec poprvé v životě někomu odhaluje své nitro. Odmlčel se. Přepadla ho únava. „Máte seržantské nárameníky.“ „Ano, v rotě, do které dali chlapy, které v žádné další rotě nechtějí. Pro tuto švadronu je dobrý leda tak negr. Ale doby, kdy jsem to všechno snášel, jsou pryč. Teď už se před nikým neskloním. Už nikdy nepřestanu bojovat. Tato noc mi ukázala, že člověk má takovou hodnotu, jakou si zaslouží. Už nevěřím, že to záleží na barvě kůže. Můj otec tomu věřil, když ho prodali na jednu bavlníkovou plantáž u Atlanty. Scházel z chodníku do bláta a stál tam se smeknutým kloboukem, když kolem šel běloch. Považoval za samozřejmé, že člověk je něco, s čím se dá obchodovat. A byl hrdý na to, že měl vysokou cenu, protože uměl číst a psát. On by nerozuměl tomu, že jsem bělocha uhodil do tváře. A přesto to udělám dneska, zítra, vždycky, když po mně někdo bude chtít, abych sešel z chodníku do bláta jenom proto, že on je bílý a já ne. Člověk nic nedostane, když za to nebude bojovat. Ode dneška budu bojovat, protože vím, že jsem člověk.“

Hleděla do jeho velkých očí.

„Ano, věřím, že to, co říkáte, je pravda. Ale je těžké za něco bojovat, když k tomu člověk nemá dost síly.“

„Pro vás to nemůže být těžké,“ poznamenal. „Jste bílá. Co si člověk ještě může přát?“

„Sílu,“ odpověděla, aniž by mu pohlédla do očí. „Sílu, odvahu a sebeúctu. Byl jste někdy v saloonu?“

Mlčky přikývl. „Znáte ty ženy, které tam zpívají a pijí s muži, které nikdy v životě neviděli?“

„Ano, znám je.“

„Patřím k takovým ženám. Možná jste mě už dokonce někdy slyšel zpívat.“ Přitáhla si deku a rukama si obejmula kolena. „Věřte, že existuje ještě něco horšího, než být černý a nebýt uznávaný bílými.“

„Co?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Být bílý - a nebýt uznávaný bílými. Vědět, že ostatní ženy se po vás dívají, když jdete kolem nich. Harcovat z města do města a nikde nezůstávat déle, než je nezbytně nutné. Nikdy to nikde dlouho nevydržíte a děláte, co můžete, abyste se odtud co nejrychleji dostal.“

„A vy jste jela s karavanou, abyste nějaké město opustila, že?“

„Ano.“

„Bojíte se?“

Ano! říkali její oči, ale ústa mlčela. Náhle se rozplakala a odvrátila hlavu.

Pomalu natáhl ruku, chytil ji za bradu a otočil jí hlavu tak, že se musela dívat na něho.

„Všichni se bojíme. Ale vy se z toho dostanete živá, Memphis. Věřte tomu. Jeden ze tří koní, kteří stojí vedle, je určen pro vás. Kdyby na to došlo, posadil bych vás do sedla a pak byste jela, dokud by kůň mohl. Všechno dopadne dobře. Jule Kyle už vás nebude obtěžovat, Memphis.“

„Z něho strach nemám,“ odvětila. „Ale z Matta Haycoxe ano. Bojím se jeho očí. Jsou chladné a strnulé jako oči hada. Nenávidím muže, kteří nosí revolver, aby zabíjeli. V saloonech, v kterých jsem byla, jsem viděla zemřít mnoho mužů - zastřelili je pistolníci, jako je Haycox.“

„Ani se vás nedotkne, Memphis.“ Poklesly mu ruce. Náhle se narovnala a v následujícím momentu Brent ucítil na svých ústech její rty. Věděl, že jsou sami proti všem. Nikdy nepatřili k ostatním. Nikde pro ně nebylo místo.

Přitiskla obličej k jeho rameni. Cítil, jak se chvěje. Bylo to pro něho horší než smrt, protože smrti může člověk hledět do tváře a bojovat až do posledního okamžiku, ale toto bylo zoufalství, kterého drtilo a svíralo, kterému byl vydán napospas.

Už nic - ani on sám - nebude tak jako dřív, až se rozední. V těch okamžicích se jeho život změnil.

+ + + + +

Venku panoval třeskutý mráz. Stačil lehký vánek, a na Brenta pod kabátem sáhla ledová ruka. Stál u zdi vedle dveří, kde byla tma a kde nemohl být viděn. Chvatně si zvedl límec kabátu.

Otevřely se dveře, aby se hned zase zavřely. Stál vedle něj O’Hara. Slyšel tiché Texasanovo oddechování. Obrátil se k němu.

„Chceš vystřídat Haycoxe, seržante?“ zeptal se O’Hara. „Co je s Kylem?“

Brent mlčel.

„To děvče, co?“ zeptal se O’Hara. „Řekl jsi Kyleovi, aby od ní dal ruce pryč. A teď zase řeknu něco já tobě:

Dej od ní ruce pryč i ty. Není pro tebe.“

„Myslíš?“ zeptal se Brent Loomis.

„Ano, zůstaň, kým jsi. To znamená, že by bylo lepší, kdybys na ni zapomněl.“

„Moc ti to mluví,“ prohodil Brent.

V ten okamžik se přihnal přikrčený Matt Haycox a přitiskl se vedle ně do stínu.

„Ještě bubnují,“ zamumlal. Chvěl se chladem. „Myslím, že nastal čas, kdy bychom měli přejít řeku.“

Stáhl si rukavici a chtěl si zapálit doutník. O’Hara mu vyrazil sirku z ruky a zašlápl ji do sněhu.

„Zbláznil jste se?“ zvolal. „Jestli nás na kopci pozoruje nějaký Čejen, stačí mu jen váš zapálený doutník, aby mohl zamířit.“

Pak mlčel a hleděl na pistolníkovu ruku. Ve světle hvězd se blyštěl prsten.

„Ten erb znám,“ poznamenal O’Hara. „Patří ďArcyům, nejbohatší a nejmocnější rodině v severní Georgii. Jak jsi k němu přišel, Haycoxi?“

Postolník sklopil zrak a odpověděl: „Vyhrál jsem ho v kartách.“

Tón jeho hlasu zněl poněkud divně. Honem se otočil a zmizel v chatě. O’Hara ho pozoroval přivřenýma očima.

„Vsadil bych se,“ podotkl, „že ten muž, který kdysi nosil tento prsten, skončil s kulkou v hrudi - a ta kulka pocházela z Haycoxova revolveru. To je prsten Matthewa ďArcyho, nejstaršího syna d’Arcyů. Byl to hráč. V Crystal Palace v Atlantě zastřelil dva muže, údajně kvůli falešné hře. Pak odjel z Georgie a už o něm nikdo nikdy neslyšel. Vsadil bych boty proti hrsti žvýkacího tabáku, že ďArcyho zastřelil Haycox.“

„Odkud to všechno víš?“ zeptal se Brent Loomis.

„Kdysi jsem dobře znal jeho sestru Eileen. No, ale pro ďArcyovou jsem holt nebyl dost dobrý. A starý ďArcy na mě poslal jednoho najatého pistolníka, který mě měl za pár set dolarů oddělat. Věděl jsem o tom. Takže jsem ho v horách zastřelil, přivezl zpátky do Atlanty a před domem ďArcyů shodil ze sedla. Pak jsem vstoupil do armády.“

Odmlčel se, jako by toho řekl příliš mnoho, a zasmál se. Pak se obrátil a vrátil se do chaty.

Brent zůstal sám. Přikrčen běžel ke sněžnému valu a vrhl se do prohlubně, kterou tam vytlačil do sněhu svým tělem Matt Haycox.

+ + + + +

Jule Kyle měl jedinou šanci. Jeho plán byl jednoduchý právě proto, že měl jedinou šanci. Musel vsadit všechno na jednu kartu, protože příliš dobře věděl, že druhou šanci už mít nebude.

S napjatými nervy čekal, až ostatní zaspí. Pak se tiše zvedl. Odepnul si z nohou ostruhy, schoval je do kabátu, vzal si sharpsku a opatrně se plížil podél zdi ke dveřím, za nimiž byli koně.

Zde se na okamžik zastavil a pohlédl na spáče zachumlané do přikrývek a ležící u stěny. Tiše vysunul závoru, překročil práh a zavřel za sebou dveře, načež se obrátil na koně, kteří na něj kývali hlavami.

Rychle k nim přistoupil a pohladil je dlaněmi po nozdrách. Teď si nemohl dovolit, aby některý z nich zafrkal, nebo by byl ztracen.

+ + + + +

Matt Haycox otevřel oči a rozhlédl se. Jeho pohled se zarazil na místě, kde měl ležet Jule Kyle. To místo totiž bylo prázdné.

Teď už věděl, co ho probudilo.

Pod dekou si vytáhl z pouzdra kolt, opatrně ze sebe sundal přikrývku a neslyšně vstal. Ostatní spali dál.

Rychle přišel ke dveřím do vedlejší místnosti a přitiskl ucho ke škvíře mezi rámem a dveřmi. Slyšel vrzání sedla a tiché kroky po prkenné podlaze. Lovec lidí měl ve tváři tvrdý, sveřepý výraz. S cvaknutím natáhl palcem úderník svého revolveru.

+ + + + +

Brent Loomis se náhle probral z polospánku. Měl ztuhlé svalstvo a do chladu se rozhodně nevstávalo nijak dobře. Ležel za sněžným valem a do očí mu blýskal odlesk měsíčního svitu od hlavně jeho winchestrovky.

Nevěděl, co ho probudilo, tak jako si předtím ani nevšiml, že zaspal. Jediné, co vnímal, byla vlezlá zima. Zatímco natahoval ruku ke zbrani, naslouchal.

Náhle uslyšel křapnutí, jako by se někde probořilo staré prkno. Zvuk vycházel z chaty.

Bleskově se otočil a zvedl winchestrovku. Až na monotónní dunění bubnů tanečníků s duchy panovalo ticho. Ležel na levém boku a naslouchal, jestli se ten zvuk nebude opakovat.

Někde, pravděpodobně na odvrácené straně chaty, zafrkal kůň. Ozvalo se dusání ve sněhu. V následujícím okamžiku se za rohem objevil kůň. Nějaký muž ho vedl za uzdu. Zastavil, dal nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla s vysokou rozsochou.

Brent měl onoho muže na mušce a otevíral již ústa, aby na něj zavolal. Neviděl mu do tváře, to mu slabý svit hvězd nedovoloval, ale poznal ho podle jeho pohybu. Byl to Jule Kyle a kůň, kterého vedl, byl morgan Matta Haycoxe.

V tom okamžiku se od chaty ozvalo syknutí: „Kyle!“

Brent viděl, jak sebou Kyle trhnul. Chviličku seděl strnule v sedle, jako by ho k němu ono zvolání přimrazilo. Pak divoce vykřikl. Valach se vzepjal na zadní. Předníma nohama kopal do vzduchu. Zazněl výstřel a zablesklo se. To byla Kyleova sharpska.

Pak však třeskla druhá rána - Haycoxova. A hned po ní pět dalších.

Ještě nikdy neviděl Brent Loomis střílet někoho tak přesně a s takovou ledovou jistotou. Všechny výstřely se slily v jeden. Výšleh z hlavně na okamžik osvítil Matta Haycoxe, který stál široce rozkročen ve sněhu a pálil na Julea Kylea, dokud trn úderníku nenarazil na prázdnou nábojnici.

Těžké kulky srazily Kylea ze sedla do sněhu jako hadrového panáka. Morgan zaržál a uskočil stranou. Vyplašil ho pach střelného prachu. Nad sněhem se vznášely obláčky dýmu.

Tu se rozletěly dveře. Vyběhli z nich O’Hara a Tatum. Za nimi se objevila Memphis.

„Kůň!“ zvolal Brent, když valach běžel kolem něho.

O’Hara mu chtěl zatarasit cestu. S námahou se prodíral sněhem.

V tom momentu na kopcích třeskly výstřely z pušek.

„Kryjte se!“ vykřikl Brent.

Pozdě.

Uslyšel náraz kulky do masa právě v okamžiku, kdy O’Hara chytil valacha za uzdu. Kůň ze sebe vydal takřka lidský výkřik a skácel se k zemi. Texasan se pokusil uskočit na stranu, ale už se mu to nepodařilo. Těžký valach na něj spadl, přimáčkl mu levou nohu a zatlačil ho do sněhu. Bijícími kopyty rozkopával sníh. Kdyby se O’Hara dostal pod jeho břicho, kůň by ho ukopal k smrti.

Jeho puška se válela několik yardů od něj. Snažil se vytáhnout nohu zpod valacha. Se sténáním jí trhal, ale nic to nepomohlo. Kulky hvízdaly kolem něj a zavrtávaly se do sněhu nebo do koně.

Brent se k němu přihnal a vrhl se vedle něj do sněhu.

Čejeni scházeli z kopců, tentokrát ne na koních, ale pěšky. Na bílých svazích se černaly kradmé stíny. Indiáni stříleli za chůze. Ďábelsky je ozařovaly výšlehy z hlavní, což scéně dodávalo apokalyptický ráz.

Art Tatum vykřikl, když ho jedna kulka škrábla do hlavy. Po čtyřech se plazil zpátky k chatě. Krev mu stékala do očí, téměř neviděl.

Brent si položil hlaveň winchestrovky na mrtvého koně a několikrát vypálil na blížící se divochy. Viděl, že jednoho zasáhl. Kutálel se ze svahu. Pak vzal O’Haru pod paži.

Texasan však sykl: „Zmiz! Já už se odsud nedostanu. Utíkej, dokud můžeš.“

Od chaty zaduněla Haycoxova winchestrovka. Střílel pomalu a přesně. Čejeni se vrhli do sněhu a tak se z jejich útoku stalo poziční ostřeiování. To jim všaK příliš nepomohlo, protože pistolník mířil podle výšlehů z hlavní.

Jeden Čejen se vzepjal, rozhodil ruce a skácel se do sněhu. Ostatní se začali plížit blíž.

„Nepodaří se ti to,“ zasípal O’Hara. „Nech mi tu pušku a utíkej. Ještě jich dobrého půl tuctu sejmu, než mě dostanou.“

„Drž zobák,“ okřikl ho Brent. „Opři si pravou holínku o hřbet koně. - Teď!“

Jeho tělo se chvělo vypětím, když pomáhal Texasanovi vyprostit se zpod koně. Náhle odpor povolil a O’Hara nohu opravdu vytáhl. Brent se převalil na bok a sáhl po winchestrovce.

Nad valachem se objevil jeden Čejen. Brent na něj vypálil a viděl, jak Čejen rozhodil rukama a pak zavrávoral.

„Utíkej!“ zvolal na O’Haru. Texa* san se postavil, avšak ihned spadl do sněhu. Jeho tvář byla zkřivena bolestí a oběma rukama si držel levou nohu.

„Nemůžu!“ zařval. „Ta noha už mě neposlouchá, seržante.“

S divokým výkřikem k němu Brent hodil pušku a vytáhl z pouzdra kolt Dragoner. Pak se přikrčil a naložil si šlachovitého Texasana na záda. Pak s ním vyrazil k chatě. Haycox mu střelbou z winchestrovky kryl ústup. Ani to však nezabránilo tomu, aby kolem něj hvízdaly kulky.

Náhle mu cosi vrazilo do pravé nohy. Zakopl a svalil se i s O’Harou do sněhu. Čejenská kulka mu však naštěstí jen odtrhla podrážku holínky. Indián se k němu blížil s nožem v ruce. Dvakrát po něm vystřelil. První ranou minul a teprve druhá kulka poslala Čejena do věčných lovišť.

Ozval se dusot kopyt. Brent vstal. Nezřetelně viděl jezdce. Vstal, hodil si O’Haru ještě jednou na záda a vydal se k chatě. Texasanovy kilogramy jej velmi tížily.

Najednou byl dusot slyšet hodně blízko. Zastavil se a obrátil se. Jezdec cválal k němu s kopím v ruce. Ve větru mu vlály dlouhé vlasy.

Brent vystřelil, ale o zlomek vteřiny pozdě. Indián vrhl kopí ještě předtím, než ho zasáhla kulka. Pak spadl svému koni na krk.

Brent vykřikl bolestí, když se mu kopí zabodlo do levého stehna. Levá noha se mu podlomila. Zabořil se tváří do sněhu. Trhl ratištěm kopí, ale nepodařilo se mu jej vytáhnout.

Napolo v bezvědomí bolestí se otočil na bok a vypálil poslední ránu na Čejena, který k němu přibíhal.

Ležel už jen pět kroků od chaty. Náhle pod pažemi ucítil něčí ruce. Někdo ho táhl. Cosi mu napovídalo, že to je O’Hara. Chtěl vykřiknout, ale nemohl. Měl vysušené, ztuhlé rty. Jeho pozornost se soustředila na jedinou věc: na ratiště kopí, které mu trčeiO z nony.

Nebyl v bezvědomí. Celou cestu k chatě si pěkně prožil a to se vším všudy. Když ho O’Hara pustil, zaduněly z oken chaty výstřely. Otevřely se dveře a někdo vyšel ven. Byl to Tatum. Sklonil se k němu. Měl v rukou sharpsku. Klekl si a přes Brenta vypálil na Čejeny. Pak otevřel komoru, vyhodil kouřící nábojnici a nabil do ní novou patronu.

Čejen zasažený dvěma kulkami se plazil k pušce, která mu vypadla z rukou. Tatum mu namířil do tváře. Třeskl výstřel a indián padl do sněhu, jako loutka, které někdo přeřízl provázky.

Art Tatum byl bledý a chvěly se mu rty, ale bojoval. Sotva ho poslouchaly ruce, když nabíjel pušku. Ale stále střílel přes ležícího Brenta, aniž by se přitom nějak kryl. Strach a nenávist ho učinily necitelným vůči nebezpečí. Jeho výstřely doslova přibíjely Čejeny tam, kde zrovna leželi.

Zatím O’Hara roztrhl Loomisovi kalhoty, uchopil ratiště kopí oběma rukama, klekl si na zraněnou Brentovu nohu a prudkým trhnutím Brentovi kopí vytáhl z nohy. Poté jej odhodil do sněhu.

Z rány začala okamžitě proudit krev.

Brent cítil chuť krve na jazyku. Kousal se do rtů, aby nekřičel.

„Hoď mi sem pušku a vtáhni ho dovnitř, Tatume!“ zvolal O’Hara.

Tatumova sharpska o okamžik později přistála v jeho rukou. Tatum uchopil Brenta pod pažemi a přes práh ho vtáhl do chaty, kde ho pak opřel zády o zeď.

O’Hara zatím ve sněhu nabíjel karabinu. Když ji zvedl, všiml si, že vládne nepříjemné ticho. Tiše zapískal, jakoby díky tomu mohl zapomenout na bolest ve své noze.

Dvacet kroků od něj vyskočil jak puma jeden Čejen ze sněhu. V běhu pak ještě stačil dvakrát vypálit. Kulky se zaryly do stěny chaty těsně vedle Texasana.

O’Hara ho nechal přiblížit se až na několik kroků a pak zalícil a vypálil. Čejen se zastavil, padl na kolena a poté se skácel do sněhu.

Texasan se vrhl do sněhu a připlazil se ke dveřím chaty. Táhl přitom za sebou levou nohu. Převalil se přes práh, načež za ním Tatum zavřel dveře na závoru. Poté chtěl O’Harovi pomoci, ale Texasan jej odsunul stranou a pomalu se vydal ke zdi. Byl bledý jako stěna, ale nezasténal.

Najednou se rozhostilo ticho. Matt Haycox nabíjel winchestrovku.

„Zmizeli,“ prohodil chladně. „Pár z nich jsme dostali. Ale pořád ne dost na to, aby to vzdali.“

„Ne, ti to nevzdají,“ procedil O’Hara mezi zuby. „Chtějí naše pušky a naše koně - a hlavně s námi chtějí udělat to, co s ostatními muži z patroly. Nadešel čas přejít řeku.“

Odmlčel se a rozhlédl se. Jenom Haycox a děvče byli nezranění. Tatum měl hlavu ovázanou šátkem.

Brent Loomis seděl se zavřenýma očima u stěny. Noha mu krvácela. Sám se nemohl hýbat, levá noha mu stále vypovídala poslušnost.

Brent otevřel oči. Viděl cynický úsměv v Haycoxově obličeji.

„Proč se usmíváte?“ zeptal se tiše.

Pistolníkovi zmrzl úsměv na rtech.

„Ani jsem to nevěděl, že se usmívám,“ prohodil. Opřel winchestrovku o zeď a palci se zahákl o široký revolverový pás. „Někdo by se měl postarat o vaše zranění, seržante.“

„Já to udělám,“ ozval se hlas Memphis.

Muži se otočili a pohlédli na ni.

„Vy?“ otázal se O’Hara s podivně se lesknoucíma očima.

„Proč ne?“

„Protože - protože…“

Odmlčel se. Náhle nevěděl, co má říct.

Na místo něj větu dokončil Matt Haycox: „Protože nebudete mít moc času, Memphis. My oba - vy a já - teď chatu opustíme. Vedle stojí dva koně. Dva z nás mají šanci se z tohoto pekla dostat. A budeme to my dva, Memphis.“

„Já s vámi nepůjdu, Haycoxi,“ řekla Memphis do ticha, které nastalo po pistolníkových slovech.

Přivřel oči a zašklebil se.

„Půjdete,“ trval na svém. Byl si jistý. Viděl jí to na očích. Měla strach a ten ji už přiměje k tomu, aby s ním šla. „Mám koně. Já - jenom já - vás odsud můžu dostat. Nebo opravdu chcete padnout Čejenům do rukou?“

„Radši to, než utíkat s vámi,“ odpověděla, aniž by přitom na něj pohlédla.

Přišla k Brentovi, který tuto slovní přestřelku pozorně sledoval, klekla si k němu a jala se o něj starat.

Nejprve mu pečlivě očistila okolí rány. Odvázala si z krku šátek, omočila jeden jeho cíp vodou z bandasky a otřela krev. Její prsty pracovaly tak něžně, že Brent její dotek ani necítil.

Haycoxův obličej se zkřivil zlostí.

„To chcete zůstat kvůli němu tady?“ zeptal se a kývl na Brenta. Hlas se mu chvěl hněvem. „Chcete riskovat život kvůli černochovi? Nebuďte hloupá, Memphis. Hned jak se rozední, tak odsud nepronikne ani myš. To, co vám nabízím, vám nemůže nabídnout nikdo jiný: život.“

Přiskočil k ní a pokusil se ji chytit za ruku. Vytrhla se mu však. Rozechvělá vzrušením stála vedle Brenta Loomise, který levou rukou sahal pod kabátem po koltu.

Haycox to viděl, ale než stačil vytáhnout kolt, uslyšel za sebou cvaknutí úderníku. Otočil hlavu.

Sharpskou na něj od boku mířil O’Hara. Velké ústí hlavně mířilo pistolníkovi přímo do tváře. O’Hara držel prst na spoušti. Tiskl jej na něj tak křečovitě, že mu vystoupily šlachy na hřbetě ruky.

„Být vámi, tak se toho revolveru nedotýkám. Než ho stačíte zvednout, koupíte to,“ řekl. „Venku jste mluvil s Julem Kylem, Haycoxi. Měl vám ukázat cestu. Tak jste se odsud chtěl dostat. Jenže Kyle vám nevěřil - a nevěřím vám ani já. Kylea jste mohl lehce zabít. Teď jste na řadě vy, Haycoxi. Stačí jenom natáhnout ruku po revolveru a je to. Vaší vinou jsme ztratili jednoho koně, což znamená, že se odsud nedostane jeden z nás, který by jinak měl šanci. Ten most, který odsud vede k životu, je ještě užší. Už mají šanci jen dva.“

Brent tam ležel se zaťatými zuby a střídavě se díval na Texasana a na Haycoxe. Pod kabátem si z pouzdra vytáhl kolt a držel ho tak, že to ostatní neviděli. Bolest, která se mu s každým úderem srdce rozlévala po těle, mu téměř znemožňovala mluvit.

Přesto řekl: „Nechte ho jít, když chce. Ať si vezme jednoho koně a zmizí.“

„Ty ho chceš nechat jít?“ nechápavě se zeptal O’Hara. „Proč zrovna on?“

Matt Haycox pohlédl na Brenta Loomise lesknoucíma se očima.

„Dobrá, půjdu. Ale ne sám.“ Ukázal na Memphis. „Ona půjde se mnou.“

„Chceš jít s ním?“ zeptal se Brent.

Neviděl na ni, ale ona věděla, že myslí ji. Jeho slova mohla platit jenom jí.

Zavrtěla hlavou.

„Chci tu zůstat. Půjdu buďto s vámi všemi, nebo s nikým.“

Brent pohlédl na Haycoxe.

„Slyšel jste její odpověď. Vezměte si koně a odjeďte přes řeku.“

Pistolník pootočil hlavu a vrhl na Memphis chladný pohled. Měl tak pevně sevřené rty, že se jeho ústa skoro podobala jizvě.

Brent mu četl myšlenky. Chtěl tu dívku a rozhodně se jí nemínil vzdát.

Náhle napětí v jeho tváři povolilo. Brent instinktivně cítil, že to neznamená nic dobrého. Jako by se ho dotklo něco chladného. Věděl, že lovec lidí se už odhodlal. Ležérní úsměv byl jen maskou.

Pod armádním kabátem Loomis svíral pažbu svého koltu. A zatímco pozoroval Haycoxe a čekal, zdálo se mu, že bolest v noze polevuje.

„Tak dobrá!“ řekl lovec lidí a přikývl. „Půjdu sám. Vezmu si koně a odjedu.“ Jeho pohled sklouzl po Brentovi až k vyboulenině kabátu, kde Brent držel kolt.

Otočil se, jako by chtěl jít pro koně. A pak se to stalo. Věděl, že Brent Loomis drží v ruce revolver a že O’Hara má v rukou sharpsku. Přesto si věřil. Vsadil všechno na jednu kartu - na svou rychlost.

Učinil jeden krok dopředu, pak se obrátil a jeho ruka, kterou měl v jeden okamžik u těla, byla hned v následující vteřině natažená a měl v ní kolt namířený na Brenta. Celé se to odehrálo tak bleskově, že přítomným se zdálo, jako by skutečně na vytáhnutí koltu a na namíření nepotřeboval vůbec žádný čas. Prostě, v jeden okamžik měl zbraň v pouzdře a hned v ten další už mířil na Brenta.

Ani takovéto čarování však nestačilo. Pokusil se zmáčknout spoušť, ale už se k tomu nedostal. Muž, kterého chtěl zabít, ho totiž předešel.

Brent se ani nepokoušel vytáhnout kolt zpod kabátu. Jen zvedl hlaveň a vystřelil přes kabát.

Z modré látky vyšlehl záblesk a celá chata se otřásla.

Vypálil třikrát a vždycky trefil. Matta Haycoxe nárazy kulek odhodily na stůl.

Ještě v pádu střílel, ale kulky jen provrtaly prkna podlahy. Ze stolu se svezl na židli, jež se pod ním rozjela, a obávaný lovec lidí tak zůstal ležet na podlaze mezi zbytky rozbité židle.

Brent vytáhl kolt zpod kabátu. Skrze oblaka dýmu pozoroval, jak se Haycox snaží postavit, ale na to již neměl dost sil.

Přikulhal k němu O’Hara. Odkopl Haycoxův revolver, načež se nad pistolníkem sklonil a obrátil ho na záda.

Haycoxovi plály oči. Kulky jej zasáhly do hrudi. Z úst mu tekla krev.

„Jste hlupák, Haycoxi,“ řekl Brent. „Vy už určitě nebudete ten, kdo se odsud dostane.“

Pistolník otočil hlavu a pohlédl na Brenta. Stále mu z očí čišela nenávist. Poté se jen s největším vypětím obrátil na O’Haru.

„Prsten!“ hlesl a zvedl ruku. „Jestli - se - někdo z vás - odsud -dostane, tak - ať ho vezme - do Atlanty - Johnu ďArcymu. Řekněte mu - že jeho syn - nezemřel - u karetního stolu.“

„D’Arcy!“ zašeptal užaslý O’Hara. „Ty jsi Matthew ďArcy?“ Haycoxna něho hleděl. Jeho rty se pohybovaly, ale ta slova už nikdo neslyšel. Pak mu klesla hlava a jeho ztuhlé tělo se uvolnilo.

„To byl Matthew ďArcy,“ zamumlal O’Hara. „Hráč, lovec lidí a pistolník.“

Art Tatum do nastalého ticha dodal: „Teď jsme jenom čtyři.“

Brent Loomis na něho pohlédl a opravil ho: „To se pleteš, chlapče. Teď jste jenom čtyři. Já bych se neudržel v sedle. Spadl bych z koně dřív, než bychom se dostali k řece.“

Rozechvělá Memphis na něho upřela své děsem naplněné oči. Chápala, co tím chtěl říct, a ten klid, s jakým to říkal, ji mrazil.

„Já tě tu nenechám,“ zamumlala. „Bez tebe nepůjdu.“

„Ty to nerozhodneš,“ opáčil a strčil svou pětačtyřicítku zpátky do pouzdra. „O jedno tě ale prosím. Ovaž mi, prosím tě, nohu, nebo vám za chvíli už příliš nepomůžu. Jsem vyřízený tak jako tak, ale takto jich aspoň pár oddělám. Dobrý obvaz, puška a hrst nábojů, to je všecko, co potřebuju.“

„Nějak moc rychle to vzdáváš, seržante,“ řekl O’Hara. „Věděl jsem, že až půjde do tuhého, tak to vzdáš.“

Brent Loomis se na něho usmál. „Od kdy si o mne děláš starosti, Texasane?“

„Starosti? Ne.“ O’Hara se zašklebil. „Nedělám si starosti. Jenom ti říkám, že jsem věděl, že to vzdáš. Viděl jsem muže, kteří dokázali ujet spoustu mil s půl tuctem kulek v těle. Ale to byli bílí.“

„Myslíš, že mě dostaneš do sedla? Musel bys mě pevně přivázat a pak by krev ve sněhu Čejenům ukázala, kam jedeme. Neměli bychom šanci, Texasane.“

O’Hara nehnul ani brvou. Věděl, že Loomis má pravdu. Jestliže se dva z nich odsud na koních dostanou, tak jenom tehdy, když se nebudou zdržovat s raněným. S ním by skutečně příliš šancí neměli.

„Měl bys být rád, že nemůžu dál, Texasane,“ zamumlal Brent, zatímco jej Memphis ovazovala. „Teď převezmeš velení ty. No, pravda, akorát nad Artem Tatumem, ale přiznej si, že tos přece chtěl. Ale i tak teď stále ještě jeden přebývá.“

„Ne, já zůstanu tady,“ zvolala Memphis. „Neodjedu bez tebe.“

Brent zaťal zuby. Když bolest ustoupila, prohodil: „Texasane, tam venku leží Haycoxův kůň. Běž a podívej se, jestli nemá v sedlových kapsách whisky nebo pár doutníků. Doušek whisky, nebo pár tahů z cigarety bych teď potřeboval, pak budu zase v pořádku.“

„Jestli něco najdu, tak to přinesu, seržante,“ přikývl O’Hara. „Taturné, pojď se mnou a kryj mě, kdyby se objevili Čejeni.“

Pohlédl na Brenta a vypadalo to, jako by chtěl něco říct, jenže pak se otočil a odešel. Tatum ho následoval a zavřel za nimi dveře.

Brent naslouchal jejich dusání ve sněhu, načež se obrátil na dívku, která se nad ním skláněla a promrzlýma rukama mu ovazovala nohu.

„Poslouchej, Memphis,“ řekl tichým hlasem. ,,O’Hara tebe a Tatuma převede přes řeku.“

Pohlédla na něj. V očích se jí zračil strach.

„Já neodejdu,“ odvětila.

„Ale odejdeš! O’Hara tě převede přes řeku. Jste tři a máte jenom dva koně. Budete se muset střídat. Ale jestli vás má někdo z tohoto bílého pekla vyvést, pak to je ten zatracený Texasan. Zná tanečníky s duchy. Čejeni budou věřit, že jsme ještě všichni v chatě. Pěkně jim to zavařím. A když budu mít štěstí, zdržím je do té doby, dokud bude led uprostřed řeky znovu rozmrzlý. Budete mít pět nebo šest mil náskoku, nejméně. To vám musí stačit. Ještě si o tom promluvím s O’Harou. Teď mi ale musíš dát své slovo, že s oběma odjedeš.“

„Ne, bez tebe nikam nepůjdu.“ Hovořila rychle, jako by ve spěchu. Snad se bála, že jí skočí do řeči. „Nechci se vrátit do saloonů. Už nikdy. Proč nemůžeme zůstat spolu?“

„Jsou věci, které prostě nejdou, Memphis. Ty jsi bílá, já ne. Toulali bychom se světem a nikde bysme nenašli klid. Můžeš jít někam, kde tě nikdo nezná. Mé zná každý.“

„To jsme se potkali jenom proto, aby to hned skončilo?“ zoufale vyhrkla.

„Jsou věci, které netrvají déle než prchavý okamžik. Ale ten okamžik všechno změní. To, co mezi námi bylo, už nám nikdo nevezme. Mysli nato.“

„Můžeme udělat z tyčí a z přikrývek nosítka a pověsit je mezi koně.“

„To bychom rovnou mohli zůstat tady a počkat, až přijdou Čejeni.“

„Já bez tebe nikam nepůjdu. Nepřinutíš mě k tomu. Jsi přece člověk, který byl kdysi ke mně hodný. Nejsi jako ti ostatní, kteří si mě jenom kupovali. A já bez tebe nepůjdu.“

„Nedělej to ještě těžší, Memphis. Můžu ti pomoct jedině tak, když budu vědět, že každá kulka, kterou mám, je kousek tvé šance, abys dorazila do Herefordu. Když ale budu vědět, že jsi za řekou a že je s tebou O’Hara, tak to pro mne nebude problém.“

„Pomysli na to, jak mi bude, když se dostanu pryč a ty ne. Pomysli na to.“

„Myslím na to celou dobu. Ale není jiná možnost. Musíš udělat, co ti říkám.“

„Jenže pro mne bude lepší, když zůstanu s tebou. Chvíli jsem věřila, že se z toho dostaneme. Víš, já jsem potkala hodně lidí, hrozně moc. Ale všichni byli jako stíny. Ty nejsi žádný stín. Ty jsi skutečný. Vždycky jsem věděla, že jednou…“

„Poslouchej,“ prohodil. Vzal její tvář do dlaní a pohlédl jí do očí.

„Dobře mě poslouchej. Patřili jsme k jedné patrole. Na druhé straně řeky projíždí kopci jiné patroly. Od té doby, co v rezervaci propuklo povstání tanečníků s duchy, jezdí podél řek, železničních tratí a dostavníkových cest patroly, aby je zajišťovaly před Siouxy a Čejeny. Běž na druhou stranu řeky a hledej tam nějakou patrolu. Jestli na nějakou narazíš, pošli ji sem. Když budu mít štěstí, mohl bych se tu udržet dlouho. Mám dvě pušky a nejméně padesát nábojů. Tři nebo čtyři hodiny bych Čejenům vzdorovat mohl.“

Cítil, jak mu po zádech stékají kapičky potu. Bolest v noze ustoupila, ale vystřídal ji svíravý pocit strachu. Zoufale se snažil přinutit ji k odchodu pryč.

Věděl, že za řekou žádná patrola nebude. Když vypuklo v rezervaci povstání, byly všechny patroly poslány zpátky do Fort Meadows. Jeden oglalský Sioux, který pracoval pro armádu jako zvěd, jim tu zprávu doručil. Den předtím, než vjeli do pasti v kopcích, nalezli jeho nahé tělo probodnuté siouxským oštěpem. Byli poslední jednotkou, která se ještě nacházela za hradbami Fort Meadows.

Věděl však, že když ji nepřesvědčí touto lží, tak ji odtud nedostane. Musel udělat něco, k čemu se mohla upnout.

+ + + + +

Zatímco Tatum ležel s připravenou karabinou za mršinou koně, strhl z ní O’Hara ztuhlými prsty sedlové kapsy a spěšně je prohledal. Nalezl jednu stříbřitou láhvinku v koženém obalu, strčil si ji pod kabát a zbytek vysypal do sněhu.

Tatum se otočil. Mezi vysypanými věcmi, které nyní O’Hara prohrabával, spatřil pytlík tabáku. Natáhl po něm ruku.

O’Hara zvedl hlavu. Svýma přivřenýma pichlavýma očima Tatuma doslova provrtal.

„Dej sem ten tabák, chlapče,“ řekl a nastavil dlaň.

Tatum zavrtěl hlavou a nejistě se usmál.

„Dej seržantovi whisky, Jeffe,“ prohodil. „Ta by mu mohla stačit. Tabák si necháme. I my se přece potřebujeme udržet O.K. Za řekou to nebudeme mít lehké.“

„Nevíš, co říkáš. Když se odtud dostaneme - jestli se odtud dostaneme, tak jedině tehdy, když Loomis zůstane tady a bude nám krýt záda. Takže mi dej ten tabák, chlapče.“

„Sakra, stačí přece, když mu dáš tu whisky. Už jsem nekouřil, ani nepamatuju.“

„On už si také moc nezakouří. Ty ještě vykouříš cigaret habaděj. Takže, dej mi ten tabák, Tatume, nebo…“

Art Tatum zaťal zuby. Touha po cigaretě ho připravila o rozum. Bažil po ní tak, že byl schopen všeho, aby se k ní dostal. Nenáviděl Loomise a O’Haru za to, že mu ji odepírali. Už mnoho dní nekouřil. Bezděky před O’Harou odstoupil, jako liška, která najde ve sněhu kořist a pak ji musí schovat před silnějším vlkem.

O’Hara na něj skočil. Jeho váha zatlačila mladíka do sněhu. Tatum zasténal a pokusil se ze sebe Texasana převalit. Nepodařilo se mu to však. O’Hara mu vzal pušku, odhodil ji a pak ho chytil za límec. Dívali se navzájem do očí.

Texasan zvedl ruku, aby Tatuma udeřil do obličeje.

„Ne, Jeffe,“ zanaříkal mladík. „Dám ti ten tabák.“

Sáhl si pod kabát a hodil pytlík vedle sebe. Když ho O’Hara pustil, odplazil se jeden yard pryč a začal si mnout krk.

„Ty s ním ale naděláš. Dyť je to jenom černoch.“

O’Hara zvedl pytlík s tabákem a strčil si jej do kapsy kabátu k lahvičce s whisky.

„Ano, chlapče. Je to negr. Ale je to muž. A tím se ty teprve musíš stát. Udělal bych přesně to, co on. Je zlé, že ta žena od něj nechce pryč.“

„Takových jako je ona, jsou tisíce,“ zasmál se Tatum, otřesený ztrátou tabáku.

„Mýlíš se. Pro Brenta Loomise je jediná. Myšlenka na ni a na to, jaké by to mohlo být a jaké to nikdy nebude, mu to neulehčí. Ví, že musí zemřít. Buď sám, nebo s námi. Rozhodl se zemřít sám. Ale nejdřív bude bojovat do poslední patrony, aby nám kryl záda.“

„Vždycky jsem si myslel, že mezi námi je jenom jeden člověk, který Loomise nenávidí tak jak Jule Kyle. Ty. A vím, že si to myslelo víc lidí. Měl bys mít radost z toho, že ti už nebude stát v cestě. Možná ti znovu dají seržantské nárameníky, až se odtud dostaneme. Řeknu, že to je jenom tvoje zásluha, že se nám to podařilo, že bez tebe bychom tanečníky s duchy nikdy neporazili.“

O’Hara si vzal sharpsku a udeřil její pažbou Tatuma do břicha.

„Kdybych nevěděl, že jsi napolo šílený strachy, tak bych řekl, že jsi špinavá malá krysa, Tatume. Dělej, vrátíme se.“

Chtěl odejít, ale Tatum ho chytil za ruku. „To chceš doopravdy tu ženskou vzít?“

„Co sis myslel?“ zeptal se O’Hara.

„Víš, že máme jenom dva koně.“

Texasan se na něj pobaveně podíval: „Ty mi nedůvěřuješ, chlapče. Myslíš, že bych se mohl vrátit do Herefordu jenom s ní, bez jezdce Tatuma, že bych řekl, že tě po cestě nějaký Čejen sejmul a že ti nebylo pomoci. To ti dělá takové starosti?“

Tatum neodpověděl.

„Jsi opravdu krysa,“ dodal O’Hara. „Jak rychle se z člověka stane krysa, když má strach. Neměj obavy. Já tě tu nenechám, Tatume. Netahali jsme se s tebou tak dlouho proto, abychom tě tu pak nechal zhebnout.“

Jako velký tmavý brouk se pak plazil sněhem zpátky. Tatum jej následoval. Neustále čekali, že se ozve výstřel, ale nic se nedělo. Šťastně dorazili k chatě a pootevřenými dveřmi vklouzli dovnitř.

O’Hara si klekl k Brentovi a vytáhl z kapsy láhev whisky.

„Mám tabák na padesát cigaret a čtvrt litru whisky.“

Brent odšpuntoval láhev a přivoněl.

„Bourbon,“ řekl a napil se. Po útrobách se mu rozlilo teplo a do očí mu vhrkly slzy.

„A dobrý. To mi stačí. Podej mi mou winchestrovku a tu, která patřila Haycoxovi. Jeho revolver si můžeš vzít. A také mi dej všechny náboje, které můžete postrádat a pomoz mi ke dveřím. S tou nohou nemůžu stát, takže nemůžu střílet z okna.“

„Řekla jsem mu, že uděláme nosítka. Zavěsili bysme je mezi koně,“ ozvala se Memphis.

O’Hara na ni pohlédl. Brentovi neušlo, jak přitom přimhouřil oči. Texasan mlčel. Vzal Brentovu winchestrovku a poté i Haycoxovu, přišel k Brentovi, opřel obě zbraně o zeď a hodil vedle nich nábojové pásy. Pak uchopil Haycoxův revolver, Smith & Wesson ráže 44 a strčil si jej pod kabát za opasek.

Celou dobu mlčel.

Memphis, která klečela vedle Brenta, sledovala s vystrašenýma očima každý jeho pohyb.

Náhle vykřikla: „Musíme přece něco udělat! Přece nemůžete připustit, aby…“

Selhal jí hlas, jako by se bála dopovědět tu větu.

Brent nabil winchestrovku, přičemž se vyhnul O’Harovu pohledu. Možná si naplno uvědomoval zoufalost té dívky.

Spěšně vytahoval z poutek nábojového pásu další patrony a dával je do zásobníku. Jeho ruce byly vlhké od potu. Mlčky sáhl po láhvi whisky a znovu se napil. Musel jí šetřit, protože ji ještě potřeboval, až se ozve zranění.

„Přestaň!“ náhle řekl, aniž by to chtěl. „Nemá smysl o tom mluvit. Půjdeš společně s O’Harou a Tatumem. Je načase, aby ses připravila. Obleč si kožich a kolem ramen si přehoď přikrývku a pak běž pomoct Tatumovi osedlat koně. Za hodinu začne svítat. Než se rozední, musíte být na druhé straně řeky.“

O’Hara přikývl a obrátil se. Memphis vyskočila a zahradila mu cestu.

„Vy ho chcete nechat tady. Nasadil za vás život, pane O’Haro, když vás donesl do chaty. To už jste na to zapomněl? Kdyby vás odtud neodnesl, tak by vás Čejeni oddělali, on byl nebyl raněn a mohl by teď jít s námi. Och, můj bože, přeju si, abyste to koupil vy a ne on.“

„Držte zobák!“ zavrčel O’Hara.

V očích se mu zajiskřilo.

„Ó, ne. Tak lehké to mít nebudete. Proč tu nenecháte i mě? Pak budete mít dva koně a snadno se dostanete do bezpečí. Och, jste tak zbabělí a tak krutí. Chcete ho nechat ve štychu.“

O’Hara se prudce otočil a obejmul ji. Pak ji odtáhl k vedlejší místnosti a strčil ji dovnitř.

Brent vstal. Ano, Brent vstal.

,,O’Haro!“ vykřikl.

Pokusil se udělat několik kroků, ale podlomila se mu noha a spadl proti zdi, po které hned sjel na podlahu. Texasan zatím za sebou zavřel dveře a zasunul závoru. Zpocený, vysílený Brent hleděl na dveře. Při tom pohledu sevřel ruce v pěst.

O’Hara dívku přitiskl zády ke dveřím a držel jí hlavu tak, že se na něho musela dívat. Do očí jí vhrkly slzy. Pokusila se mu vytrhnout, ale nepodařilo se jí to.

Počkal, až se uklidní, a pak řekl: „Teď mě dobře poslouchejte. Přestaňte mu to tak zatraceně ztěžovat, Memphis, nebo jak se vlastně jmenujete. Ví, že je vyřízený. Každý v jeho situaci by to věděl. A vy a Tatum to víte také. Jestli tu zůstane, tak jedině proto, že ví, že vy se odtud dostanete. Tuto noc se stal tím, čím vždy chtěl: člověkem. Teď už je nezávislý na tom, co si o něm myslí ostatní. Je to člověk. Chápete, co tím chci říct? Ví, že musí zemřít, sám nebo s ostatními. Kdybychom ho vzali s sebou, tak bychom tu rovnou mohli zůstat, protože bychom nebyli dost rychlí, abychom Čejenům unikli. On dobře ví, co dělá. Chcete mu to vědomí, ten trumf vzít? Chcete to všechno zničit? Je to všechno, co mu zbylo. A já nepřipustím, abyste zničila jeho hrdost, protože to je to poslední, co ještě má.“

„Musí to být?“

Pohlédl jí do očí, aby pak pomalu přikývl.

„Ano,“ odtušil. „Musí to být.“

+ + + + +

Brent viděl, jak O’Hara vystrčil dívku ze dveří. V té chvíli už žádnou bolest v noze necítil. Díval se na Memphis, na její obličej, na její rty. Čekal, že něco řekne, ale O’Hara ji strčil do místnosti, v níž stáli koně a kývl na Tatuma. Zavřel za ním dveře, utřel si rukávem obličej a přišel k Brentovi.

„Máš všechno?“ zeptal se tvrdým hlasem. „Kdybys něco potřeboval, seržante, tak to řekni teď, protože za pár minut už tady nebudeme.“

„Mám všechno, co potřebuju,“ zamumlal Brent. „Přiveď Memphis do Herefordu, Texasane. Nebude to jednoduché, protože i za řekou budou tanečníci s duchy.“

„Nedělej si starosti, seržante. Já ji do Herefordu v pořádku dostanu. Pak se vrátím a vezmu tě odtud. Než se zešeří, budu zase tady. My tě odsud dostaneme.“

Brent pohlédl na dveře, za nimiž byla Memphis.

„Jistě,“ prohodil a obrátil se na O’Haru, který stál nad ním, aby pak dodal: „Já jsem to ještě nevzdal. Nedočkal ses. Chtěl jsi mě vidět, jak to vzdám. Ale toho se nedočkáš.“

„Ano, nedočkal jsem se toho,“ řekl O’Hara přidušeným hlasem. Stáhlo se mu hrdlo. „Jsi tvrdý kousek, seržante. Vsadím se, že až se vrátíme, budeš tu sedět u whisky a u cigaret.“

„Jsi zatracený jižanský pobuda, Texasane. Aspoň jednou jsi mi mohl říct: Udělal jsi to správně, seržante.“

O’Hara zvedl svou sharpsku a opřel se o ni. Noha ho stále neposlouchala.

„Ještě uvidíš své pravnuky hrát si na písku, seržante. A na nikom z nich nebude vidět, že mu v žilách koluje černá krev. Teď už ale musíme jít, nebo se nám to nepodaří.“

Brent natáhl ruku a chytil Texasana za holínku. „Ještě jedno mi řekni. Co můžu znamenat pro bílou ženu? Můžeš mi na to odpovědět? Ale řekni mu pravdu.“

„Dokud je na této straně řeky, tak pro ni znamenáš všechno, seržante,“ opáčil O’Hara. „Co bude, až se dostane na druhý břeh, to ti říct nemůžu. Nikdo ti to nemůže říct. Nechtěla tě tu nechat, ale…“

Odmlčel se a trhlo mu v obličeji. Jeho prsty křečovitě sevřely pažbu pušky.

„Jsou nahoře, seržante,“ zašeptal. „Slyšíš je?“

Brent vzhlédl vzhůru. Střecha pokrytá drny a hlínou se lehce prohýbala. Kousky zeminy propadávaly mezi laťkami před jeho boty.

Sáhl po winchestrovce, aniž by spustil z očí střechu, a nabil ji. Jedlaťka praskla.

„Je čas, abyste zmizeli,“ prohodil Brent, když se otevřely dveře a dovnitř vstoupila Memphis. Za ní šel Tatum s osedlanými koni. „Hned jak budete venku, střílejte na střechu. Snažte se jich postřílet co nejvíc.“

Tatum pustil koně a zvedl dvě sharpsky, aby je strčil do sedlového pouzdra,

Memphis strnule stála mezi koni. Upřeně hleděla na Brenta. Po tvářích jí tekly slzy.

„Pospěš si, Tatume!“ naléhal.

Věděl, že Memphis není daleko od psychického zhroucení. Musela se dostat do sedla dřív, než k tomu dojde. A jemu nezáleželo na ničem tolik jako na tom, aby se dostala do bezpečí.

„Ne!“ zašeptala. „Ne! Ne! Nemůžu. Nemůžu.“

Udělala jeden krok k Brentovi a pak druhý. V tom momentu se střecha propadla. Laťky nevydržely tíhu těl a praskly. Do místnosti padla zemina, dřevěné třísky, drny a jeden Čejen, jenž přistál na všechny čtyři jako kočka.

Brent zvedl winchestrovku. Čejen byl i přes třeskutý mráz nahý - až na bederní roušku a mokasíny. Vrhl se na Arta Tatuma, který mu stál nejblíž. Jeho tmavé tělo bylo pomalováno bílými pruhy. Tatum se otočil a zaútočil na něj pažbou pušky.

Vyskočily jiskry, když na sebe narazily pažba pušky a čepel nože, kterým Čejen útočil na Tatuma.

Brent zasáhl Čejena přesně mezi lopatky. Jako postřelený vlk se Čejen vrhl na jednoho z koní a chytil se jeho podbřišníku. Zvíře uhnulo a udeřilo ho předními kopyty.

Brent zvedl winchestrovku a znovu vypálil dírou ve střeše, kudy dovnitř prosvítalo blednoucí světlo hvězd.

„Ven!“ zvolal na O’Haru, který držel za uzdy oba vzpínající se pinty.

Odložil pušku a chopil se koltu. Texasan rozkopl dveře a vyvedl oba koně ven.

To poslední, co Brent Loomis viděl z Memphis, byla její tvář a vyděšené oči. Její rty šeptaly jedno jméno. Pak ji Tatum vystrčil ven a poté všichni zmizeli.

Tu zaduněla karabina. Brent seděl jako omámený s koltem v ruce a hleděl do otevřených dveří. Zaržáli koně a poté se ozvalo jejich dusání ve sněhu, jež pomalu utichalo.

S námahou se převalil ke dveřím, aby je zavřel. Náhle někde těsně před chatou třeskl výstřel, opětovaný řadou dalších vypálených z určité vzdálenosti. V následujícím momentu k chatě dokulhala postava v modrém armádním kabátu a před prahem se zhroutila. Muž zvedl hlavu.

Brent hleděl do tváře O’Hary.

Texasan se přeplazil přes práh. Jeho tvář byla zkřivená bolestí. Nohou zavřel dveře, připlazil se ke stěně a opřel se o ni.

Brent na něj udiveně hleděl: „Tys nejel s ostatními? Proč?“

O’Hara si přitiskl ruku na slabinu. Mezi prsty mu tekla krev.

„Měli jenom dva koně, seržante,“ zamumlal. „Na to nezapomínej. Jenom dva měli šanci. Ti všiví Čejeni střílejí lépe, než jsem si myslel. Jeden z nich mě trefil, když jsem sejmul jednoho, co na mě chtěl skočit ze střechy. Vypadá to, že se už odsud nedostaneme. To je to nejhorší možné místo, kde bych chtěl zkapat, seržante. Dej mi ještě whisky, než na nás naposledy zaútočí.“

Brent mu hodil láhev. Texasan ji odzátkoval a napil se. Se zavřenýma očima tam seděl a opíral se zády o zeď.

Bylo vidět, že jej sužují velké bolesti.

„Je dobrá,“ zasténal po chvíli. „Kdybys ještě měl cigaretu…“

Brent mu zabalil jednu cigaretu, zapálil ji a podal mu ji.

O’Hara kouřil se zavřenýma očima.

„Tatum a dívka jsou za řekou,“ řekl po chvíli, zatímco pokuřoval. „Udělali jsme všechno, co jsme udělat mohli. Teď už nám zbývá jen trocha času, než Čejeni znovu zaútočí. Ale my jim to nijak neulehčíme, seržante. Postaráme se o to, aby na každém yardu ležel jeden z nich.“

Otevřel oči a cynicky se usmál.

„Myslel jsem, že bys radši bojoval venku než tady,“ poznamenal Brent.

„Přesně to jsem chtěl. Jenže pak se mi zachtělo tabáku. Už jsem to nemohl vydržet. Víš, co všecko dokáže s člověkem udělat chuť po whisky a po cigaretě? Ještě pořád velíš tomu zbytku, co zůstal z naší patroly. Takže mi dej rozkaz, abych věděl, co mám dělat.“

Brent se otočil a sáhl po Haycoxově winchestrovce, aby ji pak posunul i s nábojovým pásem O’Harovi.

„S tím budeš střílet rychleji než se sharpskou,“ zamumlal. „V zásobníku je šest nábojů, jeden je v hlavni. Stačí jenom natáhnout úderník. Teď mi můžeš dokázat, že bys mohl muže vést lépe, než já, Jeffersone Davisi O’Haro. Já už nejsem negr, já jsem člověk.“

O’Hara se pomalu plazil ke dveřím. Před prahem však vyčerpán zůstal ležet. Připravil si winchestrovku, vyňal náboje z poutek opasku a položil je vedle sebe.

Brent se připlazil vedle něj. Zapálil si cigaretu a natáhl její teplý dým.

„Už jdou,“ řekl, když se na kopcích objevili jezdci.

Ještě stále panovala tma, takže je neviděli zcela zřetelně. Na obzoru zesvětlala obloha. Čejeni sjížděli dolů v dlouhé řadě. V mrazivém ranním vánku se třepala péra na ratištích jejich oštěpů a kovově se leskly hlavně jejich pušek.

Brent je počítal. Bylo jich téměř třicet.

Kolik času budou potřebovat, aby se dostali k chatě? Nesmíš na to myslet, řekl si. Mysli na to děvče. Mysli na to, jak teď ujíždí od tohoto hrozného místa pryč. Mysli na to, jak pohání koně. Víš, že je teď myšlenkami s tebou. To je všechno, co ti na těch pár minut ještě zůstalo. Ale když se to tak vezme, je to zatraceně moc. Jsem rád, řekl si, jsem tak rád.

Jeden z Čejenů se zapřel ve třmenech a zvedl ruku s puškou nad hlavu. Nad řekou se nesl jeho jekot.

V následujícím momentu horda vyrazila dolů jako lavina.

Brent vyndal cigaretu z úst a hodil ji do sněhu. Pak se chopil karabiny a přiložil prst na spoušť.

„Nech je přijet tak blízko, až uvidíš bělmo jejich očí, Texasane.“

„Udělal jsi to dobře, seržante,“ řekl O’Hara vedle něj. „Vypadá to, že tentokrát půjdou dveřmi. Ale ti, kteří se sem dostanou, už nebudou mít dost sil, aby pronásledovali Tatuma a dívku. Udělal jsi to dobře. Já sám bych to lépe nevymyslel, být na tvém místě.“

Na jeden okamžik se jejich pohledy střetly. O’Hara se usmál, přestože trpěl bolestmi.

„Rozednívá se. Budeme mít dost světla na střílení. Vidím tě teď úplně dokonale. Poprvé tě vidím takového, jaký doopravdy jsi.“

S děsivým jekotem se Čejeni hnali po svahu k chatě.

Brent se stále usmíval, když přes mušku winchestrovky hledal svůj cíl. Pomalu zmáčkl spoušť - a pak z obou pušek vyšlehly plameny.