John Kirby

Colorado western 029. Útěk

Eda Bucketta stopovalo osm mužů. Moc nadějí si dělat nemohl. Jeho poslední šancí byla poušť. Snad tam bude moci uniknout. Ale na poušti číhalo jiné nebezpečí: Indiáni! Stal se svědkem toho, jak přepadli jeden dostavník. Zahynuli při tom všichni cestující i vozka se spolujezdcem. Přežila jenom jedna žena a tu indiáni považovali za snadnou kořist. Jenže to se mýlili, protože Ed Buckett zasáhl a zachránil ji. Jmenovala se Lorraine a byla dcerou velitele Camp Jeffersonu. Společně prchali dál. Proti tomu, co se pak dělo, byla první etapa Edova útěku procházkou růžovým sadem.

Ed Buckett přivřel oči a důrazně řekl: „Stát!“

Vysoký kníratý muž, který už měl ruku položenou na hromádce uprostřed stolu, vzhlédl.

„Co je? Měl jsem jednadvacet a to při blackjacku přece stačí, ne?“

„Ne tak úplně,“ usmál se Buckett. Vyložil své karty a ukázalo se, že jsou to dvě esa, figura, která přebíjí všechny ostatní. „A sakra!“ zvolal jeho protihráč a zase se posadil.

Buckett shrnul mince a strčil si je do kapsy kabátu.

„Smůla. Je mi líto.“

„Opravdu?“ zavrčel dlouhán.

Byl to muž s tvrdýma, pichlavýma očima a velkýma, chlupatýma rukama. Člověk, který jen nerad prohrával. Takových chlápků už Ed Buckett na Západě potkal mraky.

Mlčky se na sebe dívali, pak Buckett vstal. Jeho výhra ho v kapse pěkně tížila.

Kontroloval dlouhánovu pravou ruku, která se blížila k pažbě revolveru.

„Radši to nedělejte!“

Buckett netoužil po krveprolití. Byl cizincem ve městě, do kterého přijel teprve před několika hodinami. Všechno, co chtěl, byla pořádná večeře a klidná noc v teplé posteli. Náhle zaskučel vítr.

Ustoupil a v ten moment dlouhán zavrčel: „Podváděl jste, příteli! Vsaďte se, že najdu aspoň půl tuctu svědků, kteří mi to odpřísáhnou. No tak, navalte ty prachy, než se naštvu!“

Buckett se rozhlédl kolem sebe. Věděl, na co ostatní muži myslí: Cizinec v našem městě, co si vlastně tak troufá?

Kriíratý muž náhle ztratil trpělivost.

„Dělejte, dejte ty prachy na stůl a vypadněte z Mineral City! Falešné hráče u nás netrpíme!“

„Ne!“ odtušil Buckett.

„Ne?“

„Je to poctivá výhra a vy to víte stejně dobře jako já,“ hájil se Ed. „Nevidím důvod, proč bych si ji neměl nechat.“

Muž vyskočil ze židle a tasil kolt. Zřejmě si namlouval, že je rychlý. Jenže na Bucketta ani zdaleka neměl.

Jeho kolt vyletěl jako blesk, kulka ráže pětačtyřicet zasáhla kníratého dlouhána, co neuměl prohrávat, do prsou a na místě ho zabila. Muž padl na stůl a svezl se po něm na zem.

Buckett se rozhlédl s revolverem v ruce kolem sebe.

V místnosti osvětlené petrolejkami se vznášel kouř. Ed vykročil ke dveřím. Musel pryč, než se vzpamatují z toho šoku.

Náhle kdosi vykřikl: „Zabil Zacka! Nenechte ho uniknout!“

To byl signál pro ostatní. Všichni sáhli po zbraních.

Jednalo se o malé město uprostřed coloradských hor, které bylo drsné, tak jako místní příroda. Nějaký revolver tu nikoho nemohl zastrašit.

Zpoza barového pultu vyšel barman a přinesl dvouhlavňovou Parkerovu brokovnici. Buckett věděl, že by se po zásahu z takové malé vzdálenosti podobal rozlitému rajskému protlaku. Vypálil a barman opět zmizel. Tentokrát navždy.

Muži převrhli stoly a kryli se za nimi. Třeskl výstřel. Buckett se přikrčil. Za deset vteřin z něj nadělají řešeto, jestli tam zůstane.

Vystřelil do lampy a viděl, jak efektně explodovala. Muži z Mineral City řvali bolestí, když se na ně rozstříkl hořící petrolej.

Napravo od sebe Ed zaregistroval okno. Dal ruce před sebe a skočil. Jeho tělo proletělo sklem jako granát. V následujícím momentu dopadl na dřevěný chodník a dokutálel se až k zábradlí, ke kterému byli přivázáni koně.

Za ním, v saloonu, se ozývaly výstřely a prkenná budova se doslova i přeneseně otřásala zlobou místních mužů.

V rozbitém okně se objevil stín.

Buckett na něj vystřelil a slyšel, jak se kulka zavrtala do dřeva. Stín se zaklením zmizel.

Kůň! pomyslel si Ed.

Sáhl po uzdě nejbližšího koně, který jej však nijak přátelsky nepřijal. Vzpíral se, ržál a koulel očima. Ed jej ale zvládl, hodil mu uzdu přes hlavu a vyšvihl se do sedla.

Ze dveří saloonu vyběhli muži. Přitom si samozřejmě překáželi. Ed jim vystřelil na rozloučenou nad hlavy a vyrazil.

Ještě před chvílí to vypadalo jako klasické ospalé horské městečko, ale teď se tam děly věci.

Ze všech stran se na Bucketta střílelo. Místní pálili z oken i ze dveří. Kulky se zavrtávaly do prachu cesty i do dřevěných stěn. Něco mu hvízdlo nad hlavou, po chvíli ho zase cosi škráblo na boku. Olověná smrt! Strachem se mu sevřel žaludek.

Kůň pod ním zasténal, když mu jedna z kulek lízla hřbet – ale díky tomu běžel ještě rychleji. Buckett viděl v měsíčním světle obrysy coloradských hor. Tam se táhne kaňon, který vede k jednomu průsmyku. Jestli se mu podaří tam dostat, má šanci.

Znovu se ozval výstřel. Otočil se v sedle a chtěl opětovat palbu. Úderník však narazil na prázdnou nábojnici.

Na další nabití již neměl čas.

Opět slyšel, jak jeden muž křičí: „Oddělal Zacka! Odkrouhněte ho!“

Ten Zack asi musel být pěkně velké zvíře, když měl tolik přátel. Nebo tak zuřili proto, že nesnesli, aby se v jejich městě roztahoval cizinec. Horalé drží při sobě.

Buckett se přitiskl koni ke krku. Proč ta ulice nemůže být kratší!

Jen letmo vnímal budovy kolem, ale o to víc mu v uších duněl dusot kopyt.

Stíhali ho!

Už byli skoro za ním. Chtěli ho dostat a jestli se jim to podaří, tak určitě nezemře kulkou, to teda rozhodně ne.

Ed cítil, jak se mu sevřel žaludek. Chtěli ho vidět viset.

Nemilosrdně bodal koně do slabin. Náhle domy skončily. Cesta vedla přímo do kaňonu, jenž se vinul k měsícem ozářeným horám.

Bez váhání vjel do něj.

+ + + + +

V průsmykú vanul studený vítr.

Ed zastavil, protože kůň pod ním se chvěl. Sesedl a pohlédl dolů do kaňonu. V hlubině se pohybovala mihotavá světýlka: pochodně v rukou jezdců. Stále to tedy nevzdali.

Kůň byl celý zpocený, ani už nedokázal zvednout hlavu. Okovaná kopyta klapala na skalnaté půdě. Průsmyk tvořil jakýsi zářez do jinak neprostupného valu hor. Ed se z něj díval na krajinu ozářenou měsícem. Pomalu se uklidňoval.

Ten kraj neznal. Nebyly zde žádné cesty, jen cosi, co se podobalo stezkám. Mohlo se jednat o pěšinu lesní zvěře – nebo také ne. Kam měl jet? Co měl dělat? Kam se vydat v této temné, neznámé krajině?

Noční vítr byl nepříjemně vlezlý. Ed měl pocit, jako by tam stál nahý, vítr bez větších problémů profukoval kabátem a košilí.

Daleko na jihu spatřil blyštící se stužku nějaké řeky. Že by znamení obratu k lepšímu? Ed se znovu vyšvihl do sedla a vydal se na cestu.

Popustil koni uzdu a nechal ho jet samotného, aby si v tomto terénu sám vybral tu nejlepší cestu. Občas kráčel do tak strmého svahu, že se Ed musel pevně držet hrušky sedla. Za jízdy nabil revolver a přemýšlel, jak se z té kaše dostat. Když se ohlédl, uviděl světýlka v průsmyku. Věděli velice dobře, kam jede.

Klapání kopyt na kamení náhle ustalo, když se dostali na měkčí půdu. Museli se však prodírat hustým křovím. Pak se náhlé objevily vysoké stromy. Buckett sesedl a chvíli zase koně vedl. Ztratil přehled o čase. Když z lesa vyjel a rozevřela se před ním krajina, spatřil za sebou na svahu světélka.

Mají výdrž ti horalé. Co si jednou umanou, to také chtějí dokončit. Možná je tak tvrdými učinila drsná příroda, v níž žili.

Měli s sebou někoho, kdo rozuměl stopování a dokázal pronásledovat nejen očima, ale i rozumem. Ten muž znamenal velké nebezpečí. Možná byl tím nejnebezpečnějším člověkem, s kterým se Ed kdy setkal. Jestli chce uniknout, musí ho vyřadit.

Začalo svítat a Buckett byl pořád na útěku. Měl od vyčerpání zarudlé oči a popelavou pokožku. V přibývajícím ranním světle viděl, že jeho kůň je hnědák. Vítr vysušil zpocená místa na jeho kůži v šedé škraloupy. Kůň byl zničený stejně jako on.

Ed vylezl do sedla. Přitom spal, probudila ho až větev, která mu švihla do tváře.

Když se probudil podruhé, svítilo mu už do obličeje slunce.

Kůň stál na břehu řeky a žíznivě chlemtal vodu. Ed sesedl, odepnul mu podbřišník a odstrojil ho, aby se mu lépe pilo.

Protáhl se a začal přemýšlet, kde tak může být. Musela to být ta řeka, kterou viděl v noci z průsmyku. Stále jel na jih, ale to bylo asi tak to jediné, co mohl říct s jistotou.

Na břehu rostl seschlý smrk se silnými větvemi. Buckett na něj vylezl a rozhlédl se. Daleko na severu se tyčil hřeben hor i se zářezem průsmyku. Mezi nimi a řekou se táhla divoká, pahorkatá krajina, kterou projel v noci. Z kaňonu stoupal kouř. Buckett přivřel oči a odhadoval vzdálenost.

Mohlo jít o takové čtyři, pět mil, ne víc, spíš míň. Zřejmě tam nyní seděli bradatí horalé u ohně a chystali si na něj zbraně.

Při myšlence na jídlo se mu udělalo špatně. Slezl dolů a napil se, aby překonal svíravý pocit v hladovém žaludku. Studená horská voda ho osvěžila.

Hnědák si lehl, aniž by se napásl trávy, která rostla všude kolem na březích řeky. To bylo špatné znamení.

Ed si jej pozorně prohlédl. Nebyl to nějak obzvlášť dobrý kůň, ale mohl dostat i horšího. Po hřbetě se mu táhl škrábanec od kulky. Na sedle mu visel naolejovaný plášť, nezbytná to výbava každého dobrodruha, jinak nic. Jen puška v sedlovém pouzdře.

Edovy naděje, že něco najde, zase pohasly. Zbýval mu jedině lov – pokud mu k tomu pronásledovatelé dají příležitost.

Vytáhl pušku ze sedlového pouzdra. Jednalo se o patnáctirannou henryovku. Vysypal ze zásobníku náboje. Bylo jich patnáct, šestnáctý byl v komoře. Další náboje už nenašel.

Znovu henryovku nabil a spočítal své náboje do revolveru. I s těmi šesti v bubínku jich měl ještě čtyřiadvacet, trochu málo na to, aby se mohl postavit pronásledovatelům.

Posadil se na kámen, položil si henryovku na kolena a jal se rekapitulovat.

Zabil nejméně jednoho z těch mužů, možná dokonce víc, ale to nejhorší, čím se provinil, byla krádež koně. Na Západě existoval za něco takového jen jediný trest – provaz.

Třásl se zimou, ačkoli slunce pěkně pálilo. Proč jenom nezůstal na severu, kde je sice delší zima, ale aspoň tam nejsou tak horkokrevní lidé?

Šli po něm a nemínili to vzdát, avšak jejich koně byli vyřízení, stejně jako ten jeho. Žádný kůň nemůže běžet celou noc bez přestávky.

Hnědák měl zavřené oči a hlavu položenou na předních nohou. Buckett si náhle všiml, jak zastříhal ušima.

Sklouzl z kamene, přikrčil se a pohlédl na křoviska táhnoucí se podél břehu. Vyletěl odtud pták. Hnědák vyskočil na nohy, pohlédl stejným směrem a zavětřil. Buckett jej chytil za uzdu a odvedl o kus dál.

„Jenom klid,“ říkal mu tiše.

Srdce mu ale divoce bušilo. Co nebo kdo to tam je? Že by si to špatně spočítal a jejich koně ještě byli čerství, takže ho mohli dohnat?

Pevně přivázal koně a položil mu ruku na nozdry. Něco vstoupilo do vody. Ed uslyšel cákání. Pohlédl tam mezi větvemi a spatřil jezdce, který jel po břehu. Jeho tvář znal.

Ten muž včera večer stál vedle karetního stolu. Byl to Zackův přítel. Nepochybně patřil k pronásledovatelům.

Čelenka z hadí kůže, jelenicový kabát a těžká sharpska prozrazovaly, že jde o horského lovce. Buckett věděl, kdo ty pronásledovatele za ním přivedl. Právě tento muž. Jeho musel odklidit z cesty, pokud chtěl uniknout.

Muž jel na vytrvalém, chundelatém horském koni. I toto zvíře bylo unavené – ale ne tak, jako ostatní. Ed to pochopil: Tento muž s čerstvým koněm se rozhodl jej nalézt sám, protože si byl jist, že ho najde u vody.

Muž se k němu blížil kryt břehem. Edovi se srdce rozbušilo ještě víc. Už střílel na mnoho mužů – ale nikdy ne ze zálohy. Vždy v čestném boji a zepředu.

Náhle čvachtání kopyt ve vodě odeznělo. Ed se sehnul, aby lépe viděl. Jeho pronásledovatel se nacházel necelých dvacet kroků od něj a zíral na rozdupanou trávu na břehu. Pak se rozhlédl po pobřežních křovinách, až se jeho oči upřely na místo, na kterém se skrýval Ed.

Rychle si opřel henryovku o rameno – a ve stejném okamžiku zaduněla cizincova sharpska.

Větvovím proletěla velkorážní kulka. Buckett cítil, jak se mu něco horkého mihlo kolem ucha.

Vypálil a uviděl, jak sebou muž trhl. Horský kůň se otočil a vkročil do hlubší vody. Pak se z něj muž skácel a zmizel v řece. Koně odnesla voda o něco dál, kde se mu podařilo vylézt na břeh. Potom už ho Ed neviděl.

Nabil do komory nový náboj. Stále se přitom díval na místo, kde jeho pronásledovatel zmizel ve vodě. Voda byla zbarvená krví. Z hladiny se vzepjala ruka, pak se na ní objevila čelenka z hadí kůže a poté už vypadala řeka tak jako dřív.

Ed se třásl zimou.

Onen sebejistý stopař se přecenil. Teď se válí někde na dně. Jednoho dne ho voda vyplaví, ale to ho už nikdo nepozná.

Ed pomyslel na kouř, který viděl, a na ostatní jezdce. Možná že stopař přijel sám, možná že ne. Bylo na čase, aby zmizel.

Odvázal hnědáka a vyšvihl se do sedla. Kůň byl unavený, ale Ed nepovolil, až se jim podařilo přebrodit řeku.

Na druhé straně se již cítil jistěji. Ale byla to ošidná jistota. Reka pronásledovatele nezastaví.

Na severu, na svahu spatřil několik temných bodů.

Přijíždějí!

Takže slyšeli výstřely.

Kam teď?

Rozhlédl se po pustině.

Ano, jedině tam.

Kdyby tak měl aspoň pár hodin spánku a odpočinku pro unaveného koně!

Černé tečky se blížily k údolí. Ed zastavil v jednom jalovcovém houští a spočítal je.

Bylo jich sedm.

Sedm jezdců, kteří jeli po jeho stopě. Příliš mnoho na to, aby mohl zůstat a vyřídit je.

Přesto měl nyní dobrou šanci jim uniknout, protože je zbavil jejich očí – stopaře.

Kopl hnědáka podpatky do slabin a jel dál.

Úplně pustá tam přece země být nemůže. Někde musí být nějaký dům nebo farma, kde by mohl nabrat zásoby. Rád by za to zaplatil, ale pokud by nebylo zbytí, vzal by si to i násilím. Člověk na útěku si nemůže brát servítky.

+ + + + +

A pak uviděl dům.

Bylo pozdní odpoledne. Slunce se už sklánělo k obzoru. Okamžitě zamířil tím směrem.

Dům stál v údolí obklopeném kopci. Z komína se kouřilo, což u Eda vyvolávalo představu dobrého jídla.

Byl to dům pionýrů, kteří nejprve se sekerou v ruce museli vyrubat les a pak s puškou v ruce vystřílet divou zvěř. Buckett viděl v ohradě několik krav, prasata a drůbež, ale žádné koně, což ho zrovna nepotěšilo.

V údolí protékal potok, který osadníci přehradili. Ed zrovna přejížděl po hrázi, když se ozval výstřel a do vody se šplouchnutím vletěla kulka.

„Stůj, cizinče!“ zvolal kdosi.

Ed poslechl, i když ten hlas patřil ženě. Věděl velice dobře, že v tomto kraji umí ženy zacházet se střelnými zbraněmi stejně dobře jako muži.

Pomalu, aby si to snad nemohla špatně vykládat, zvedl ruce nad hlavu.

„Madam, potřebuju jen pár nábojů a nějaké potraviny. Dobře vám za to zaplatím.“

„Nemám vám z čeho dát,“ opáčila žena. „Radši byste měl jet dál, než to do vás napálím.“

Ed nepochyboval o tom, že tu výhružku je ochotná zrealizovat. Proto jen přikývl a dodal: „Dobře, madam, dobře.“

Obrátil koně a vypadalo to, že se skutečně chystá odjet pryč. Jenže tu se po hlavě vrhl ze sedla a kličkoval k domu. Třeskl výstřel, ale kulka ho minula. V následujícím okamžiku už byl u dveří a vběhl dovnitř – zoufalý muž zdeptaný hladem, žízní a vyčerpáním, který musel všechno vsadit na jednu kartu.

To první, co v domě spatřil, byl výšleh z hlavně. Kulka se zaryla do zárubní dveří. V dýmu z výstřelu spatřil tu ženu. Vrhl se na ni a vyrazil jí pušku z ruky.

„Jenom klid, madam, nic vám neudělám!“

„Můj muž vás zabije, až se to dozví! „ vyhrožovala. „A pak vás skalpuje!“

Buckett ji hodil na postel do rohu a odstoupil od ní. Byla vychrtlá a v obličeji měla stopy drsného života pionýrů Divokého západu.

Přestože byla mladá, o nějaké přitažlivosti se u ní dalo sotva mluvit.

„Nebude mít důvod to udělat, protože za všechno řádně zaplatím.“

Sáhl si do kapsy, kde měl svou výhru, vytáhl odtud hrst mincí a hodil je ženě do klína. Okamžitě však poznal, jakou udělal chybu. V očích se jí totiž zajiskřilo, jako by v ní zlato vzbudilo dlouho skrývanou touhu.

Na kamnech stála konvice. Vzal ji a napil se z ní. Káva byla hořká a teplá. Udělala mu dobře. Žena seděla na posteli, pohrávala si s mincemi a zvědavě si je prohlížela.

Nebyl oblečen jako někdo, kdo si vyjel do divočiny a jistě si také všimla, že nemá žádné zavazadlo. Zkušeně odhadla, že před něčím nebo někým prchá.

„Máte u sebe hodně peněz?“ poznamenala.

Bucketta její otázky nezajímaly. Našel jeden prázdný pytel a hodil jí ho.

„Dejte do něho všecko, co máte: chleba, maso, kávu a sůl. A rychle! Pospěšte si!“

„Proč?“ smála se mu do očí. „Čeho se tak bojíte?“ Přistoupila k němu a zeptala se: „Mého muže? Ten se vrátí až večer.“

Natáhla po něm ruce, ale on odstoupil. Cože naráz takové sympatie? To kvůli těm penězům? Nebo ho jen chtěla zdržet, než přijde její muž a podá si ho?

„Nechte teď keců a udělejte, co jsem vám řekl!“

V jejích očích se objevila zlost.

„Hned jak se Homer vrátí, tak mu řeknu, že jste mě přepadl. A řeknu mu, že… No, však víte co. A ten po vás půjde, to si pište.“

Buckett pohlédl na její kostnatou postavu a udělalo se mu zle. Ano, udělal chybu, když jí ukázal tolik peněz. Její muž, onen Homer, teď měl zatraceně dobrý důvod pro to, aby ho pronásledoval.

Protože mu nepomohla a on ji nechtěl nutit, porozhlédl se po domě sám. Nebylo toho mnoho, co našel, a cena, kterou za to zaplatil, byla nadmíru vysoká.

„Kolik máte nábojů?“ zeptal se.

Žena ukázala na pušku, kterou jí vyrazil z rukou. „Máme jenom toto a Homerovu sharpsku, jinak u nás nic nenajdete.“

Ta puška byla sedmiranná spencerovka ráže 50 Government, která musela kdysi patřit nějakému vojákovi. Její náboje do Edovy henryovky nepasovaly.

„Kůň!“ zvolal a pronikavě na ni pohlédl. „Neříkejte mi, že nemáte koně!“

„Toho má s sebou Homer,“ odpověděla. „Nebo si myslíte, že by se po těch zatracených kopcích trmácel pěšky?“

Výraz jejích očí byl stejně vulgární jako její postava. Buckett viděl již mnoho takových žen. Přišli na Západ, aby „vyrýžovaly zlato“, jak se tomu říkalo – čili, aby si tam našly nějakou dobrou partii. Pak na takovém nešťastníkovi zůstaly viset a jen vegetovaly v pustině. Nespokojeny se svým osudem se snažily využít každou příležitost, aby jej zlepšily. Ukázal jí zlato a ona po něm zatoužila. A protože nepřistoupil na její flirtování, navykládá svému manželovi báchorky a bude se jej snažit poštvat po jeho stopě.

Ed si povzdechl. Ten Homer byl bezpochyby muž, který se v této krajině vyznal. Jednoho stopaře už vyřadil, za to se nyní na jeho místo postaví jiný. Jeho šance opět poklesly.

Strčil do ženy a zavrčel: „Přiveďte mi mého koně. Přiveďte ho před dveře. A nezkoušejte žádné triky! Mířím na vás a nebudu váhat ani vteřinu, abych vás provrtal kulkou!“

„Opravdu?“ Vyzývavě na něho hleděla. „Homera to jen potěší, až mu to řeknu. Vaše hříchy jen přibývají.“

Buckett ji vyvedl ven, přičemž sám zůstal stát ve stínu.

Namířil na ni henryovku.

Jeho hnědák stál u žlabu a pil. Byl tak unavený, že se jí nebránil. Žena ho přivedla před dům.

„Tady máte tu vaši herku,“ jedovatě podotkla.

Ed kývl směrem ke stodole. „Nezkoušejte popřít, že tam nemáte kukuřici. Honem mi přineste jeden pytel!“

S koněm, jehož držel za uzdu, kráčel za ní. Přitom z ní nespouštěl oči.

Stále se myšlenkami vracel k těm sedmi pronásledovatelům a k jejímu muži. Brzy jich po jeho stopě pojede opět osm.

Žena přinesla pytel, jehož váhu odhadoval na takových padesát liber. Jednalo se o přítěž, ale byla to jediná možnost, jak toho koně krmit. Koně krmení kukuřicí jsou totiž vytrvalejší než ti, kteří se jen pasou.

Ed pytel přivázal k sedlu, vzal ženinu spencerovku a hodil ji do vody.

„Aby vás náhodou nenapadlo po mně střílet.“

Zlostně na něj pohlédla a doprovodila to stejně jedovatým komentářem: „Homer si vás podá, frajírku. Býval zvědem u generála Coopera a o stopování něco ví. Dostane vás a pak si z vaší kůže uděláme ozdobu na plot.“

„Pozdravujte ho ode mě,“ odpověděl Ed.

Vyšvihl se do sedla a vyjel. Doprovázely ho její nadávky. To klení přestal slyšet, teprve když se dostal z údolí.

Kam teď?

Zastínil si oči dlaní a rozhlédl se. S takovými nadějemi přijížděl k tomu domu a nyní má o jednoho nepřítele víc. Proč jí, ksakru, jenom ukazoval ty peníze?

Nad kopci na severu se vznášely obláčky prachu. Buckett se tam zadíval pozorněji. Oblaka se nerozptylovala, nýbrž se pohybovala směrem k jihu. Tušil, kdo tam jede.

Zřejmě o tomto domě onoho Cooperova zvěda vědí. A možná se zde v kopcích pro ně najdou i čerství koně.

„A sakra!“ zamumlal Ed a vydal se na jih.

+ + + + +

Noc strávil v jednom kaňonu zabalený do potem páchnoucí sedlové přikrývky. Aspoň se však najedl. To mu hned zlepšilo náladu.

Hnědák dostal velkou porci kukuřičného zrna a usnul. Dokonce si lehl, což koně dělají, jen když jsou opravdu hodně unavení.

Ed jej pozoroval. Jeho život závisel na síle tohoto koně. Bez něj by neměl šanci. Kdyby se zranil, ztratil podkovu nebo by začal kulhat, pak by se jeho útěk skončil. A nejenom útěk.

Ed si lehl na tvrdou zem. Byla to holá skála, na níž nebyl navátý žádný písek, takže kdykoli se otočil na druhý bok, probudil se, přestože byl vyčerpaný.

Jel i potmě, ale o to později vstával – až, když už svítilo slunce. Když to zjistil, zaklel, odhodil ze sebe přikrývku a vyskočil.

Probudil hnědáka a dal mu jeho porci kukuřice. Pak pojedl pár soust tvrdého chleba s prorostlou slaninou, přičemž neustále zůstával ve střehu. Čekal na zvuk, který mohl každou chvíli zaznít: cinknutí podkovy o kámen, dusot kopyt, či mumlání mužů radících se o další cestě. Přestože panoval chlad, zalil jej pot.

Hodil sedlo na hřbet svého hnědáka, přivázal k němu zbytek zásob a vylezl na něj. Potom se vydal dál – na jih. Nevěděl proč, každá jiná světová strana byla stejně dobrá jako ty ostatní.

Hnědák už se probral z ranní rozmrzelosti a kráčel jistě krajinou, která se postupně měnila. Stávala se plošší, ale nic přitom neztrácela ze své divokosti. Stále častěji Buckett narážel na písčitá koryta, která byla v tomto ročním období, na konci léta, zcela vyschlá. Brzy dostal žízeň.

A pak poprvé v životě spatřil poušť, horkou, rozpálenou poušť. Řetěz hor, který se táhl v dáli, doslova plul v růžové ranní mlze.

Buckett váhal. Něco ho varovalo před tím, aby vkročil do tohoto zrádného terénu. Znal dobře zalesněné hory Montany a větrem bičované stepi Wyomingu, ale ještě nikdy se nesetkal s pouští.

Jenže byl tady a nemohl ji objet. Kdyby se vydal napravo nebo nalevo, přiblížil by se ke svým pronásledovatelům, a jestliže si má člověk vybrat mezi oprátkou a pouští, vybere si poušť.

To ovšem v případě, že neví, co ho tam čeká.

A Ed byl takovýto případ.

Takže pokračoval dál. Orientoval se podle slunce. Vanul boční vítr, což mu také pomáhalo udržet směr. Z nějaké mršiny se s mocným mácháním křídel zvedl sup.

Ed cítil, jak mu po zádech teče pot. Náhle zatoužil po chladu hor, které opustil.

Na jihu se objevila oblaka prachu. Zbystřil pozornost. Ta oblaka se s jistou pravidelností pohybovala z východu na západ. Cosi mu říkalo, aby se tam jel podívat.

Hnědé, rudé a žluté skály se zvedaly z pouště jako milníky na cestě do pekel. Jedinou vegetací byly suché trnité keříky. Uviděl stopy pouštních tvorů v písku. Přemýšlel, kdo tam na jihu mohl zvířit ten prach.

Oblaka se, jak už bylo řečeno, pohybovala, ale nemizela. Ed vjel na ploché návrší – a pak spatřil dostavníkovou silnici, která vedla pouští z východu na západ.

Prach zvířil dostavník, jeden z těžkých vozů expresních linek. Jel krokem, pak klusem a pak zase krokem. Táhli ho čtyři mohutní mezkové.

Ed dostavník z návrší zamyšleně pozoroval. Kam měl asi namířeno? Určitě do nějakého města nebo stanice, kde by mohl nakoupit, co potřeboval, jelikož peněz měl ještě pořád dost.

Pohlédl na vozku na kozlíku. Vedle něho seděl ozbrojený spolujezdec. Z nezaskleného okna vlály záclonky a na chvíli se v jednom z nich objevila ruka. Ta je zase vtáhla dovnitř, aby se tam neprášilo.

Čas od času se Ed ohlédl. Po pronásledovatelích však nebylo ani vidu ani slechu. Oddechl si a upřel svou pozornost opět na dostavník.

Silnice se blížila k hřebeni, který na ni vrhal stín. Právě když mu vůz zmizel z dohledu, ozvala se série výstřelů.

Pobodl hnědáka do slabin a vyrazil podél hřebenu k dostavníku. Po chvíli spatřil vůz za jednou zatáčkou. Stál, neboť oba přední koně byli mrtví. Spolujezdec klečel na střeše a střílel na jezdce valící se ze svahu.

Buckett zastavil hnědáka za jednou skalou a vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku. Právě v tom okamžiku spolujezdec vstal, rozhodil rukama a zřítil se ze střechy dolů. Dopadl vedle vozky, který byl provrtaný kulkami jako řešeto.

Ed pohlédl na jezdce. Ještě nikdy někoho takového neviděl. Byli podsadití a ramenatí, takže působili dojmem, že jsou malí. Znal indiány ze severu, ti měli vysoké postavy a nejimpozantnější z nich byli Cejenové. Teď tedy měl tu čest se seznámit s rudochy Jihozápadu.

Na hlavách měli čelenky a většina z nich byla oblečená do špinavých cárů látek. Jejich tváře s pevně sevřenými rty vypadaly děsivě.

V okně dostavníku se zablesklo. Jeden mustang padl i s jezdcem. Ed uslyšel jekot, který mu naháněl husí kůži.

Z dostavníku vyskočil muž v modré armádní uniformě. V ruce držel kolt a střílel na přijíždějící indiány. Okamžitě jej provrtalo několik kulek a dílo zkázy dokonal oštěp, který mu jeden z jezdců zabodl do zad. Muž ještě udělal několik kroků, než se skácel k zemi. Pak byl opět klid.

Ed polkl. Ještě nikdy neviděl někoho zemřít tak hrozně, jako toho muže. Otřásl se při myšlence, že by mohli dostat i jeho. Bude lepší, když se odsud v tichosti vypaří.

Opatrně obrátil hnědáka, pobodl ho do slabin – když uslyšel výkřik nějaké ženy.

+ + + + +

Ten výkřik ho zasáhl jako pěst a doslova ho přimrazil k místu, kde se právě nacházel. Otočil se a pohlédl k dostavníku.

Už se nestřílelo. Indiáni se nerušené projížděli kolem vozu. A opět onen děsivý výkřik.

Ed seskočil ze sedla s henryovkou v rukou. Viděl, jak dva z bojovníků vytahovali z dostavníku několik mrtvol. Srdce se mu při tom pohledu divoce rozbušilo.

Jeden indián, vyšší než ostatní, sesedl z koně. Sklonil se nad naříkající ženou, chytil ji za vlasy a postavil ji. Přitom něco prohodil k ostatním, což mezi nimi vyvolalo salvu smíchu.

Dva z nich vlezli do dostavníku a vyhodili z něj zavazadla nešťastných cestujících. Ostatní se skláněli nad mrtvolami bělochů. Zaleskly se čepele nožů a pak Ed uviděl krev. Indiáni mrtvé skalpovali. Sevřel se mu hrůzou žaludek.

Jeden indián svlékl ze zavražděného vojáka zakrvácenou uniformu a oblékl se do ní. Ostatní si rozdělili zbraně. Dva odřezali ze spřežení nezraněné mezky. Maso mezků platilo u indiánů za obzvlášť vybranou pochoutku.

Buckett však hleděl na vysokého rudocha, který přitiskl ženu ke kolu a jediným pohybem z ní strhl šaty. Její bílá pokožka zářila jako slonovina. Pak uslyšel válečníkův jekot. Dokázal si představit, co bude následovat.

Indiány posedl krvavý démon. Ještě stále vráželi nože a oštěpy do zohyzděných těl bělochů. Tu ženu bezpochyby znásilní a pak ji zabijí tak jako muže, nebo si ji vezmou s sebou.

Ed jednou ve Fort Laramie viděl ženy, které armáda osvobodila z rukou Siouxů. Ještě teď mu při té vzpomínce nabíhala husí kůže.

Žena znovu vykřikla, když na ni válečník vztáhl ruku. To už bylo na Eda příliš. Pravda, mohl odsud v tichosti zmizet, nikdo o něm nevěděl. Mohl odjet a pokusit se na ten křik zapomenout. Jenže, dokázal by to?

Bez dalšího přemýšlení si přiložil henryovku na rameno, namířil a vypálil. Jeho ruce pracovaly automaticky. Okamžitě znovu nabil. Pak se odkulil na stranu a vzápětí se do toho místa, kde ještě před chvílí ležel, zavrtala kulka. Vysoký indián ležel na zemi s roztříštěnou lebkou. Žena měla svá bílá ramena potřísněná jeho krví.

Ed pálil na válečníky utíkající ke svým koním, jak rychle jen mohl. Jeden z nich se sklonil ze sedla, vzal mrtvého a naložil si ho před sebe na sedlo. Pak se obrátili a s jekotem odjeli do kopců.

Buckett si oddechl a odložil henryovku. Čekal útok, ale oni uprchlí. Proč?

Pomyslel na to, že by to mohla být past. Možná ho chtěli jen obklíčit.

Ležel na horkém písku a rozhlížel se.

Nikde nikdo. Nad kopci se vznášela oblaka prachu, která posléze zmizela. Kolem prostříleného vozu leželi mrtví – a žena.

Byla mrtvá i ona?

Zabila jeho kulka i ji spolu s tím indiánem?

Ed se kousal do rtů. Stále váhal. Vedle něj leželo v písku pět nábojnic. Pět výstřelů a jediná trefa – to byl žalostný výsledek. Se zbytkem nábojů bude muset šetřit.

Vstal, vyšvihl se do sedla a vydal se dolů ze svahu. Zena ležela vedle kola a nad ní se na boku vozu černal velký krvavý flek.

Ed seskočil a omotal uzdu kolem paprsku kola. Ve vzduchu se vznášel nasládlý pach čerstvě prolité krve. Dlouze váhal, než se nad ženou sklonil a dotkl se jejích nahých ramenou.

Její kůže byla suchá a teplá, ne vlhká a studená jako u mrtvol. Měla rezavé vlasy, byla útlá a velmi mladá. Její šaty, i když teď byly roztrhané a špinavé téměř k nepoznání, prozrazovaly eleganci stejně jako její pěstěné ruce. Měla sevřené rty a zavřené oči, ale Ed viděl, jak se jí zvedá a zase klesá hruď.

Uslyšel skřehotání a mávání křídel. Cosi nad ním přeletělo. Vzhlédl a spatřil supa, který se snesl na nedaleké skalisko. Jeho chladné oči si jej prohlížely s velkým zájmem.

Brzy se jich objeví víc a začnou svou hostinu. Buckett se otřásl, když na to pomyslel.

„Jsou pryč?“

Otočil se. Žena měla otevřené oči a v nich se zračilo velké rozrušení.

Přikývl. „Ano, jsou pryč. A doufám, že už se nevrátí.“

Opět se jí začala vracet barva do tváře. Měla kulatý, dívčí obličej a zelené oči. Ed si uvědomil, že je hezká. Ba co víc, že je krásná.

„To jste…?“ Její plné rty se chvěly pohnutím. „To jste udělal vy?“

„Ano, slečno, myslíte –li tu střelbu.“

Vstala a natáhla si šaty přes ramena.

„Myslím, že vám vděčím za svůj život.“

Ed mávl rukou.

„To by přece na mém místě udělal každý.“

Pohlédl do vozu a spatřil rozbitý kufr s věcmi, které mohla na cestě potřebovat jen žena. Prohrabal se v něm, našel v něm šálu a podal jí ji. Zakryla si s ní nahá místa.

Ed se obrátil na tři muže. Ten pohled naháněl husí kůži. Nejhůř zřídili vojáka.

„Co to bylo za indiány? Apači?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Ne, to byli Navahové. Jsou považováni za spřátelené, proto mě sem také Peter s sebou vzal. Některým z nich se ale život v Monument Valley začal zajídat, takže se vydali na válečnou stezku.“

Ed se podivil nad tím, jak dobře se vyzná v indiánech. Zřejmě nebyla na Západě poprvé.

„Kdo je Peter?“ Sotva to vyřkl, nejradši by si dal pár facek.

Její tvář se zasmušila.

„Leží tam – poručík Peter Drummond ze čtvrté kavalerie. Je to můj snoubenec – tedy byl.“

Ed opět uviděl ten děsivý obraz, jak jeden z válečníků vrazil oštěp do zad muži ležícímu na zemi.

„Omlouvám se, nechtěl jsem vás ranit.“

„To je dobré, nejsem zase tak slabá.“ Vstala a dodala: „Jako dcera důstojníka ze Západu jsem si zvykla na náhlou smrt.“

Teď už toho o ní Ed věděl celkem dost. Byla zasnoubená tam s tím ubožákem. Pravděpodobně se vracela domů z východu.

Pohlédl na krvavou skvrnu na boku dostavníku. Pocházela od válečníka, kterému prostřelil hlavu.

„Chtěl bych jenom vědět, proč tak rychle zmizeli. Dostal jsem přece jen jednoho z nich. Vsadím se, že teď někde nedaleko číhají a vymýšlejí proti nám další zradu.“

Žena zavrtěla hlavou.

„Trefil jste Sancheze a to pro ně bylo špatné znamení.“

„Sancheze?“

„Ano, vůdce bandy. Viděla jsem ho jednou při podpisu mírové smlouvy. Vědělo se o něm, že je popudlivý a nespolehlivý. Teď je ale mrtvý a jeho válečníci nejdřív musí zpívat žalozpěvy, aby si usmířili bohy. Teprve potom si budou moct zvolit nového vůdce. Na nejbližších několik dnů jsme v bezpečí.“

O indiánech toho věděla zatraceně hodně. Ed neměl důvod jí nevěřit.

Odstoupila od vozu, o nějž se opírala, ale zavrávorala, takže Ed ji musel podepřít.

„Kam vlastně máte namířeno, slečno?“

Ukázala na západ, směrem kam vedla silnice. „Do Camp Jeffersonu. Čeká mě tam můj otec.“

„Vezmu vás tam,“ řekl Buckett.

Přitom pohlédl na sever a spatřil tam v dáli oblak prachu vznášející se nad okrajem pouště.

Rychle přivedl svého koně a pomohl jí do sedla. Pak nasedl za ni. Hnědák pod tou tíhou zaržál.

Žena ještě jednou pohlédla na zohyzděné tělo vojáka a zlomeným hlasem zvolala: „Sbohem, Petere!“

Neměli čas pohřbít mrtvé. Ed myslel na své pronásledovatele.

Jeho náskok se zmenšil a ještě se zmenší, protože jejich kůň musí nyní nést dvojnásobnou zátěž.

+ + + + +

Kůň se brzy koupal v potu a zanedlouho začal klopýtat. Ed sesedl a asi hodinu ho vedl za uzdu. Horký písek ho pálil i přes podrážky bot. Po chvíli ze sedla seskočila i žena.

Ed chtěl něco namítnout, ale ona ho rezolutně umlčela. „Zase tak slabá nejsem, jde to.“

Lem jejích nepraktických šatů ležel v prachu, takže ho radši odtrhla. Ed si všiml, že má velmi hezky vytvarované nohy. A vůbec to byla velice pěkná dívka.

„Jmenuju se Buckett, Ed Buckett. A vy?“

Přivřenýma očima hleděla na monotónní silnici ztrácející se v nekonečnu.

„Lorraine Grantová. Můj otec je majorem v Camp Jeffersonu. S prezidentem Grantem ale příbuzní nejsme.“

Hnědák náhle klopýtl. Ed trhl uzdou, ale po chvíli zjistil, že kůň kulhá.

Ed zastavil a prohlédl mu kopyta. Jedna podkova se uvolnila a mezi ni a kopyto se dostal kámen. Odstranil ho nožem, ale místo už bylo pohmožděné. Ed věděl, že bude trvat minimálně den, než se koni rána zahojí – a že ten den rozhodně nebudou moct pokračovat v cestě.

„Sakra, to je smůla!“

Vstal a pohlédl zpátky. Po pronásledovatelích nikde ani památky

Co to mohlo znamenat?

„Před kým vlastně utíkáte?“

Otázka, kterou mu dívka položila, ho zasáhla jako pěst.

Obrátil se.

„Co jste to říkala?“

Lorraine ho pozorovala s chápavým výrazem ve tváři. Svýma zelenýma očima si ho prohlížela od hlavy až k patě.

„Jste na útěku, to na vás je vidět. Už jsem potkala mnoho mužů, kteří prchali.“

„Mýlíte se,“ zamumlal Ed. „Určitě se mýlíte.“

„Ó ne. Nezapomínejte, že jsem vyrůstala v jedné osamělé pevnosti v pohraničí. Když muž jede pouští bez klobouku a bez výbavy a pořád se ohlíží, může to znamenat jen jediné: Někdo jede za ním.“

Než Ed stačil odpovědět, třeskl z jednoho kopce výstřel. Do písku před špičkami jeho bot se zavrtala kulka.

Chtěl sáhnout po pušce v sedlovém pouzdře, ale čísi hlas ho přimrazil k místu, na kterém stál.

„To bych, být tebou, nedělal!“

„Tady máte odpověď na vaši otázku,“ zabručel Ed k dívce.

Už věděl, proč za sebou neviděl zvířený prach. Narazili na rozstřílený dostavník a ze stop vyčetli, co se stalo. Pak ho stranou od silnice předjeli a nechali ho vjet do pasti.

Jak jednoduché!

Lorraine mu položila ruku na rameno.

„Ať se bude dít cokoli, tak se mnou můžete počítat!“

Ed zavrtěl hlavou.

„Radši se držte zpátky.“

Z kopců vyjelo osm jezdců a obklíčilo je.

„Tak tady ho máme!“ zvolal kdosi spokojeným hlasem.

Lorraine pohlédla na Eda. „To vás chytli kvůli mně, že? Kdybyste mi nepomohl, tak by vás nedostihli?“

„Radši se do toho nepleťte, slečno! „ vykřikl jeden z jezdců.

Ed tam stál jak omámený. Ti muži přijeli z daleka a nechali své práce jenom proto, aby ho mohli dostat, a teď si určitě nebudou chtít nechat ujít korunování svého úsilí.

Jeden tělnatý muž v modrém farmářském kabátu vyjel z řady.

„Ublížil i vám, slečno? Vůbec bych se tomu nedivil.“

„Co proti němu máte?“ zeptala se Lorraine.

Muž si sáhl na klobouk. „Mé jméno je Homer Nelson. Ten muž tady vtrhl na mou farmu, když jsem byl pryč, a dovoloval si na mou ženu. A to je pravda, tak pravda, jako že tady teď stojím.“

Lorraine se obrátila a pohlédla Edovi do očí. Pak zavrtěla hlavou.

„Ne, tomu nevěřím. Riskoval život, aby mě zachránil. Není to žádný ksindl, aby si dovoloval na ženu.“

„Dost už řečí!“ zvolal kdosi. „Zastřelil Zacka a musí za to zaplatit. Chceme ho už konečně vidět viset!“

Lorraine chtěla Eda obejmout, ale Nelson k ní přiskočil a zadržel ji.

„Neblázněte. Když říkám, že to udělal, tak je to také pravda.“

Ed na svou obranu řekl: „Měl jsem hodně peněz v kapse a udělal jsem tu chybu, že jsem je té ženě ukázal. Nabízela se mi, ale já jsem na to nepřistoupil. Ty peníze ale chtěla pořád, takže svému muži navykládala báchorku, že jsem ji chtěl znásilnit.“ Přivřel oči a dodal: „To je celá pravda, slečno Grantová!“

„Věřím vám!“ řekla rozhodně a důrazně Lorraine. „Nepřipustím, aby vám něco udělali!“

Nelson si odplivl.

„Moje žena že se vám nabízela? Za to vám zpřelámu všechny kosti, vy darebáku!“

Ed se pousmál.

„Ale o těch penězích vám vykládala, ne? To je přece ten hlavní důvod, proč mě pronásledujete!“

Nelson zrudl.

„Já toho parchanta odkrouhnu!“ zuřil.

Jeden muž, ztěžka sedící v sedle, přijel blíž a vyzývavě na Nelsona pohlédl.

„Máme na něho přednostní právo. Bude viset.“

„A kdo vás, ksakru, přivedl na jeho stopu!“ vykřikl Nelson.

Muž na něj chladně pohlédl.

„Za to dostanete ty peníze, které má u sebe. Tak jsme se přece dohodli, ne?“

Ukázal na hnědáka a kývl na Bucketta.

„Nahoru sním!“

Ed poslechl. V sedle bude mít větší šanci uniknout. Chtěl sáhnout po uzdě, ale někdo mu hodil na ruce smyčku a pevně ji zatáhl.

„Jenom žádné hlouposti, hošánku!“ varoval ho kdosi.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se vysoký muž.

„Buckett.“

„Well, Buckett.“ Muž hovořil zvučným hlasem. „Takže, my – sedm občanů Mineral City – a zde přítomný pan Nelson vás tímto odsuzujeme k smrti oběšením, protože jste zastřelil tři naše spoluobčany, ukradl koně a znásilnil paní Kate Nelsonovou. Každý z těchto zločinů by dostačoval k trestu smrti sám o sobě.“

Ed si odplivl.

„Vy jste se zbláznili! Jenom jsem se bránil a vy to velice dobře víte!“

Gnen muž ho však neposlouchal. Kývl na ostatní a dodal: „Chci vás vidět viset tam na tom stromě. Pověste ho, chlapci, ať to máme rychle za sebou.“

Jezdci Eda obklopili a vytlačili ho ze silnice. Lorraine se vytrhla Nelsonovi z rukou, rozběhla se k němu a pověsila se mu na třmeny.

„Zůstanu s ním! Nevěřím tomu, z čeho jste ho obvinili. Uvidíme, jestli se ho odvážíte pověsit před mýma očima.“

„Myslím, že svůj vliv poněkud přeceňujete, madam,“ odtušil vysoký muž, viditelně vůdce jezdců z Mineral City.

Nelson ji chtěl chytit, ale onen muž na něj kývl a zvolal: „Nechte ji být. Jenom ať se dívá, když chce.“

Ed byl odveden do malého, prašného údolí. A pak spatřil strom, na kterém měl skončit jeho život. Stáhlo se mu hrdlo a polil jej studený pot.

Jeho hnědáka zavedli pod jednu silnou větev. Ed vzhlédl k nebi. Modlil se, aby to netrvalo dlouho.

Někdo přes větev přehodil laso. Jeden z jezdců k němu přijel a hodil mu oprátku na krk. Další od něj odtrhl Lorraine.

„Hotovo?“ zeptal se vysoký muž. „Jestli má někdo z vás něco proti provedení rozsudku, tak ať to řekne!“

„Pověste ho!“ zvolal Nelson posedlý penězi v Edových kapsách, které mu měly připadnout hned po popravě.

Lorraine vykřikla, ale čísi ruka jí hned zacpala ústa.

Vůdce jezdců se obrátil na Eda a zeptal se: „Jestli chcete ještě něco říct, máte poslední příležitost.“

Ed skřípal zuby. Hnědák pod ním stál nehybně jako socha, jako by věděl, že jakmile se pohne, muž na jeho hřbetě zemře.

„Nu?“ ptal se vysoký muž. „Máte nějaké příbuzné, které máme informovat?“

Eda se zmocnil vztek.

„Jděte k čertu!“ zařval.

„Myslím, že vy se s ďábly potkáte dřív než my,“ podotkl vůdce jezdců.

Pak vytáhl kolt a namířil do vzduchu.

Ed věděl, že hned, jakmile vystřelí, se kůň rozběhne – a pak…

Propocená košile se mu přilepila na záda. Na krku cítil konopnou smyčku. Přehlédl řadu jezdců s ledovými tvářemi. A pak naposledy pohlédl na Lorraine.

Nelson a ještě jeden muž ji pevně drželi. Nelson jí zacpal ústa. Její oči se však na něho upíraly a posílaly mu pozdrav.

Ed se zhluboka nadechl. Jestli má zemřít, tak ať zemře důstojně.

„Když mě odděláte, budete muset sejmout i tu ženu!“ zvolal. „Nebude mlčet a věčně ji držet nebudete. Pomysleli jste na to?“

„My už si najdeme něco, co ji přinutí mlčet, takové starosti přenech nám,“ opáčil vůdce jezdců.

Pak palcem natáhl kohoutek. Ed uslyšel kovové cvaknutí a viděl, jak muž přikládá ukazováček na spoušť.

Ještě chvíli!

Zavřel oči a ruce svázané za zády zaťal v pěst. Jenom ať je to rychlé.

Ty vteřiny se táhly jako věčnost. Pro člověka, který stál mezi životem a smrtí, to byla hrozná muka.

Pak se ozval čísi hlas: „Myslím, že už by to stačilo, pánové!“

Byl to chladný hlas připomínající ocel.

+ + + + +

Ed otevřel oči. Za muži z Mineral City stáli čtyři jezdci.

Na okamžik jako by se zastavil čas, pak vysoký muž sklonil ruku s revolverem dolů.

„Proč se do toho mícháte?“

Jeden z jezdců se usmál. Byl štíhlý a seděl na nádherném vraníkovi. Jeho sedlo bylo pobito stříbrem a na stehnech se mu houpaly dva kolty se slonovinou vykládanými pažbami. Přátelsky se usmíval, ale jeho černé oči zůstaly ocelově chladné.

„Možná proto, že nesnáším věšení.“

Pak si sáhl na okraj klobouku.

„Jmenuju se Slade. Už jste o mně slyšel?“

„Ne!“ zařval muž z Mineral City. „Zmizte, Slade, nikdo se vás o nic neprosil. Zmizte, nebo…“

„Nebo co?“ přerušil jej Slade svým studeným tónem. „Co chcete dělat, pane?“

Vysoký muž si toho jezdce změřil pohledem a spatřil na něm něco, co se mu ale vůbec nelíbilo.

„No dobrá,“ podotkl, pak s koněm poodjel. „Myslím, že se domluvíme.“

Slade pokrčil rameny.

Pak kývl na své muže.

„Mikeu, odvaž tu oprátku, ať nedojde k neštěstí, kdyby se náhodou splašil kůň.“

Jeden z jezdců přijel k Edovi, přeřezal mu pouta a odvázal mu z krku oprátku.

Nelson pohlédl na Lorraine a zaťal pěst.

„To přece nemůžeme nechat jen tak!“ vykřikl. „Říkám vám, že musí viset!“ Samozřejmě měl před očima Edovy peníze, které měl dostat po jeho smrti.

Slade si ho však nevšímal. Jeho pohled ulpěl na dívce.

„Ach, dáma,“ poznamenal, smekl klobouk a sklonil se ze sedla.

„Přestaňte s těmi kecy!“ zvolal Nelson. „Nás je osm, vy jste jenom čtyři. Mohli bychom pověsit i vás, co říkáte?“

Slade na to zareagoval neuvěřitelně rychle. Náhle držel v ruce kolt a mířil jím na Nelsona, kterému hned v následujícím okamžiku přibyla mezi očima dírka. Nelson udělal ještě několik vrávoravých kroků a pak se zhroutil do prachu.

Slade sfoukl kouř z ústí svého koltu.

„Osm?“ zapochyboval o váze Nelsonových slov. „Jak vidím, je vás najednou jen sedm.“

Zasunul kolt do pouzdra a poklepal prsty na jeho pažbu.

„Mám už špatné oči, Alphonso, kolik jich je?“

Nevysoký muž v zaprášeném mexickém oděvu obrátil svou kobylu a zašklebil se.

„Vidím jenom sedm živých hombres, seňore Slade. A jestli si budete přát, může jich být velice rychle o pár míň.“

Tváře mužů z Mineral City pobledly. Byli to drsní chlapi, ale Slade a jeho ostří hoši byli ještě mnohem drsnější. A mnohem rychlejší s koltem. A hlavně mnohem, mnohem nemilosrdnější.

„Poslouchejte, Slade,“ zvolal jejich vůdce. „Nemáte právo stavět se proti aktu spravedlnosti.“

Slade se rozesmál. „Spravedlnosti? Hahaha!“ Kývl na Eda a zeptal se: „Co proti němu máte?“

„Zavraždil tři občany našeho města,“ odpověděl vysoký muž. „K tomu ukradl koně a znásilnil ženu. Jestli to nestačí k pověšení, tak co potom?“

Slade upřel na Eda svůj pronikavý pohled.

„Co na to říkáš?“

„Že jsou to všechno lži!“ odpověděl Ed.

„To říkají všichni, když mají na krku oprátku!“ ozval se muž z Mineral City.

„Zastřelil jsem jednoho muže, který mě obvinil z podvádění v kartách a pak na mě vytáhl kolt,“ prohodil Ed. „To jsem měl čekat, až mě oddělá?“

„Opravdu jsi podváděl?“ zeptal se Slade.

„Ne. Ale pak se na mě všichni vrhli. Musel jsem se bránit a bez koně bych daleko neutekl. Pronásledovali mě. Přitom jsem zastřelil jejich zvěda. Jenže on střílel jako první. Měl jenom smůlu, že jsem měl přesnější mušku.“

Slade na něj pobaveně hleděl.

„Asi budeš drsný hombre, co? Prostřílet si cestu, to přece není nic špatného. Ale té ženské jsi nic neudělal, že ne?“

„Ne! „zvolal podrážděný Ed.

Vůdce mužů z Mineral City zrudl.

„Ten hnusný lhář!“ vykřikl. Ukázal na mrtvého Nelsona. „Ten by vám to řekl, Slade. To jeho ženu přepadl, když nebyl doma.“

„Opravdu?“ zamumlal Slade a bylo vidět, že se dobře baví.

Ed zavrtěl hlavou. „Udělal jsem chybu, že jsem jí ukázal peníze, které jsem vyhrál. Chtěla ty prachy – a její muž také. Ani prstem jsem se jí nedotkl.“

„Nikdy neukazuj ženě, že máš hodně peněz,“ zamumlal Slade.

Jeho vraník se vzpínal. Mike seděl na mohutném koni vedle Eda a Alphonso již svou kobylu zklidnil. Čtvrtý muž, drobný chlapík, seděl bez hnutí v sedle šedého valacha a vypadal ospale, ačkoli určitě dával dobrý pozor.

Oči všech těchto mužů byly upřeny na Sladea. On byl šéfem. Udělají, to co jim řekne.

Buckett věděl, že jeho život spočívá ve Sladeových rukou. Jestli ho Slade považuje za vinného, tak zemře ještě v této minutě. Jestli se ale rozhodne ho osvobodit, nebudou mu v tom muži z Mineral City moct nijak zabránit.

Slade si vychutnal napjaté ticho a pak promluvil.

„Je mi líto, pánové, ale já mu věřím. Chtěli jste pověsit nevinného.“

„Co to znamená?“ zavrčel vůdce horalů.

Slade se pousmál. „Nedopustím, abyste ho pověsili. Nevyjádřil jsem. se dost jasně?“

„Cože?!“ vykřikl vysoký muž, ale hned zase zmlkl, když spatřil ústí Sladeova revolveru.

Jezdci váhali. Někteří byli ochotni bojovat, jiní ne. Mike vtiskl Edovi do dlaně kolt.

„Klidně to do nich vystřílej, jestli ti budou chtít ublížit!“

„No?“ pobaveně prohodil Slade. „Nechcete si zastřílet, pánové? Teď je to pět proti sedmi a vsadím se, že každý z mých chlapců střílí rychleji než vy.“

Muži z Mineral City pohlédli na mrtvého Nelsona, poté na Sladeův revolver a nakonec na zbraně v rukou jeho mužů. Náhle si uvědomili, jak je krásně. Byl to příliš hezký den na to, aby v něm skončili tak bídně jako Nelson. Proč by se vlastně měli nechat sejmout? Kvůli komu?

Jeden z nich vyjel z řady.

„Já to vzdávám, nechci žádné krveprolití,“ prohlásil.

Druhý ho hned následoval a pak i třetí.

Nakonec promluvil jejich vůdce: „Dobrá, Slade, vyhrál jste. Dělejte si s ním, co chcete.“

Slade se zasmál. „Je dobře, že jste tak rozumní.“

Kývl hlavní koltu a zeptal se: „Komu patří ta žena?“

„Mně,“ rychle odpověděl Ed.

Slade na něho úkosem pohlédl. „Tobě? Líbíš se mi pořád víc, kámo.“

„Přepadli ji indiáni,“ chvatně vysvětloval Ed. „Přijel jsem právě včas, abych ji zachránil.“

„To by mohla být pravda,“ dosvědčil Mike, „slyšeli jsme výstřely, šéfe.“

Slade přikývl. „Well, jestli je to tak, tak ho vezmeme s sebou. Potřebujeme pro ni koně, ne?“

Jeho pohled ulpěl na vysokém muži. „Vy sesedněte.“

„Co?“ zvolal muž.

Náhle se po jeho boku objevil Alphonso.

„No, nechceš snad, aby ta seňorita musela jít pěšky?“

Pak se rozmáchl a pažbou koltu jej udeřil do krku. Zasažený muž se skácel z koně k zemi.

Slade přijel k horalům.

„Máte pěkné koně, hm. Všechny je pro návrat domů mít nemusíte. Stačí jeden na dva muže. Takže, dolů ze sedel! Nebo se rozzlobíme!“

Ed to tušil už delší dobu, ale teprve teď si byl jist. Slade a jeho muži byli bandité. Pro ně někoho zabít vůbec nic neznamenalo. A zachránili jej proto, že mu nevěřili ani slovo. Mysleli si, že je jedním z nich.

„Shorty Same!“ zvolal Slade. „Vezmi našim přátelům jejich zbraně, aby je náhodou nenapadlo střílet nám do zad.“

Zatímco muži z Mineral City byli odzbrojováni, pomohl Ed Lorraine na koně.

„Jenom klid!“ dodával jí odvahu.

Díval se, jak se těch sedm horalů, z nichž jeden byl zpola v bezvědomí, beze zbraní a jen s třemi koni vydalo na cestu. Pochod přes poušť pro ně bude muset být strašný.

Slade k němu přijel na svém nádherném vraníku.

„Jak se jmenuješ, kamaráde?“

„Buckett.“

„Aha, Buckett. A dál?“

„Buckett stačí.“

Slade se zasmál. „Fajn. Já si vážím tvrdých hombres. Ještě že jsme přijeli včas. Málem tě pověsili. To máš opravdu tolik peněz?“

„Trochu.“

„Hm.“ Slade položil ruce na hrušku sedla. „Nebýt nás, tak jsi teď tuhý. Rozdělíš se s námi fifty-fifty? Myslím, že bys nám měl být vděčný.“

„Klidně si to vezměte všechno,“ řekl Ed.

„To rád slyším,“ usmál se Slade. „Vidím, že jsi opravdový kamarád.“ Obrátil se na Lorraine. „Jak se jmenujete, madam?“

„Lorraine Grantová.“

„Je pravda to, co tady říká ten skvělý pán? Opravdu vás přepadli indiáni?“

„Je to pravda,“ odvětila Lorraine. Vyrůstala v pohraničí a věděla velice dobře, co může od Sladea a jeho druhů očekávat.

„Grantová? Řekla jste Grantová?“ Slade hvízdl. „Nemíříte náhodou do Camp Jeffersonu? Není tam váš otec velitelem posádky?“

„Vidím, že jste o něm už slyšel,“ prohodila Lorraine.

„To jsem tedy slyšel,“ zamumlal Slade a jeho oči získaly nepříjemný výraz.

Buckett pocítil hrozbu, která ze Sladea čišela. Asi musel mít s armádou nějaké problémy. Při jeho „práci“ však nebylo divu. A otec Lorraine byl navíc velitelem posádky. To pro ně mohlo být zlé. Muži, jako byl Slade, jenom tak nezapomínají.

Shorty Sam a Alphonso zatím sehnali koně horalů.

Mike si prohlížel ukořistěné zbraně.

„Prvotřídní. Za ty budou muset indiáni navalit pěkných pár nuggetů zlata.“

To znamenalo, že provozují nepovolený obchod se zbraněmi s indiány. Možná že pušky, s nimiž byli povražděni muži v dostavníku, pocházely právě od nich.

Tak jsem se dostal z deště pod okap, pomyslel si Ed.

Slade dal znamení k odjezdu a vyrazil jako první. Opustili silnici a vydali se k horskému masivu na jihu, jenž byl zahalen v mlze.

„Tudy se ale do Camp Jeffersonu nejede!“ protestovala Lorraine. Slade se otočil v sedle a lascivně si ji prohlédl od hlavy až k patě. Vůbec nezakrýval, že ji svléká očima. Lorraine zrudla.

„My nejedeme do Camp Jeffersonu.“

„Ne?“ Lorraine zaťala pěsti. „Žádám, abyste mě tam vzali. Nebo mě nechte, ať tam jedu sama, když mi nedůvěřujete.“

„Nedůvěřujeme?“ opáčil Slade. „K čertu s vámi! Kdo si vlastně myslíte, že jste?“

Ed vrhl na Lorraine varovný pohled. Pochopila ho a zmlkla. Kdo chce s vlky žíti, musí s nimi výti – nebo ho roztrhají.

Jeli po strmém svahu nahoru.

Díval se na strom, pod nímž málem skončil jeho život. Opodál ležela v prachu nehybná postava. Homer Nelson. Toho touha po penězích přivedla do hrobu.

Ed pohlédl na Sladea, který jel před ním.

Ať je to jakkoli, i když je to bandita, jsem naživu jen díky němu.

+ + + + +

Horký den přešel v chladnou noc a oni stále ujížděli hornatou krajinou.

Měli s sebou dostatek koní, takže je mohli neustále měnit. Na ochabující síly Lorraine však nemyslel nikdo. Nikdo kromě Eda.

Jel vedle ní a podepřel ji vždycky, když začala ztrácet rovnováhu. V chladném větru se Lorraine začala třást.

Ed si svlékl kabát a dal jí ho na ramena.

Slade, který měl patrně oči i na temeni hlavy, posměšně prohodil: „To má pro tebe takovou cenu?“

„Cítím se za ni zodpovědný,“ odpověděl Ed.

Vyšel měsíc a osvítil krajinu. Nedaleko zurčel potok. Slade zastavil a nechal napojit koně. Také muži měli žízeň. Když ji uhasili, pokračovali dál.

Ed se pokoušel odhadnout směr. Stezka se klikatila horami a po dlouhém klesání končila před jedním polorozpadlým srubem. Dříve se mohlo jednat o obydlí nějakého osamělého trapera.

„A jsme tady,“ prohlásil Slade a seskočil z koně.

Ed pomohl Lorraine z koně. Zavrávorala a musela se o něj opřít, když po dlouhé době vkročila na pevnou zem.

Alphonso odvedl koně do ohrady. Srub stál na úpatí skalní stěny, ve stínu jedlí, které šuměly v nočním větru. Slade vešel dovnitřV

Lorraine váhala, ale Ed do ní nenápadně strčil. Museli Sladea poslechnout, pokud nechtěli skončit jako Nelson.

Shorty Sam pomohl Alphonsovi s koňmi. Slade škrtl sirkou, vzal z jedné petrolejky cylindr a zapálil knot. Mike přinesl plnou náruč dřeva.

Ed se rozhlédl. Ten srub už měl skutečně své nejlepší roky za sebou, škvírami mezi trámy profukoval vítr, ale bylo to pořád lepší, než nocovat pod širým nebem.

Brzy se rozhořel oheň v krbu. Srub měl pouze tuto místnost, v níž stál primitivní stůl, lavice a vzadu ode zdi ke zdi pryčna stlučená z neohoblovaných prken.

Mike uvařil kávu, Shorty Sam a Alphonso se hřáli u krbu.

Slade ukázal na pryčnu. „Sedněte si na to nejlepší místo, madam.“

Lorraine kolem něj prošla s kyselým výrazem v obličeji a sedla si do rohu. Kolem ramenou měla přehozenou šálu, kterou jí půjčil Ed. Věděla, že všichni čtyři bandité si ji necudně prohlížejí.

„Jaká krásná zrzavá muchacha,“ zašklebil se Mexičan. „Má v sobě oheň jako cayennský pepř. Mohli bychom si s ní pěkně užít.“

„Mlč, Alphonso!“ okřikl ho Slade, ale podle tónu jeho hlasu bylo poznat, že to nemyslí vážně.

Shorty Sam si olízl rty. Moc toho nenamluvil. Mike vytáhl konvici z ohně a pak rozlil kávu do plechových hrnků, které stály na špinavém stole,

Slade Lorraine představil své muže.

„Mike je náš kuchař. Pochází z Missouri. Za občanské války měl být členem Quantrillovy bandy. Po válce se včas vypařil, protože příliš mnoho lidí by ho nejradši vidělo na šibenici. Je to tak, Mikeu?“

„V podstatě jo,“ zabručel ramenatý muž. Vzal jeden z hrnků a podal ho dívce „Klidně se napijte, slečno, já kávu vařit umím.“

„Alphonso je z Mexika,“ pokračoval Slade v představování. „Šli po něm rurales, takže zdrhl na sever. Umí to – s koňmi, se ženami a s nožem.“

Slade se otočil a ukázal na drobného mužíka.

„To je Shorty Sam, jeho celé jméno už jsem zapomněl. Potkal jsem se s ním, když měl namále. Tak jako ty, Buckette. Od té doby pracuje pro mne.“

Lorraine usrkl kávy. Přes okraj hrnku pohlédla na Sladea.

„A vy?“

„Já?“

Slade pozvedl obočí. Zasmál se a zahákl palce za revolverový opasek.

„Já jsem byl v armádě, ale ten dril mě nebavil. Chtěl jsem se osamostatnit. Well, chytli mě a než mě degradovali a vyhodili, tak mě zbičovali.“

Naklonil se a upřel své černé oči na dívku.

„Ten muž, který o tom rozhodl, byl váš otec!“

Ve srubu okamžitě zavládla dusná atmosféra.

Buckett sáhl na pažbu svého revolveru. Jestli jí Slade bude chtít něco udělat, tak nebudu váhat a tasím ho, pomyslel si. Možná bych ho i mohl porazit… ale… ne, to asi ne.

Mike zakašlal, Shorty pohlédl na špičky svých bot a Alphonso si začal pohrávat s nožem, který se mu jakoby mávnutím kouzelného proutku objevil v ruce. Přitom pošilhával po Edovi.

Slade se chladně usmál. „Rozumíte teď, proč vás nenechám jenom tak odjet do Camp Jeffersonu, slečno Grantová?“

„Dejte od ní ruce pryč,“ ozval se Ed.

Slade se otočil. „Chceš mi vyhrožovat?“

„Ne, ale nezapomínám na armádu. Neměli bychom šanci, kdybys jí zkřivil jediný vlas.“

„Má pravdu, Slade,“ řekl Mike.

„Kdo je tady, ksakru, šéf?!“ vypěnil Slade.

„Ty, samozřejmě,“ klidným hlasem odpověděl Ed. „A jsem si vědom i toho, že ti vděčím za svůj život. Ale armáda se brzy domákne, co se událo na silnici. Její otec je majorem. Bude ji hledat celá kavalerie. To chceš doopravdy, aby po nás šli?“

„Má pravdu,“ opakoval Mike.

Slade zaťal ruce v pěst. Z očí mu sršely jiskry.

„Já vím velice dobře, co dělám. Její fotr bude muset navalit pěkný balík peněz, jestli ji ještě bude chtít vidět.“

„Výkupné?“ zvědavě se otázal Shorty Sam. Bylo to vůbec poprvé, kdy promluvil.

„Ano, compaňeros, a tentokrát to bude tolik, že nám to bude na nějakou dobu stačit,“ přikývl Slade.

„Kolik?“ zeptal se Ed. Nevěřil Sladeovi ani slovo. Byl mstivý a zákeřný. Na to bičování zřejmě do konce života nezapomene. Teď se mu nabízela šance vrátit úder. Ne, Slade netoužil po výkupném. Ten chtěl něco mnohem, mnohem víc.

„Ano, kolik?“ zeptal se Alphonso.

Slade se usmál. „Co kdybychom si řekli o sto tisíc?“

„To zní dobře,“ přikývl Mike.

Ed pohlédl na Lorraine. „Co na to říkáte, slečno?“

Zavrtěla hlavou. „Ti se museli zbláznit. Co si myslíte, že vydělávají důstojníci americké armády?“

Ed prohodil k banditům: „Myslím, že nelže. Je jenom několik skutečně zámožných důstojníků.“

„Mně je jedno, odkud je vezme,“ odsekl Slade.

„Odněkud je vzít bude muset,“ namítl Ed. „Jestli ti opravdu jde o peníze, tak požaduj tolik, kolik ti může dát.“

Slade přivřel oči. „Tak pozor, nestarej se o věci, do kterých ti nic není!“ procedil mezi zuby.

Ed přemýšlel nad svými šancemi. Nejdřív by musel první ranou oddělat Sladea. Ale koho pak? Kdo po něm byl nejnebezpečnější?

Mike? Ne, ten se nezdál být nějak obzvlášť rychlý.

Takže Alphonso se svým nožem? Nebo Shorty Sam?

To znamenalo příliš mnoho neznámých v jeho počtech. Ne, koltem by Lorraine nezachránil. Ne, za takových okolností. Jednoho by možná oddělal, snad i dva, než by to koupil sám. Ale co by se pak dělo s Lorraine?

„Proč jsi najednou tak zticha?“ zeptal se Slade.

Ed na něj pohlédl úkosem. „Myslím, že by mi do toho mělo být hodně, jestli chceš riskovat naše skalpy jenom proto, že se neumíš ovládat.“

„Má pravdu,“ řekl Mike potřetí.

Slade přivřel oči. Jeho vlčí instinkt mu napověděl, že Ed protentokrát vyhrál.

„O.K., kolik bys teda navrhoval?“

„Zeptej se jí,“ opáčil Ed.

Slade přistoupil k Lorraine. Tiše přitom cinkaly jeho stříbrné ostruhy.

„Na kolik by si tvůj fotr cenil tvé svobody? Kolik by vysolil? Hm?“

„Ani cent, vy podlý, krvavý darebáku! „ vykřikla. „Ano, už si na vás vzpomínám. Nebyl jste tehdy…“

Slade ji nato uhodil do tváře. Zavrávorala a spadla na pryčnu. Tam zůstala nehybně ležet, jen se jí chvěla ramena.

Všichni muži strnuli. I Ed, přestože by Sladea nejradši na místě rozsápal. Jenže stačil jediný chybný pohyb a ochutnal by olověný drink.

„Taková hezká muchacha a tak paličatá,“ poznamenal Alphonso.

Slade se obrátil na podpatcích.

Měl tvář zkřivenou vztekem.

„Drž hubu, nebo ti ji ustřelím!“ vykřikl.

Alphonso ucouvl. „Hej, hej, tak jsem to nemyslel.“

Mike zastřeným hlasem podotkl: „Radši už ji nebij, Slade.“

„Vyhrožuješ mi?“ vykřikl Slade.

Mike pokrčil rameny.

„Vyhrožuju? Ne. Možná jsem pěkný ničema, ale nesnesu, když někdo vztáhne ruku na ženu.“

Slade k němu vztekle přikročil. Ed okamžitě vycítil nebezpečí. Přistoupil ke stolu a vysypal na něj obsah svých kapes. Cinkot mincí měl stejný účinek jako voda na oheň.

Slade se ohlédl a rozesmál se, když to uslyšel.

„Jaká příjemná hudba v mých uších!“

„Jsem vám je dlužný, protože jste mně zachránili život,“ řekl Ed. „Jsou vaše.“

S jeho vlastními penězi se jednalo o více než dvě sta dolarů. Pro něj to znamenalo hodně a ta ztráta byla citelná, avšak aspoň na chvíli odvrátil nebezpečí krveprolití.

Slade přikročil ke stolu a hrábl do hromádky mincí.

„A to z toho vážně nic nechceš?“

„Ne,“ utrousil Ed. „Můj život za těch pár šupek stojí.“

„Tos řekl dobře,“ pochválil ho Shorty Sam.

Slade měl dlouhé prsty, které ne-. uměly dobře manipulovat jen s koltem. Spočítal mince a roztřídil je na čtyři hromádky, jednu větší a tři menší. Ta větší následně zmizela v jeho kapse. On byl šéfem a dával to znát každou vteřinu.

Ed odešel ven a přinesl si henryovku a přikrývku. Tu dal dívce. Nikdo mu v tom nebránil.

Mike opékal slaninu a tortilly. Všichni muži to s chutí snědli, jen Lorraine se toho ani nedotkla.

„Co myslíš, kolik můžeme od jejího fotra požadovat?“ zeptal se Slade.

Ed uvažoval. „Osm tisíc. Jestli je nebude mít, tak je určitě bude moct sehnat.“

„Co?“ zalapal Slade po dechu. „Jenom osm tisíc? Zbláznil ses?“

„Myslím,“ odpověděl Ed, „že osm tisíc je víc než nic a kavalerie, která se vydá po našich stopách, ne? Pustíš přece tu malou, když dostaneš ty prachy, ne?“

„Ale samozřejmě,“ potměšile se usmál Slade.

„Ano, lepší osm tisíc a zůstat naživu, než víc a být mrtvý,“ poznamenal Mike.

„Čtyři tisíce pro mě a zbytek pro vás,“ sykl Slade.

Ed pokrčil rameny. „Mně je to jedno. Já jsem rád, že jsem vůbec naživu.“

„Jo, bylo to jen o chlup,“ přisvědčil Mike.

Ed si vytřel talíř kouskem tortilly. Zdálo se mu, že Mike není tak krvelačný jako ostatní. Možná by na něho mohl vsadit, kdyby si Slade dovoloval na Lorraine.

„Kdo pojede do Jeffersonu a řekne to jejímu fotrovi?“ zeptal se Slade.

„Já!“ okamžitě se ozval Ed.

Slade zavrtěl hlavou. „Ty ne. Tebe si nechám u sebe. Krom toho neznáš cestu. Pojede Shorty Sam.“

Ed položil talíř na stůl a dodal: „Tak mu aspoň dej dopis, nebo něco jejího, aby nám její otec věřil, že ji máme.“

„To je chytré!“ zvolal Mike.

„No, no,“ zchladil ho Slade. „Myslíš, že mě už to dávno nenapadlo?“

Ed se nechtěl přít. Byl k smrti unavený a netoužil po ničem tolik jako po spánku.

Mike naskládal talíře na sebe.

„Pomůžeš mi je umýt?“ zeptal se.

Ed přikývl. Pak odešli ven k rybníku, od jehož hladiny se odráželo měsíční světlo. Když umývali nádobí, tak se voda lehce rozčeřila.

Ed se rozhlédl. „To nestavíte hlídky?“

„Tady to není nutné,“ odpověděl Mike. „Je to opuštěné místo, o kterém nikdo neví.“

Ed se v nočním větru otřásl. Na pozadí poměrně světlé oblohy se hrozivě černaly hory. Jedle šuměly.

„Kdo říká, že o něm nikdo neví?“

„Slade, samozřejmě. On to tady objevila…“

Mike se odmlčel a poněkud nešťastně pohlédl někam před sebe.

Ed se usmál. „No, na co jsi přišel? To, co objevil Slade, může objevit i někdo jiný, že?“

„Ksakru, to máš teda pravdu,“ zaklel Mike.

Ed ztišil hlas. „Poslouchej, dřív jsem mnohokrát jel do Fort Laramie s nákladními povozy. Říkám ti, že indiánští stopaři jsou schopní vyčmuchat všechno. Jestli si je Grant přivolá na pomoc, tak nemáme šanci. Jsou to ti nejlepší průzkumníci v Severní Americe. Najdou tě, i kdybys uměl létat.“

„Takže myslíš…?“ Mike se stále tvářil velmi nešťastně.

Ed přikývl. „Samozřejmě. Okamžitě, jak se major dozví o únosu své dcery, poštve proti nám své ne]lepší stopaře. Nezapomeň, že je důstojník a že do toho bude moct zapojit armádu.“ Zkoumavě pohlédl na ramenatého banditu a dodal: „Nemáme šanci, kamaráde!“

Mike se ohlédl k chatě. Škvírami mezi trámy ven pronikalo světlo.

„Co teda máme dělat?“ zamumlal.

„Vrátit ji, než bude pozdě,“ odpověděl Ed. „Slade se chce pomstít majorovi. Ale nemá právo do toho zatahovat nás.“

„To nemá,“ přitakal Mike.

Ed vytáhl jeden talíř z ledové vody. Pak prohodil: „Slade chce ty peníze. A tu holku si nemůže dovolit pustit. Zná ho a řekne jejímu otci, kdo to je. Slade si ji musí podržet, aby se nikdo nedozvěděl o jeho tajném úkrytu. To je jeho jediná šance a on to ví. Musí zůstat tady – a navždy!“

„Myslíš, že ji oddělá?“ zeptal se Mike.

„Co jiného?“ opáčil Ed. „To si vážně myslíš, že ji nechá naživu, aby proti němu mohla jednoho dne vypovídat?“

Mike zavrtěl hlavou. „Tak v tom mu pomáhat nebudu. Zavraždit ženu – ne, to ne, to bych si nemohl vzít na svědomí.“

„Věřil jsem, že máš dobré srdce,“ zabručel Ed.

Zavrzaly zadní dveře a objevila se v nich Sladeova štíhlá postava.

„Hej, co tam spolu tak dlouho kecáte?“

Ed pleskl s jedním talířem do vody. „Zkoušel jsi někdy umýt mastné talíře ve studené vodě?“

Slade cosi zabručel a vrátil se do chaty.

Ed zašeptal: „Pomůžeš mi s tou dívkou?“

Mike zvedl obočí. „Co chceš dělat?“

„Vrátit ji tam, kam patří, dřív než proti nám vyrazí celá kavalerie.“

Mike uvažoval. Přemýšlení nepatřilo k jeho silným stránkám, takže mu to trvalo jistou dobu. Uvědomoval si, že Slade je čím dál tím nedůvěřivější.

„O.K., asi bych to měl risknout,“ řekl Mike. „Takže myslíš, že jinak bychom se z toho nedostali?“

„To rozhodně,“ odpověděl Ed.

„Well.“ Mike poskládal talíře na sebe. „Kdy?“

„Hned jak bude Shorty Sam pryč. Pak budeme dva na dva. Ty si vezmeš toho hrdlořeza a já Sladea. Domluveno?“

„Možná bych to neměl dělat,“ poznamenal Mike. „Ale zase si říkám, že ji uhodil, a to dělat neměl. Jo, musí pryč. Jsem s tebou, kámo.“

+ + + + +

Ráno panoval chlad.

Ed vyšel ven, chvíli se věnoval ranní hygieně a pak zamířil ke koním.

Jeho hnědák už se vzpamatoval. Koně mužů z Mineral City nebyli lepší než ten jeho. Alphonsova kobyla a Shortyho šedák jej však překonávali. Nade všemi ovšem svými kvalitami vysoko čněl Sladeův vraník.

Ed si ty koně dobře prohlédl. Slade mohl se svým vraníkem dohnat kohokoli. Při útěku ho tedy bude muset zabít – nebo si ho vzít.

Mike přišel k rybníku pro vodu na ranní kávu. Kývl na Eda a pak se vrátil do chaty.

Ed se rozhlížel po krajině. To místo bylo pro úkryt vybráno skutečně dobře, ale to, co objevil Slade, který v žádném případě nebyl dobrým stopařem, mohli najít i jiní. Armáda měla prvotřídní zvědy: Pawnee, Crowy a Šošony na severu, Navahy, Pimy a Apače na jihu. Slade musel být slepý, když si namlouval, že by mohl odkrouhnout dceru důstojníka a pak uniknout trestu.

Z chaty vyšel Alphonso a odvedl koně ke žlabu. Ani ho nenapadlo tam vyměnit vodu.

Pak se objevil Slade, který ze srubu vyvedl Lorraine. Kolem ramenou si přidržovala Edovu deku.

Ed na ni kývl a pootočil se. Lorraine pohlédla na vodu, na Sladea a na Alphonsa, a když viděla, že oba muži se nemíní otočit, kvapně se vrátila do chaty.

Alphonso se zazubil. „Krásná seňorita. Rád bych se díval, jak se umývá.“

Ed vřel vztekem. Ta dívka musí pryč, dřív než bude pozdě. Slade by ji nejprve zneuctil a pak by ji přenechal tomu Mexikánovi. A Alphonso vypadal jako někdo, kdo dokáže ženu zničit navždy.

U dveří se objevil Mike a zacinkal rukojetí nože o plechový talíř.

„Pojďte si pro to, než to vyhodím do rybníka!“

Ed vešel dovnitř a posadil se ke stolu. Mike jim připravil opékané plátky slaniny, tortilly a černou kávu. Ed se usmál.

„Co kdybys někdy udělal něco jiného, kuchaři?“

Mike se zamračil. „A z čeho asi? To bude Shorty nejdřív muset přivézt zásoby.“

„Správně,“ přisvědčil Slade.

Mike shrnul plátky slaniny na jeden talíř a nalil jeden hrnek kávy. Pak to přinesl Lorraine, která se choulila v Edově přikrývce na pryčně.

„Musíte jíst, madam, abyste měla dost sil.“

Slade se zeptal: „Máte někdo papír?“

Alphonso se poškrábal na hlavě. Ti černí mravenci, kterým se říkalo písmena, mu byli zatraceně nesympatičtí. Neuměl totiž číst a psát.

V chatě neměli ani papír, ani pero, ani inkoust.

„Indiáni píší na kůži nebo na březovou kůru,“ podotkl Ed.

Odešel ven a po chvíli se vrátil s kouskem kůže, který odřízl ze sedla, které vzali horalům.

„Spodní strana je dost světlá na psaní.“

„Ale čím?“ zeptal se Slade.

Ed vytáhl ze svého nábojového opasku několik patron a hodil je před Sladea na stůl.

„Chytrý chlapík!“ pochválil ho Alphonso.

„Drž zobák!“ zařval Slade. Hnětlo ho hlavně to, že na to nepřišel sám.

Pak vzal náboj a jeho olověnou špičkou do kůže vyryl:

Osm tisíc dolarů za vaši dceru!

„Ať to podepíše ta dívka, aby nám věřil,“ dodal Ed.

„Hm, ten je vážně mazaný,“ zasmál se Mike.

„Co si vlastně o sobě myslíš?“ vykřikl Slade. „Myslíš si, že bych na to bez tebe nepřišel?“

„Jistě, že přišel,“ ujišťoval ho Ed.

Slade seobrátil na Lorraine. „Pojďte sem, slečno!“

Zaváhala, ale Edův varovný pohled ji přiměl k tomu, aby se zvedla.

Slade ji postrčil ke stolu a dal jí do ruky patronu. „Podepište se, nic víc. Jenom tam napište svoje jméno. Doufám, že váš fotr váš rukopis zná.“

Lorraine se podepsala. Z její tváře se přitom nedalo nic vyčíst. Pak si opět sedla na pryčnu.

„A teď ty, Shorty Same,“ prohodil Slade a kývl na toho malého mužíka.

Oba vyšli ven. Ed neslyšel, co Slade říkal. Vyjít teď ven by bylo příliš nápadné, ne-li nebezpečné. Takže raději zůstal v chatě a čekal.

Po nějaké době se ozval dusot kopyt. Ed špinavým oknem viděl, jak Shorty Sam odjíždí pryč. Jel na svém šedákovi a za uzdu vedl druhého koně, na kterém měl zpět přivézt zásoby. Brzy mu zmizí z dohledu.

„Mikeu, co kdyby ses postaral o dřevo?“

„Už jdu,“ zabručel ramenatý bandita, sáhl po sekyře a vyšel ven.

Slade si mnul své dlouhé prsty. „Včera jsme udělali něco my pro tebe, Buckette, co kdybys teď ty udělal něco pro nás?“

„Well?“

„Potřebujeme čerstvé maso a hory jsou plné divoké zvěře. Vezmi si flintu a ukaž, co umíš.“

„V pořádku,“ odpověděl Ed.

Jen s největší námahou dokázal uhnout pohledu Lorraine. Věděl, o co Sladeovi jde: Mikea poslal na dřevo a jeho na lov, aby měl spolu s Mexikánem volnou ruku.

„Kde jsou náboje?“ zeptal se Ed.

„Můžeš si vzít mou winchestrovku,“ rychle odpověděl Slade. Bylo na něm vidět, jak je netrpělivý, jak už se nemůže dočkat.

Ed se chopil pušky. Jednalo se o model 73, mnohem novější, než byla jeho henryovka. Podle její váhy poznal, že zásobník je plný.

Chvíli si pohrával s myšlenkou oba muže odprásknout. Pak si však vzpomněl na to, kdo mu zachránil život. Nemohl jenom tak oddělat někoho, kdo ho spasil před tak děsivým koncem. S puškou v ruce vyšel ven.

Mike zrovna porážel jedli. Rány sekyrou se ozývaly celým údolím.

„Kampak?“ zeptal se Eda, opřel o sekeru a utřel si zpocený obličej.

„Na lov,“ odpověděl Ed.

Mike přikývl. „Dobrý nápad.“

Ukázal na jeden členitý hřeben.

„Tam nahoře je spousta kozorožců. Už jsi někdy jedl jejich maso?“

„Ano, ve Wyomingu,“ odpověděl Ed. Myslel však na něco úplně jiného než na kozorožce ve Wyomingu.

„Zkus to s nimi,“ dodal Mike. „Než se Shorty Sam vrátí, tak to bude trvat tak dva dny. Maso kozorožců je neskutečná pochoutka.“

Rozpřáhl se a zasekl sekyru do stromu.

Ed učinil několik kroků, až si byl jist, že ho z chaty nikdo nevidí.

„Mikeu!“

„Ano?“

Ed ukázal palcem přes rameno. „Slade a ten hrdlořez jsou sami s tou dívkou. Dávej na ně pozor, ano?“

„Můžeš se na mě spolehnout, kamaráde,“ řekl Mike. Přivřel oči a sevřel topůrko sekyry ještě pevněji.

Ed stoupal zalesněným svahem. To, co teď dělal, bylo špatně.

Úplně špatně!

Neměl chodit pryč a nechávat Lorraine samotnou. Mike na ty dva neměl, jestli dojde k boji. Slade a Alphonso, ti dva ksindlové, ji znásilní a budou ji znásilňovat do té doby, až sama zatouží po smrti.

Náhle si Ed přál, aby ji nechal v rukou indiánů. To, co by ji čekalo tam, nebylo horší než to, co pro ni chystal Slade.

Vzpomněl si na Sladeovy chladné oči, když zastřelil Homera Nelsona. Tak jako kdyby zašlápl škorpiona, zabil člověka, nemilosrdně, bez hnutí brvou. A stejně tak nemilosrdně bude jednat s Lorraine Grantovou, aby se pomstil jejímu otci. Přirozeně, Slade chtěl i peníze, ale o ty šlo až v druhé řadě. Pro něj již byla Lorraine mrtvá. Přesto plánoval něco, co Ed stále nemohl prohlédnout. Jedním si však byl jist:

I kdyby si major Grant přivolal na pomoc samo peklo, svou dceru už živou neuvidí.

Pochyby, nedůvěra a strach lomcovaly Edem natolik, že si ani nevšiml, že vyšel na jednu plošinu. Údolí i s chatou leželo hluboko pod ním. Mike, jenž porážel stromy, shora připomínal mravence.

Byl nádherný, jasný den. Skvělá viditelnost. Ed se posadil na jeden balvan, položil si pušku na kolena a pohlédl ke srubu.

Co se tam tak teď děje.

Že by už…

Rozbušilo se mu srdce. Proč jenom odcházel? Proč Sladea poslechl? Že by se ho bál?

To ho ještě nenapadlo. Zatím nikdy neuhnul před nebezpečím. Ale Slade byl jiný než ostatní muži, které znal. Připomínal hada – svou záludností a nebezpečností.

Byl to zabiják. Chladnokrevný pistolník. Muž schopný s úsměvem přihlížet smrti svého bližního.

Ed se otřásl. Jednoho dne, to věděl velice dobře, se muži, který mu zachránil život, bude muset postavit s koltem v ruce.

Zbývaly jen dvě otázky: Kdy k tomu dojde a kdo zvítězí.

Zpátky!

Vyskočil a v tom okamžiku uslyšel výstřel.

+ + + + +

Zazněl od chaty!

Otevřenými dveřmi ven vycházel kouř. Objevil se v nich vrávorající Alphonso. Opřel o zárubně a pak se posadil na práh.

Mike pustil sekeru a rozběhl se ke srubu.

Zakopl, svalil se a kousek se ze svahu kutálel, ale pak zase vstal a běžel dál.

Z chaty se ozýval Sladeův zlostný řev.

Doprovázen oblaky zvířeného prachu se Ed hnal do údolí. Alphonso se zrovna zvedal ze země. Z ruky mu kapala krev.

„Madre de Dios, já tu šlapku oddělám!“

Ed proběhl kolem něj a spatřil Mikea, jak se smál, až se za břicho popadal.

„Schválně se na to pojď podívat, kámo, má šéfa v šachu!“ křičel na Eda.

Ed se zastavil. Už viděl dovnitř. Mike se stále smál a Alphonso s nadávkami vrávoral opodál.

Lorraine klečela na pryčně, deku měla spadnutou na zemi, takže jí byla vidět holá ramena, ale to nejdůležitější bylo to, že v rukou držela kolt, jeden z nádherných Sladeových koltů se slonovinovou pažbou. Z ústí hlavně se ještě kouřilo.

Slade stál tři kroky od ní, ztuhlý, jako kdyby právě zkameněl. Díval se na svůj vlastní kolt a věděl, že se dívá smrti do tváře.

„Jestli uděláte ještě krok, tak to zmáčknu!“ pohrozila dívka.

Mike se viditelně bavil.

„Naprala to už do Alphonsa, když byl příliš nenechavý. No, co teď, kamaráde?“

„Za to ji odkrouhnu!“ zasyčel Mexičan.

Zdravou rukou si sáhl za krk. Ed věděl, že tam má schovaný nůž.

Okamžitě ho tedy udeřil pažbou do břicha. Alphonso zasténal a zhroutil se na zem. Ed mu vytáhl nůž z pochvy a kolt z pouzdra. Obojí pak hodil do rybníka. Potom vešel dovnitř.

„Pojďte sem!“ vykřikla dívka.

„Už jdu,“ uklidňoval ji Ed. „Bude to dobré.“

Opřel Sladeovu winchestrovku o stěnu. Slade po ní okamžitě natáhl ruku. Kulka z revolveru, která mu způsobila škrábanec na tváři, jej však hned zase přivedla k rozumu. Se zaklením se stáhl a zaujal vyčkávací pozici.

„Ta se snad zbláznila!“ zvolal a pohlédl na Eda. A ten v jeho očích spatřil něco, co tam dosud neviděl: Strach!

Sladeovi tekla po obličeji krev.

„Měl bys ji radši poslouchat, šéfe,“ poznamenal Ed.

„Ať jde k čertu!“ rozčiloval se Slade. „Řekni jí, ať odloží ten kolt. Nikdo jí nic neudělá.“

„Opravdu?“ zeptal se Ed a zvedl obočí. Sám tasil kolt a namířil jím banditovi na břicho. „Je mi líto, Slade, ale odepni si opasek.“

„Co?!“ vyštěkl Slade.

„Jsi hluchý, nebo co? Odepni si opasek!“

Sladeovi nyní zmizel z očí strach. Podobaly se teď černě zbarvenému sklu.

„Přece na mě nebudeš střílet? Chceš oddělat někoho, kdo ti zachránil život?“

„Ne, když mě k tomu nepřinutíš,“ odtušil Ed. „Odhoď ten druhý kolt!“

Slade si odepnul opasek a hodil jej i s koltem na zem. Očima podlitýma krví hleděl na Mikea.

„A co ty? I ty už jsi proti mně?“

Mike vypadal nešťastně.

„Ne-ne…“ Váhal. „Víš, šéfe, Buckett říkal, že by bylo lepší to děvče vrátit, a víš já si myslím, že má pravdu.“

„Cože to řekl?“ nevěřícným hlasem prohodil Slade.

Stále častěji šilhal k otevřeným dveřím.

„S Alphonsem nepočítej, toho jsem na nějakou dobu uspal,“ poznamenal Ed.

Slade přivřel oči a upřel na něj mrazivý pohled. „Takže tak teda vypadá tvoje vděčnost! Měl jsem tě nechat těm horalům!“

Ed pokrčil rameny.

„Nechtěl jsem být nevděčný. Ale ta žena tu nemá co dělat. A tys ji přece nechtěl propustit, ne?“

Slade mlčel. Zkřížil si ruce na prsou a opřel se o zeď. V jeho černých očích se však stále jiskřilo.

Ed prohodil přes rameno: „Mikeu, osedlej dva koně, jednoho pro slečnu Grantovou a jednoho pro mě. Myslím, že bych ji měl doprovodit do Campu Jefferson.“ Aniž by přestal sledoval Sladea, dodal: „Vezmi Alphonsovu kobylu pro dámu a vraníka pro mě.“

„Za to tě jednoho dne oddělám!“ zasyčel Slade.

„S tím se musím smířit,“ odpověděl Ed a pokrčil rameny.

Mike zmizel.

Ed se obrátil na dívku. „Připravte se na odjezd. Vezměte si láhev s vodou a také nějaké jídlo tam do toho pytle. Pospěšte si.“

Poslechla ho. Ed vysypal náboje z bubínku Sladeova koltu.

„Vlastně bych si je měl vzít, ale tady v divočině člověk nepřežije beze zbraně. Takže ti je tu nechám.“

„Víš, co si myslím?“ řekl Slade. „Že ti chlápci z Mineral City měli pravdu. Nejsi nic než zloděj koní!“

„I s tím se musím smířit,“ odtušil Ed.

Lorraine vyšla ven. Ed mávl koltem na Sladea. „Až po tobě!“

Slade tedy také vyšel a po něm i Ed. Když bandita kráčel kolem omráčeného Alphonsa, kopl do něj, Mexičan cosi zabrblal, ale zůstal dál nehybně ležet.

„Nenamáhej se,“ komentoval Sladeovo marné úsilí Ed. „Ten bude ještě nějakou dobu spát.“

„Ty ksindle!“ zavrčel Slade.

Mike přivedl z ohrady vraníka a kobylu. Chtěl zavřít bránu ohrady, ale Ed zavrtěl hlavou. „Nech ji otevřenou!“

Lorraine nasedla. Podle jejích pohybů bylo hned na první pohled poznat, že je obratná jezdkyně. Ed se také vyhoupl do sedla. Vraník byl nervózní. Cítil cizí váhu a vzpíral se, ale Ed ho dostal brzy pod kontrolu.

„Nechceš jet s námi, Mikeu?“

Mike pohlédl na Sladea. Alphonso se probral z mrákot a opřel se o stěnu chaty. Stále měl omámený výraz v očích.

„No, tak co?“ naléhal Ed.

Mike zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Ta žena sem nepatří, šéf to určitě uzná. Že, Slade?“

„Přirozeně,“ procedil Slade mezi zuby. Pohledem však metal blesky.

Ed pokrčil rameny. „All right, to je tvoje věc.“

Zvedl kolt a třikrát vystřelil nad hlavy koní v ohradě. Ti se splašili, vyběhli ven a rozutekli se po údolí. Daleko neodběhli, protože byli na střelbu zvyklí. Ale i tak je Slade bude muset nejdřív pochytat, pokud se bude chtít za Edem vydat.

Ed kývl na Lorraine.

Vyrazili. Ed se ještě jednou ohlédl a vtom si uvědomil, jakou udělal chybu.

Zapomněl odzbrojit Mikea.

A Slade si toho byl vědom také.

„Dej sem tu bouchačku!“ zavrčel.

Mike před ním ucouvl.

„Ne, šéfe. Nech je jet!“

„Dej sem ten kolt!“ zařval Slade a skočil na Mikea.

Ten se bránil, jak jen mohl, ale Slade byl mrštný jak puma. Vytrhl mu kolt, zvedl jej a zamířil na Eda, který ještě neujel daleko,

Mike vykřikl a udeřil Sladea pěstí do brady. Slade spadl na zem, Mike se sehnul pro kolt,

V tom momentu Ed zaregistroval bleskurychlý, hadí pohyb.

Byl to hrdlořez – s Mikeovou sekerou v rukou. Její čepel se zaleskla v ranním slunci.

„Pozor, Mikeu!“ zvolal Ed.

Pozdě.

Alphonso mu sekerou rozťal lebku a Mike zalitý krví se svalil na Sladea, který ležel na zemi v bezvědomí.

Ed na Mexičana vypálil, ale minul, protože vraník se vzepjal.

Alphonso pustil zkrvavenou sekeru na zem a běžel do chaty, kde měl pušku. S tou dalekonosnou zbraní mohl střílet na velké vzdálenosti.

Ed popustil vraníkovi uzdu a nechal jej běžet. Lorraine už byla půl míle před ním. Mířila k onomu úzkému kaňonu, který vedl do údolí.

Ed se přikrčil, když uslyšel výstřel. Kulka ho jen těsně minula. Vraník na to reagoval velmi klidně.

Doslova letěl nad zemí, Ed se měl co držet.

Blížili se ke kaňonu. Ještě jednou zaduněla Alphonsova puška. Kulka se však jen odrazila od skály u ústí rokle.

Pak Ed vjel do kaňonu.

Teprve tam si dovolil zpomalit. Lorraine ho už čekala v jednom ohybu.

„Co se stalo?“

„Mike…“ Ed musel polknout.

„Ano, co je s ním?“

„Je mrtvý. Alphonso ho zabil jeho sekyrou, protože nám pomohl.“

„Bože!“

Edovi se stáhlo hrdlo. Kdyby Mike neomráčil Sladea, tak by ho Slade nepochybně trefil do zad.

Vděčil Mikeovi za svůj život. Že ho vždycky zachrání nějaký bandita?

Nejprve Slade, pak Mike.

Mike byl teď mrtvý, ale Slade žil. A brzy se vydá za ním.

+ + + + +

Ed se pokusil se během cesty horami zorientovat.

Nalezl jednu pěšinu, ale nebyl si jist, zda je to ta pravá. Později narazil na čerstvé kobylince. Sesedl a položil na ně ruku. Byly ještě teplé.

„Myslím, že touto cestou jel Shorty Sam.“

Aspoň že jízda po pěšině byla příjemnější než po krkolomném terénu. Měli sice lepší koně, ale Slade se tu zato lépe vyznal. Možná věděl o zkratkách, po nichž je mohl předjet. Pak by si na ně mohl počkat.

Toho se Ed obával. Se Sladeovou winchestrovkou v pravé ruce a uzdou v levé zkoumal každý hřeben, každé návrší.

Setmělo se. Ještě stačili vjet do jedné soutěsky. S příchodem tmy se také ochladilo. Skučela meluzína a oba se třásli zimou. Přitom ho ještě bolela hlava.

Lorraine na něho ustaraně hleděla. „Co je vám?“

„Nic,“ odpověděl.

Uvázali koně. Nechali je ale osedlané, jenom je odstrojili, aby v případě potřeby mohli rychle vyrazit. Oheň nerozdělali a nic, co by je mohlo zahřát, neměli. Jejich šaty byly nasáklé potem.

„Musíme se vzájemně zahřívat, jinak se rána nedožijem,“ prohodil Ed. Proklínal se za to, že zapomněl vzít přikrývky.

Bolela ho hlava, připadalo mu, že se mu musí každou chvíli rozskočit.

Lorraine přišla k němu a objala ho. Ed viděl, jak se jí v očích třpytí hvězdy.

„Co je to s vámi? Chvějete se, Ede.“

Ed si sáhl na pravé ucho. Bylo nateklé a bolelo.

Najednou si vzpomněl: Muž v jelení kožešině, který přebrodil řeku – pak rána z dalekonosné sharpsky. A pak oheň v uchu.

„Je to jenom škrábnutí. Moje ucho. Nestaral jsem se o to a asi se zanítilo.“

Lorraine mu položila ruku na čelo. Jak měkkou a chladivou měla dlaň!

„Horečka! Máte horečku, Ede!“

S úžasem si uvědomil, že ho oslovila jeho křestním jménem. To byla známka důvěry, kterou doposud nezaregistroval. Že by proto, že se kvůli tomu chladu musí vzájemně zahřívat?

„Ano, horečka,“ zamumlal Ed.

Ležel na kamenité půdě rokle, díval se na hvězdy a cítil teplo. Teplo ženy. Jenže chlad skály byl silnější. Lorraine se k němu přivinula a objala ho.

„Ede! Tolik jsi riskoval, abys mě zachránil. Teď nesmíš onemocnět, rozumíš? Mysli na Sladea a na Alphonsa!“ začala mu najednou bez rozmyšlení tykat a připadalo jí to úplně normální.

„Vodu!“ zamumlal Ed.

Měli jen jednu láhev a z té většinou pili koně. Lorraine mu dala napít.

To mu pomohlo.

„My to zvládneme.“

Někde před nimi se nacházel Shorty Sam, který o nejnovějším vývoji událostí neměl ani tušení. A za nimi jeli Slade a Alphonso, kteří toužili po pomstě. Budou potřebovat hodně štěstí, aby se dostali do Campu Jefferson.

„Lory!“ Ed nepoznával svůj hlas.

Okamžitě se k němu přitulila.

„Pořád na sever, Lory,“ zašeptal Ed, „až narazíme na silnice. Pak se musíme vydat na západ.“

Odmlčel se. Bylo toho na něj nějak moc.

„Až nebudu moct, tak mě musíš pevně přivázat k sedlu. Musíme z těchto proklatých hor na sever, podél pouště, pořád na sever, Lory. Jednou na tu zatracenou silnici narazit musíme.“ I on jí tykal a Lorraine vůbec nic nenamítala.

„Povede se nám to, uvidíš,“ utišovala ho.

Odtrhla si kus látky ze sukně, namočila jej do vody a přiložila Edovi na bolavé ucho.

Víc pro něho udělat nemohla.

+ + + + +

Camp Jefferson nebyl hraniční pevností, protože Navahové se chovali přátelsky. Daleko víc fungoval jako zásobovací základna pro armádu na Jihozápadě. Právě zde byla umístěna jednotka vysloužilých veteránů kavalerie, kteří cvičili mladé rekruty pro jejich službu na předsunutých stanovištích. Velitelem Camp Jeffersonu byl major Robert E. Grant.

Toho rána, poté co Eda v noci přivezli do tábora, vyšel major ze svého bytu a vydal se k ošetřovně. Tam se setkal s táborovým lékařem doktorem Howardem Jenkinsem, který si právě umýval ruce v teplé vodě.

„Jak se vám daří, doktore?“

Jenkins okamžitě poznal, jak to major myslí.

Přikývl.

„Bylo to jen o chlup. Patrola je našla na poslední chvíli. Ale kdyby nevypálila ránu, tak by tu otravu krve nepřežil.“

„Jsem tomu muži velmi vděčný,“ zamumlal Grant, „zachránil život mé dceři. Přeji si, abyste udělal všechno, co je ve vašich silách, aby se uzdravil.“

„To je samozřejmost,“ odpověděl lékař.

Grant ukázal na dveře a zeptal se polohlasem: „Mohu ho vidět?“

Jenkins přikývl. „Jistě. Ale zrovna spí, protože jsem mu dal opiát. Spánek je v takovýchto případech ten nejlepší lék.“

Grant vkročil do malé místnosti, na jejímž okně byla napnuta moskytiéra.

Přistoupil k jediné posteli, která tu stála, a pohlédl do tváře muži, který zachránil jeho dceru.

To byl tedy ten muž, kterého Lorraine milovala.

Grant to zjistil, už když ji přivezli do tábora polomrtvou vyčerpáním a s jediným jménem na rtech: Ed Buckett!

Grant věděl o všem. Vždycky se mu svěřovala. Byl přichystán na to, že si vezme Petera Drummonda. Důstojnická dcera na Západě neměla příliš na výběr a Peter, který byl poručíkem, měl před sebou slibnou, velkou kariéru. Teď jeho kosti ležely v poušti, v hrobě, který mu vykopal oddíl z Camp Jeffersonu.

Major Grant se naklonil nad postel a pečlivě si toho muže prohlédl. Nejraději by viděl jeho oči. Jsou to dobré oči?

Svraštil čelo. Ten muž se tady vynořil kdoví odkud a jednoho dne zase kdoví kde zmizí. Nebylo dobře, že se jeho dcera na něj tak vázala. Dcera důstojníka by si měla vybrat někoho v přiměřeném postavení a tento Ed Buckett, o němž nikdo nic nevěděl, jím jistě nebyl.

Hned, jak se uzdraví, řekl si major, mu dám peníze a postarám se o to, aby odsud zmizel.

Věděl, že to vůči němu nebude zrovna fér, ale otcovská láska k dceři převážila. Však na něj zapomene, až bude pryč.

Na execírplace ho potkala Lorraine. Měla na sobě své nejhezčí šaty a v rukou nesla květiny.

„K němu teď nemůžeš,“ řekl jí Grant. „Jenkins ho operoval a dal mu uspávací prostředky. Minimálně do večera bude spát.“

„Musím ho vidět,“ trvala na svém a vykročila k ošetřovně.

Major se za ní díval. Zavrtěl hlavou.

To první, co večer Buckett uviděl, byla tvář Lorraine.

„Lory!“ zamumlal a pohladil jí ruku.

Tiše seděla vedle něho. V místnosti svítila petrolejka a zvenčí se ozývalo hlášení hlídek.

Ed se cítil lépe. Horečka ustala a už měl opět jasnou hlavu.

„Co je s Shorty Samem?“ zeptal se.

„Tady není. Asi ho ještě stačili dohnat Alphonso se Sladem. Táta vyslal patrolu, která viděla v horách oheň. Už bylo zima a stopa vedla do hor.“

Ed svraštil čelo. Že by to Slade vzdal? A tak rychle? To určitě ne.

Ten muž bažil po pomstě.

A chtěl se pomstít jemu – Edu Buckettovi.

Lorraine ho políbila a odešla. Její otec ji čekal na execírplace.

„Peter není mrtvý ani čtrnáct dnů a ty už se muchluješ s dalším.“

Lorraine na něho odvážně pohlédla, místo aby poslušně sklonila hlavu.

„Tati, víš stejně dobře jako já, že jsem ho nikdy nemilovala. Byl to fešák, skvělý tanečník a jezdec. To je vše. Přiznávám, že mi jednu chvíli zamotal hlavu, ale doopravdy jsem ho nikdy nemilovala.“

Grant ji propaloval pohledem. „Proč ses s ním potom zasnubovala? Proč ses tedy chystala na svatbu?“

Lorraine pokrčila rameny.

„Děvče tady v divočině nemá moc na výběr, že? Krom toho jsem si myslela, že ti tak udělám radost, tati.“

„Nemusíš si brát někoho, koho nemiluješ, abys mi udělala radost,“ opáčil.

Pototom, bok po boku, kráčeli k domu. A poprvé od té doby, co byla malá, jí její otec nedal pusu na dobrou noc.

+ + + + +

Ed měl výdrž muže, který valnou část svého života prožil v přírodě Severozápadu. To mu pomohlo překonat kritickou fázi.

Dva týdny po svém příjezdu do Camp Jeffersonu byl z ošetřovny propuštěn. Dostal nové šaty a své zbraně.

„Major by vás rád viděl,“ řekl mu doktor Jenkins, když se loučili.

Ed vstoupil do majorova domu, prostého příbytku vojáka na Západě. Poprvé tedy mohl spatřit místa, na kterých vyrůstala Lorraine.

Major, vysoký, štíhlý muž, na kterém bylo hned na první pohled vidět, že většinu života strávil v sedle, mu nabídl židli a brandy.

„Jak se cítíte, pane Buckette? Už jste úplně zdravý?“

„Úplně, pane,“ odvětil Ed a chopil se pohárku. V důstojníkových očích viděl skryté nepřátelství.

Grant svým chladným, odměřeným hlasem řekl: „Vím, co jste udělal pro moji dceru. Vysvobodil jste ji z rukou indiánů a pak banditů. Protože Sladea znám, tak vím, že by u něj dopadla ještě hůř než u Navahů. Od těch bychom ji jednoho dne mohli vykoupit, od Sladea ne. Za to vám musím poděkovat, pane Buckette.“

Ed přikývl. „To byla maličkost, majore. Vždyť i ona kvůli mně riskovala. Nebýt vaší dcery, tak bych tam zemřel na otravu krve. Myslím, že tím jsme srovnáni.“

Grant začal chodit po místnosti sem a tam s rukama za zády. Nakonec se před Edem zastavil a zeptal se: „Pane Buckette, milujete moji dceru?“

Ed zrudl. Takovou otázku na tělo tedy nečekal.

„Očekáváte ode mne jednoznačnou odpověď?“

„Ne,“ odvětil major. „Stačí mi, že se do vás Lorraine zamilovala. Jenže já jsem důstojník a musím brát ohledy na své postavení. S vaším svazkem s mou dcerou bych nikdy nemohl souhlasit, přestože si vás jako člověka cením. Rozumíme si?“

Ed vstal a sáhl po svém novém klobouku, který si ráno koupil v táborovém obchodě.

„Rozumím vám, pane.“

„Jestli chcete něco pro Lorraine udělat,“ dodal Grant, „tak ještě dnes opusťte Camp Jefferson. Za hodinu odjíždí dostavník na východ. Povězte mi, kam chcete, a já vám zaplatím lístek.“

„Děkuji, pane,“ řekl zaražený Ed.

Grant poté odtažitým tónem poznamenal: „Nemyslete si, že nevím, co je to vděčnost, ale v první řadě musím myslet na své dítě. Lorraine je vychovaná jinak než vy a je zvyklá na jiné prostředí. Po vašem boku by byla jen nešťastná.“

„Jistě, pane,“ odvětil Ed.

Grant se zastavil.

Jejich pohledy se střetly.

„Dávejte si pozor na Sladea. Já toho chlapíka znám. Udělá všechno pro to, aby vás dostal. Jste na prvním místě na jeho černé listině, pane Buckette!“

To pro Eda nebylo nic nového.

„Co mi navrhujete, pane?“

„Obléknout uniformu,“ odpověděl Grant. „Co na to říkáte?“

„Tady?“

„Ne, samozřejmě že ne tady. Musím se, jak jistě pochopíte, postarat o to, abyste Lorraine zmizel z očí. Mám však jisté styky se sedmým plukem generála Custera ve Fort Abraham, v Severní Dakotě. Mohl bych vám dát doporučující dopis a pak by vašemu vstupu do armády nic nestálo v cestě.“

Ed se zadíval do zdi. Co vlastně čekal? On a dcera důstojníka – to byla od začátku ztracená záležitost.

Někde na něj číhá Slade a možná i lidé z Mineral City, kteří nezapomněli, co jim provedl. Asi by bylo opravdu lepší, kdyby se vypařil. Pro něj – i pro Lorraine.

„Přijímám, majore.“

„To mě těší,“ odvětil Grant. „S náklady na cestu si nemusíte dělat starosti, váš lístek je zaplacen až do Bismarcku. Tam, na druhém břehu Missouri, leží Fort Lincoln. Tvrdí se, že Custer se připravuje na rozhodující tažení proti Siouxům.“

Obešel stůl a položil Edovi ruku na rameno.

„Je mi to líto za vás za oba, ale věřte mi, že to tak je lepší. Mohu pro vás ještě něco udělat?“

Ed tam stál jak solný sloup. Cosi ho píchlo u srdce.

„Mohu ji ještě vidět?“

Major zavrtěl hlavou.

„Ne. Když jsem se dozvěděl, že dneska budete propuštěn z ošetřovny, poslal jsem Lorraine pod jistou záminkou pryč. Vrátí se až zítra – a to už vy tu nebudete, pane Buckette.“

„Rozumím, pane. Dobře jste to naplánoval.“

Grant sklonil hlavu. Chvíli to vypadalo, že změkne, ale pak vypjal hruď a dodal, zřejmě aby přesvědčil sám sebe: „V první řadě musím myslet na budoucnost své dcery.“

„Přeji vám hodně štěstí!“ řekl Ed, otočil se a odešel.

O hodinu později opustil tábor v dostavníku mířícím do St.Louis. V kapsách měl poměrně dost peněz, protože armáda od něho odkoupila kobylu a vraníka za vysokou cenu.

O dva týdny později opustil loď v Bismarcku a nasedl do přívozu, který ho dopravil do pevnosti naproti. Na velitelství pevností stačilo, že předložil dopis majora Granta. Lékařská prohlídka dopadla dobře. Podepsal jeden papír a tím se upsal na pětiletou službu v armádě. Pobočník mu přednesl přísahu. Po přísaze se stal vojákem sedmého pluku kavalerie Unie a byl přidělen k sedmé eskadroně kapitána McDougalla.

Sedmý pluk byl drsnou jednotkou, která se na čele se svým velitelem třásla na to, kdy bude moci vpadnout do siouxských rezervací. Psal se rok 1875. Následujícího léta tuto možnost dostali.

Po celou zimu se pluk připravoval na klíčové zimní tažení. Ed byl podroben výcviku a protože byl dobrým střelcem a jezdcem, brzy měl základní výcvik za sebou a jeho uniformu ozdobily nárameníky kaprála.

Custera vídal jen zřídka, jelikož generál téměř celou zimu strávil ve Washingtonu, kde ho společenská smetánka oslavovala jako budoucího vítěze nad Siouxy.

Ve skutečnosti měl pouze hodnost podplukovníka. Generálmajorem se stal jen po dobu občanské války. Tenkrát se vyznamenal několika smělými přepady a získal přezdívku „junácký generál“.

Po snižování hodností po válce se stal podplukovníkem, jak to odpovídalo jeho věku. Jenže při své ctižádosti stále nosil tři generálské hvězdy. Měl dlouhé, světlé vlasy a indiáni mu pohrdavě říkali „Dlouhovlasý zabiják squaw“. Nemohli mu zapomenout, že při přepadení jedné čejenské vesnice v roce 1868 nemilosrdně zmasakroval ženy a děti. Mnoho válečníků údajně přísahalo, že ho budou pomalu opékat zaživa, jestli ho dostanou živého.

Na jaře se Custer vrátil z Washingtonu a začal své jednotky připravovat na následující polní tažení. Každého večera vojáci usínali zcela vysílení a každé ráno jim trubka oznamovala další den plný drilu. Custer byl tvrdý velitel, který nebral ohled ani na muže, ani na koně. Vytvořil ze sedmého pluku údernou sílu, jelikož se vědělo, že Siouxové se spojují s Arapahy a severními Čejeny a jen čekali, až bílý muž vytáhne, aby je vyhnal z jejich loveckých revírů.

V květnu 1876 pluk v plné polní výstroji po slavnostní přehlídce opustil pevnost. V dešti se vydal na západ, aby se zde setkal s oddíly generála Terryho.

Devátého června pluk dorazil k Powder River, odkud zamířil k Rosebud River, k jejímuž ústí dospěl jednadvacátého června. Dvaadvacátého června dostal Custer svou šanci.

Terry vyslal pluk k ozbrojenému průzkumu Rosebud River. Měla se zde nacházet indiánská stezka, kterou při svých výpravách odhalil major Reno.

Custer nechal těžkopádné zásobovací oddíly vzadu a každé švadroně přidělil jen dva mezky pro munici a potraviny. S přibližně sedmi sty důstojníky, vojáky, tlumočníky, bílými zvědy a indiánskými stopaři vyrazil dvadvaacátého června okolo poledne vstříc osudu.

Když se Custer loučil s generálem Terrym, Terry žertoval: „A nebuďte příliš ctižádostivý, Custere. Pár indiánů nechte pro nás.“

Custer se strnulou tváří zasalutoval, obrátil koně a dal povel k odchodu.

Pluk projížděl nepřehlednou krajinou kolem Rosebud River. Kdesi před nimi čekali Siouxové rozhodnutí bojovat do posledního muže.

Ctyřiadvacátého června se Custerova kolona dostala na místo, kudy vedla indiánská stezka nedaleko Little Bighorn River. Odpoledne zvědové oznámili, že v údolí odhalili velký indiánský tábor.

„Je tam hrozně rudochů,“ prohodil ke Custerovi zvěd Mitch Bruyer.

Custer měl zastavit a počkat, až se na druhé straně objeví generál Gibbons. Jenže namísto toho se rozhodl zaútočit.

Kolem poledne pětadvacátého června pluk překročil řeku a vjel do osudného údolí. Custer rozdělil své jednotky do tří skupin. Major Reno a kapitán Benteen měli zaútočit ze severu a z jihu, zatímco on měl spolu s pěti eskadronami udeřit ve středu. Švadrona kapitána McDougalla, k níž patřil i Buckett, byla přidělena k ostraze muničního terénu. Bylo totiž známo, že indiánům chybí střelivo a že se budou snažit k němu nějak přijít.

Major Reno zaútočil jako první na nepřátelský tábor a narazil přitom na houževnatý odpor. Musel se stáahnout zpátky k řece a nechat na bitevním poli mnoho mrtvých a raněných.

Kapitán McDougall nechal sehnat muly do kruhu, který pak ohradil lasy. Z kopců zazníval ryk bitvy. Zvuk výstřelů se podobal praskání suchých větví. Nad bojištěm se vznášel dým.

Nebylo pochyb o tom, že Custer, Reno a Benteen se zapletli do těžkého boje. Jak dlouho může indiánům trvat, než odhalí jeho zásobovací oddíl s municí, která jim tolik chyběla?

Kapitán McDougall dal povel k sesednutí. Jízdní koně byli přivedeni zpátky, zatímco vojáci si klekli a vytvořili před nimi a před mulami kruh ježící se puškami.

A pak přišli indiáni.

+ + + + +

Z prachu a dýmu se náhle vynořili a zaútočili na kruh vojáků.

Viseli přitom na krcích svých mustangů, na odvrácené straně a pod nimi stříleli na vojáky. Ve válečné vřavě se mísily výstřely s výkřiky zasažených mužů a ržáním poraněných mul a koní.

Palba vojáků způsobila, že řady indiánů také prořídly. Ed klečel v řadě s jednorannou springfieldkou na líci. Mířil na jednoho křiklavě pomalovaného koně. Mustang se zřítil a pohřbil pod sebou zavěšeného jezdce.

Za kopci, kde bojoval Custer, zazněl signál trubky k útoku. A o chvíli později k ústupu. A poté se rozhostilo ticho.

Vojáky zaplavila vlna ječících válečníků.

Edova karabina byla horká. Otevřel její komoru a zaklel, protože se v ní zaklínil náboj. Ostatní na tom byli podobně. Nábojnice byly vyrobeny z příliš měkkého materiálu, který se trhal. Museli je z komor vypačovat noži. Siouxové vyzbrojení winchestrovkami takové problémy neměli.

Další salva zkosila bílé muže, jejich koně i muly. Ed viděl, že to koupili jeho sousedé vlevo i vpravo. Někteří umírali mlčky, jiní s nadávkou na rtech, další s hrůzu nahánějícím řevem. Tráva, na které klečeli, se zbarvila do ruda.

Náhle se indiáni stáhli. Zmizeli jako dým nad kopci, odkud přijeli.

Zazněl rozkaz: „K jízdním koním a nasedat!“

Ed se rozhlédl. Svahy nalevo a napravo od nich byly pokryty mrtvolami padlých mustangů. Mezi nim leželi mrtví Siouxové – ale ne mnoho. Rozběhl se ke svému koni, přehodil mu uzdu přes hlavu a vyšvihl se do sedla.

Z boku k nim přicválal kapitán McDougall, jehož obličej byl černý od kouře a prachu.

„Vezměte muly do středu! Musíme se probojovat k Renovi a Benteenovi! Druhý útok bychom neodrazili!“

Tam, kde se se svým oddílem musel nacházet major Reno, se nad břehy Little Bighornu vznášel kouř. A právě tam nyní mířila sedmá švadrona.

Sotva vyrazili, znovu se objevili indiáni. Taková byla jejich taktika: udeřit na roztáhnutou kolonu, rozdělit ji na několik skupin a ty pak jednu po druhé zničit.

„Držte se pohromadě! Držte se pohromadě!“ křičel seržant.

Koně cválali. Ed vystřelil za jízdy na jednoho válečníka, ale minul. Pak chytil karabinu za hlaveň a použil ji jako kyj. Pažbou udeřil jednoho z indiánů do hlavy a Sioux spadl pod kopyta svého koně.

Díky zvířenému prachu toho nebylo moc vidět, jen občas se vynořil šíp, nebo válečník, který vypálil a zase zmizel.

Hrušku sedla mu provrtala kulka, druhá mu srazila klobouk. Cítil jen horký závan ve vlasech.

Ed před sebou spatřil padnout muže. Jeho nohy se zaklínily ve třmenech, takže ho jeho splašený kůň smýkal pryč. Řev toho zraněného nešťastníka mu naháněl husí kůži.

Ed vystřelil na jeho koně a trefil ho do hlavy. Přijel blíž, aby ho osvobodil. Když však seskočil ze sedla, spatřil už jen vyhaslé, skelné oči upírající se k nebi. Přijel příliš pozdě.

Tu se k němu přihnal mohutný válečník a oběma rukama na něj vrhl oštěp. Ed se přikrčil a jen o vlas unikl děsivé smrti. V karabině neměl náboje. Udeřil tedy poníka. Ten se vzepjal a vyrazil Edovi zbraň z ruky. Chytil indiána za pás a strhl ho ze sedla.

Byl to silný, svalnatý Sioux, byl potřený sádlem, takže ho bylo těžké uchopit. Neustále Edovi vyklouzával.

Oba muži spolu zápolili, zatímco kolem nich zuřila urputná bitva. Jeden z nich musel na tomto místě zemřít. Jeden z nich už neuvidí západ slunce. Kdo to bude?

Náhle se zaleskla čepel nože. Ed uskočil, když po něm Sioux máchl. Jenže přitom o sebe zavadily jeho ostruhy, takže zakopl a upadl.

Válečník se na něj s vítězoslavným jekotem vrhl. Ed se v poslední chvíli odvalil na bok. Nůž se zabodl do země. Ed vyskočil na nohy, tasil svůj těžký kavaleristický kolt a jeho pažbou rozdrtil indiánovi lebku.

Pak se rozhlédl po svém koni. Byl pryč. Jeho druhové cválali na jedno návrší. Modrokabátníci se zde kryli za stromy a pálili na své rudé pronásledovatele. Vydal se tím směrem.

Kapitán McDougall v půli návrší zastavil a ohlédl se. Spatřil Bucketta.

„Tady, kaprále!“ vykřikl.

Ed kličkujíc běžel nahoru, vyhýbaje se přitom indiánským kulkám, které hvízdaly tu nalevo, tu napravo od něj. Nahoře, pod stromy, už jeho druhové sesedli z koní, zaujali postavení a poklekli.

McDougall v nepřátelské palbě otočil koně a hnal se k Edovi.

„Chyťte se, kapitáne!“

Ed se chytil třmenu. Cosi prosvištělo kolem jeho obličeje a poté uslyšel čvachtavý náraz. Z plece McDougallova koně náhle trčel chvějící se šíp.

„Pozor, kapitáne!“ zvolal, když se kůň skácel k zemi.

McDougall spadl na zem a hlavou se udeřil do skály. Jeho zaprášený polní klobouk se odkutálel. Ed viděl, že mu mezi vlasy teče krev.

„Kapitáne McDougalle! Pane!“ Sklonil se nad ním.

Jenže McDougall už se nehýbal. Se zavřenýma očima tam nehybně ležel a možná již poznával první záludnosti posmrtného života.

Ed se rozhlédl. Kapitán mohl být v bezpečí, kdyby se nevrátil. Nyní bylo jeho povinností ho nenechat v rukou rudochů.

Naložil si kapitána na rameno a vydal se do kopce.

Celý se přitom zpotil. Kapitán byl pořádně těžký. Proti kopci vyrazila další vlna válečníků. Ed se nacházel právě uprostřed mezi kavaleristy a Siouxy, uprostřed palby z obou stran. Položil kapitána k jedné skále a rozhlédl se. Jeho šance dostat se nahoru nebyly zrovna největší. Sám by to možná dokázal, ale ne s takovým těžkým břemenem.

Položil kapitánovi ruku na prsa a ucítil tlukot srdce.

„Zatraceně, přece jim ho nenechám!“

Projeli kolem něj dva indiáni. Přikrčil se. Jeden z nich ho však v poslední chvíli zahlédl a zavolal cosi na svého spolubojovníka. Oba se obrátili a vyrazili k Edovi, jehož považovali za snadné sousto.

Ed se vrhl na kapitána a zakryl jej vlastním tělem. Jeden šíp ho minul jen vlas. Zvedl dlouhou hlaveň svého koltu a podepřel si ji levým předloktím. Z obličeje mu kapala krev. To mu však nijak neubralo na přesnosti. Dvěma kulkami oba válečníky vyřídil.

McDougall se znovu začal hýbat.

Ed s ním zatřásl.

„Kapitáne! Slyšíte mě, kapitáne?“

McDougall však byl ještě napolo v bezvědomí. Opět si jej naložil na záda, ale McDougall už na něj byl příliš těžký. Spadl mu na zem. Takže ho aspoň táhl za sebou.

Naštěstí vojáci nebyli daleko. Několik z nich dokonce odhodilo karabiny, když je viděli, a vyrazili jim naproti.

Ed se narovnal – a v tom okamžiku pocítil omračující náraz v boku.

Měl pocit, jako by jeho tělem projelo něco žhavého, co ho mělo rozseknout na půlky.

Všechno kolem něho pak zmizelo v rudé mlze. Padl jak podťatý vedle McDougalla.

+ + + + +

Přišel k sobě, teprve když si uvědomil chvění paluby a hukot strojů.

Byl celý ovázaný a všude kolem něho leželi ranění v provizorním lazaretu. Jeden voják chodil od muže k muži a dával jim napít.

„Kde to jsem?“ zeptal se Ed.

Voják se usmál. „Na parníku Far West. Vezeme vás dolů po Missouri do Bismarcku.“

„A Custer?“

Vojákův pohled potemněl. „Je mrtvý a s ním i polovina pluku. Co teď z té své ctižádosti má, blázen.“

Ed se napil a muž šel dál. Far West vezl dvě stě padesát těžce zraněných a měl před sebou přes sedm set mil plavby divočinou Severozápadu. Kapitán Marsh dostal rozkaz přivézt zraněné co nejrychleji do bezpečí. Stroje proto pracovaly na nejvyšší obrátky.

Ed většinu doby ležel s horečkou. Doktor Porter, vojenský lékař z oddílu majora Rena, pečoval o raněné. Když mu došly opiáty, pomáhal raněným překonávat bolest alespoň notnou konzumací brandy.

Zpocení topiči makali na dvě směny u kotlů a kapitán Marsh se se svým kormidelníkem každé čtyři hodiny střídal u kormidla. Cesta nejprve vedla peřejemi Little Bighornu, poté samotnou Bighorn River, nato Yellowstonem a nakonec Missouri. Pokaždé, když se parník trochu víc zahoupal ve vlnách, ranění začali sténat.

Na jednom místě, kde se Missouri zužovala, se objevil houf siouxských jezdců a pokusil se nenáviděnou „ohnivou loď“ bílého muže napadnout. Kapitán Marsh zatáhl za sirénu. Při pronikavém zapískání sirény se poníci Siouxů splašili a svrhli své jezdce, nebo utekli pryč.

Jednou Marsh musel zastavit a převézt oddíl Gibbonsových vojáků přes řeku. Styděl se za toto neodpovědné zdržení, ale nemohl nic dělat. Sotva se vojáci vylodili, vydal se Far West znovu na svůj závod se smrtí.

V těch několika minutách, kdy byl při vědomí, soužila Eda ostrá bolest, která vystřelovala do celého těla. Připadalo mu, jako by pravý bok měl z lávy. Ležení na tvrdém lůžku z prérijní trávy a dek znamenalo další muka, ale s tím nemohl nic dělat. Horké dny střídaly chladné noci, ale on o tom většinou nevěděl. Pomocníci doktora Portera chodili od muže k muži, prohlíželi jim obvazy, dávali jim napít a utěšovali je, jak jen mohli.

Večer pátého července připlul Far West do Bismarcku. Urazil zhruba tři sta padesát mil za den. Během té hrozné plavby však zemřel pouze jeden voják.

Eda odnesli do školy, v níž byla zřízena provizorní nemocnice. Ještě tu noc byl operován. Protože ho uspali chloroformem, ještě celý následující den nevěděl o světě.

Celý týden zápasil se smrtí. Nakonec jeho síla znovu zvítězila. Když se pak na sebe podíval v zrcadle, zhrozil se. Měl propadlý, zarostlý obličej.

Zbytky pluku dorazily v následujících týdnech do Fort Abraham Lincoln. Kapitán McDougall nikdy nezapomněl, komu vděčí za svůj život. Navštívil ho a vymohl pro něj žádost o povýšení.

Poražené vojsko potřebuje hrdiny, na kterých se může znovu zvýšit sebevědomí. Proto byl Ed ještě v nemocnici mimořádně povýšen na seržanta, obdržel medaili cti a jeho fotografie se objevila ve všech novinách Ameriky.

Raněn byl pětadvacátého června, nemocnici mohl opustit až na konci září. Musel však chodit o holi, protože měl rozdrcený pravý kyčelní kloub. Pravá noha mu vlastně přestala sloužit. Ani ne ve třiceti letech z něho byl mrzák.

Přívozem se dostal na druhou stranu řeky, do pevnosti. Starých kamarádů, se kterými v květnu vyráželi, tam moc neviděl. Většina z nich ležela v hrobech mezi Little Bighornem a Rosebud River.

Ze všech posádek Západu byly do Fort Abraham Lincoln posílány čerstvé oddíly, aby posílily zdecimovaný pluk. Major Reno, který po Custerově smrti převzal velení, byl sesazen a postaven před válečný soud, kde byl obviněn z neposkytnutí pomoci. Jeden cizí důstojník s nárameníky podplukovníka nyní seděl v hlavním štábu sedmého pluku a velel pevnosti.

Ed kulhal pevností. Modrá uniforma na něm visela, jak byl vychrtlý. Rýsovala se před ním neveselá budoucnost. Jestli odejde z armády, tak mu sice budou vyplácet důchod, ale ten bude tak malý, že z něj bude sotva moct žít. Důvodem bylo to, že si ze svého pětiletého závazku odsloužil jen rok.

U brány se zastavil a díval se, jak jedna rota vyjíždí na průzkum. Siouxové se ocitli na vrcholu své moci a možná si pohrávali s myšlenkou zaútočit až k Missouri.

Na execírplace cvičili vojáci. Pevností se ozývaly povely seržantů. Trubka oznámila polední službu ve stájích. V kopcích třeskly výstřely. Jeden oddíl zde prováděl ostré střelby. Strážný u brány pozdravil projíždějícího důstojníka.

Ed pohlédl na vlajku Spojených států, která vlála ve slabém větru na stožáru. Naslouchal důvěrnému zvuku trubky. Pluk se stal jeho domovem. Cosi mu bude chybět, když ho opustí.

Vstoupil do budovy štábu a ohlásil se prvnímu seržantovi, odpovědnému za vnitřní chod pevnosti. Muž ukázal palcem na dveře.

„Jenom dál, už na vás čeká.“

Ed zaklepal, vešel, zasalutoval a vypjal hruď, jak jen to s jeho chromou nohou šlo.

„Seržant Buckett hlásí návrat z nemocnice, pane!“

Důstojník stál u okna obrácen k němu zády. Ta záda mu byla povědomá.

„Buckett, ano,“ pronesl.

Ten hlas!

Ed tam stál s kavaleristickou čepicí se znakem zkřížených šavlí v levé ruce a s holí, o niž se opíral, v ruce pravé.

Důstojník se otočil.

„Major Grant!?“ vyhrkl Ed.

Grant se pousmál. „Major? To se tak špatně vyznáte v hodnostních označeních, seržante?“

Ed pohlédl na nárameníky.

„Odpusťte, pane,“ prohodil odtažitý tónem.

Grant přikývl. „To nic. Povýšili mě na podplukovníka, než jsem převzal tuto funkci. Nebylo to mým přáním ani mou vůlí, to mi věřte, Buckette. Ale jsem voják a musím uposlechnout rozkazy nadřízených.“

Ukázal na židli.

„Posaďte se. Zasloužilý voják, který se ubránil nepříteli, nemusí stát.“

„Děkuji pane,“ podotkl Ed.

Posadil se, musel ale natáhnout zmrzačnou pravou nohu. Grant si toho všiml.

„Je to zlé?“

Ed přikývl. „Hodně zlé, pane.“

„Musíte to snášet jako muž,“ řekl Grant.

Ed pozvedl obočí.

„Propustí mě. Jsem mrzák. Nemám, kam bych šel.“

„Už jsem vám přece jednou řekl, že armáda se umí o své lidi postarat,“ opáčil Grant. „Nevyhání ty, kteří jí se ctí sloužili a obětovali pro ni zdraví.“

„Na koně vylezu jen s největší námahou,“ reagoval trpce Ed. „A ze sedla mě shodí každý indiánský kluk. Co bych byl platný?“

Grant přimhouřil oči.

„Nedíváte se na to správně, seržante. V každé jednotce je spousta úřednické práce. To by vám přece nevadilo, nebo se mýlím?“

Ed zrudl.

„Papírování?! To nemyslíte vážně!“

Odmlčel se a kousl se do rtů.

„Promiňte, pane.“

Grant se zasmál. „Hm, každý má problémy, když musí vyměnit sedlo za kancelářský stůl. Ale nemusí to být zrovna papírování, je tu spousta jiných míst. Pohovořte si o tom s prvním seržantem a vyberte si pak, co se vám bude líbit.“

Ed vstal. „Děkuji, pane.“

„Nemusíte mi děkovat,“ mávl rukou Grant. „Armáda je vám zavázána. Cosi jste pro ni udělal.“

Ed zasalutoval a otočil se na podpatku, jak to jen jeho zchromlá noha dovolovala. U dveří se zastavil.

„A kde je ona?“

Grant okamžitě věděl, koho myslí.

„V pevnosti, kde jinde? Nikdy jsem se nestěhoval bez Lorraine.“

„Pak by asi bylo lepší, kdybych panu podplukovníkovi podal žádost o přeložení,“ prohodil Ed.

Grant si povzdechl a prohrábl si prošedivělý knír.

„Snad je to řízení osudu, že jsem byl přeložený právě do Fort Abraham Lincoln. Lorraine na vás nikdy nezapomněla.“ Mrkl a úředním tónem dodal: „Vaše žádost o přeložení se zamítá, seržante.“

+ + + + +

„Můžeš zabrat byt po seržantu Sturgissovi,“ podotkl Mallony, nový první seržant pluku. Sturgiss padl s Custerem na Little Bighornu.

Když se Ed procházel po kraji execírplacu, uviděl, jak branou do pevnosti vjíždí lehký dvoukolák. Na kozlíku seděl mladý poručík, měl v rukou opratě, a vedle něj – Edovi se náhle rozbušilo srdce.

Vůz přijížděl blíž. Ed zasalutoval hodnostně výš postavenému důstojníkovi a pak uslyšel ženský hlas: „Ede! Ede!“

Dvoukolák zastavil. Ed tam strnule stál, jen se mu poněkud chvěla kolena.

Poručík řekl: „To je Ed Buckett, hrdina sedmé švadrony. Znáte ho, slečno Grantová?“

„To víte, že ho znám!“ odpověděla Lorraine. Natáhla k Edovi ruku. „Pomůžeš mi dolů, Ede?“

Buckett ji chytil za ruku. Byla teplá a pevná, jako tenkrát.

Lorraine sesedla a prohodila k důstojníkovi: „Prosím, odvezte ten vůz, pane Orde. Omluvte mě, prosím.“

Dvoukolák odjel a Ed zamumlal: „To tvůj otec neuvidí rád, Lory.“

„K čertu s ním!“ Občas používala výrazy starých vojáků, mezi nimiž vyrostla.

Chytila Eda za ruku.

„Proč jsi tehdy tak rychle zmizel? Bez rozloučení, bez jediného slova?“

Ed pohlédl kamsi za ni. Byl krásný, teplý zářijový den. Sluneční paprsky se odrážely od jejích světlých vlasů.

„Ty vážně nevíš proč? Opravdu nevíš, proč jsem odjel?“

Přikývla. „Ale ano, vím. Táta mi to všechno řekl. Jenže já jsem si myslela, že pro tebe znamenám tolik, že se nenecháš jen tak odsunout.“

Vyvedla ho branou ven. Jeden povoz rachotil k přívozu. Z tee-pee spřátelených indiánů, kteří tábořili před valy pevnosti, se zvedal dým.

Lorraine se posadila na kámen. Pohlédla na medaili na Edově kabátu.

„Jsi teď velká hvězda, Ede. Píšou o tobě všechny noviny.“

„Ale prosím tě!“ odtušil. „Kapitán McDougall měl problémy, když mi chtěl pomoct. To jsem ho tam měl nechat?“

„Nebuď zas tak skromný,“ namítla a položila hlavu na jeho rameno. „Ještě pořád jsi mi neřekl, proč ses nechal tátou tak snadno přemluvit.“

„Ty a já, Lory,“ zamumlal, „nejsme ze stejného prostředí. Tvůj otec mi to vysvětlil, a proto jsem odešel. Myslím totiž, že má pravdu.“

„Nesmysl!“

Klekla si před něho a objala ho. „Co záleží na původu, když tě miluju?“

„Ale byla jsi zasnoubená,“ namítl Ed. „S důstojníkem. Mohl jsem tušit…“

Odsunul její ruce.

„Ne, Lory, myslím, že se k sobě nehodíme.“

„Ty hlupáčku,“ zašeptala. „Ty můj milovaný hlupáčku.“

Ed se kradmo rozhlédl. On a dcera velitele! Taková trapná situace.

„Myslím, že by bylo lepší, kdybys šla, Lory.“

„Jenom když mi řekneš, že mě nenávidíš.“

„Nenávidím tě!“ vyhrkl. „Nenávidím tě z celého srdce!“

„To bylo to nejkrásnější vyznání lásky, které jsem kdy slyšela!“ prohodila, otočila se a s úsměvem utíkala do pevnosti.

Ed tam zůstal stát. Pořád musel mít nějaké problémy. Sotva co na ni zapomněl, poslal mu ji osud znovu do cesty.

Pozoroval, jak přívoz pluje přes Missouri. Její vody byly hnědé a blátivé. Za přívozem zůstaly na její hladině víry.

O čtvrt hodiny později byl znovu u Mallonyho.

„Já se na papírování nehodím,“ řekl prvnímu seržantovi. „Potřebuju být v pohybu. Sedět v kanceláři by mě zabilo.“

Mallony zalistoval ve svých papírech. „Co kdybys převzal kurýrní službu mezi Bismarckem a Fargem?“ zeptal se.

Ed chvíli přemýšlel, pak přikývl. „Souhlasím.“

Odpoledne se usídlil v bytě po seržantu Sturgissovi a následujícího rána se dal do práce.

+ + + + +

Koleje Northwest Pacific Railroad vedly až do Bismarcku. V zimě však vlaky jezdily jen do Farga, protože závějemi se stala trať do Bismarcku nesjízdnou. Tehdy bylo Edovým úkolem jezdit s poštou do Fort Lincoln. Na saních. A jednou za měsíc vozil žold.

Na podzim mohl ještě jezdit vlakem. Dvakrát za měsíc byl vždycky týden pryč. Počkal ve Fargu na zásilku pošty z východu, aby s ní pak mohl jet do Fort Abraham Lincoln. Jinak většinou ležel ve svém bytě. Pěkně zlenivěl, ale mělo to svůj účel v tom, že se aspoň nemusel potkávat s Lorraine. V nevelké pevnosti to však ani tak nebylo lehké.

Když si vzal nějakého starého kavaleristického koně, který byl těsně před vyřazením a byl tak klidný, že nikoho neshodil, a vyjel si s ním do kopců, vždy se odněkud objevila Lorraine. Když jel do Bismarcku, potkal ji v nějakém obchodě nebo na ulici. Pořád o ni zakopával.

Té zimy byly zrušeny všechny posádkové bály a zábavy, které zpestřovaly jinak tak monotónní život pevnosti. Příliš mnoho příslušníků pluku leželo mezi Rosebud a Bighorn River. Ještě stále vlála hvězdnatá vlajka na půl žerdi a standarta pluku byla orámována smuteční černou.

Koncem října napadl první sníh. V listopadu ho už bylo tolik, že musela být zastavena vlaková doprava mezi Fargem a Bismarckem. Krajinu ovládly blizardy. Když se vyzuřily, mohl Ed zapřáhnout do saní dva silné mezky a podél zavátých kolejí a namrzlých telegrafních sloupů vyjet do Farga.

Cesta tam a zpátky trvala jeden týden. Během ní přespával v železničářských boudách a zpustlých farmách. Další týden musel čekat ve Fargu, protože vlaky z východu měly kvůli sněhovým bouřím zpoždění. Po čtrnácti dnech byl zpět v pevnosti.

Toho večera si potřeboval vyrazit do společnosti. Oblékl si vycházkovou uniformu, přes ni přehodil ovčí kožich. V Bismarcku bylo několik saloonů, kde popíjeli prostí vojáci a poddůstojníci, důstojníci se bavili v lepších podnicích. Když kráčel po zasněžené ulici, znovu si uvědomil tu propast, která ho oddělovala od Lorraine.

Napil se, aby se zahřál, pojedl v jedné čínské restauraci a pak zapadl do herny, aby zaplašil pocit osamocenosti. A protože si svého okolí příliš nevšímal, nepostřehl ani, že jeden z mužů se hned po jeho příchodu zvedl a opustil saloon.

Ten chlapík se přes Hlavní ulici dostal k hotelu Missouri. Byl malý a měl na sobě ovčí kožich a čepici. Vstoupil do hotelu a vešel do pokoje v prvním patře, kde dva muži hráli karty.

„Viděl jsem ho,“ prohodil a promnul si zmrzlé ruce.

Hráči pustili karty na stůl.

„Kde?“ zeptal se vyšší z nich.

„V saloonu Glamour. Sedí tam u partie pokeru.“

„Jsi si jistý, že to je on?“

„Hodně jistý.“

„Hodně jistý ještě není úplně jistý,“ podotkl druhý muž.

Vytáhl z tašky noviny, tři měsíce staré vydání St.Louis Courier, a položil je na stůl. Na titulní straně se skvěla fotografie muže. Pod ní stálo:

Seržant Edward Buckett,

hrdina od Little Bighornu,

byl vyznamenán medailí cti.

„No?“ zeptal se vysoký muž.

„To je on, bezpochyby,“ odvětil muž v ovčím kožichu.

Ti tři si vyměnili pohledy. Jejich hon na Bucketta přes půl kontinentu právě skončil.

„Přiveďte ho sem!“ zvolal útlý, černovlasý muž.

„Jak, patrone?“ zeptal se třetí z nich, od pohledu Mexičan.

„To je vaše věc. Chci ho tu mít, ještě dneska v noci.“

„Tak pojď,“ řekl muž v kožichu Mexičanovi.

Oba opustili pokoj.

Černovlasý muž přistoupil k lampě a stáhl její knot, takže jen spoře osvěcovala jeho skromně zařízený pokoj. Poté si lehl na postel a čekal.

Představoval si, jaké to bude, až před ním bude Buckett stát. Celý rok musel čekat na tento okamžik a teď se konečně dočkal.

Hodina pomsty udeřila.

+ + + + +

Ed hrál bez jakéhokoli zájmu, a přesto vyhrával. Okolo půlnoci shrábl svou výhru, strčil ji do kapsy kabátu a odešel ze saloonu.

Oteplilo se, ale chodník byl přesto namrzlý. Musel se opírat o hůl, aby neupadl.

Tu a tam se ještě svítilo. Dorazil k rohu jedné postranní uličky a uslyšel za sebou šramot. Než se stačil otočit – bylo už pozdě.

Cosi tvrdého mu vrazilo do žeber.

„To je revolver,“ sykl kdosi. „Nezkoušej žádné blbosti, nebo jsi mrtvý.“

Ed přikývl. Polil ho studený pot.

Revolver v zádech ho nasměroval vpřed. Šel po ulici, aby pak zabočil k hotelu Missouri.

Ed počítal s tím, že tam bude recepční, ale ten jako naschvál někam zmizel. Revolver ho nutil jít do schodů.

Otevřely se jedny dveře a známý hlas řekl: „Jenom dál, Buckette!“

Ed strnul. Dostali ho! Našli jeho stopu.

Strčili ho dovnitř. Slyšel, jak se za ním zavřely dveře. Dva muži za ním a jeden před, hm, to moc šancí neměl.

„Jak se cítíš, národní hrdino?“ výsměšně se zeptal Slade.

Ed se ohlédl. Ten muž, který na něho ještě stále mířil revolverem, byl Shorty Sam. A ten druhý, který zrovna přistoupil ke kamnům a ohříval si nad nimi ruce, byl Alphonso, hrdlořez, který zabil Mikea sekerou.

„Dobrý večer,“ řekl Ed.

Slade se zasmál. „Ty máš ale nervy, to se musí nechat. Chceš vědět, jak jsme narazili na tvou stopu?“

„Dokážu si to představit,“ odvětil Ed.

Slade ukázal na noviny, které ležely u lampy.

„Edward Buckett, seržant sedmé kavalerie, hrdina od Little Bighornu!“ chechtal se.

„To víte, ti pisálkové,“ podotkl Ed.

„Nebýt jich, tak tě nikdy nenajdeme,“ smál se Slade.

Náhle přistoupil k Edovi a dal mu dvě facky.

„Mohl bych tě odstřelit jak prašivého psa! Nejradši bych tě odkrouhl na místě!“

„A proč to teda neuděláš?“ otázal se Buckett. „Co ti v tom brání?“

Alphonso si pohrával s nožem.

„Dej mi ho, patrone,“ žadonil. „Nech mi ho na čtvrt hodiny a bude si přát, aby se nikdy nenarodil.“

„No, co si myslíš o jeho návrhu?“ usmíval se Slade.

Ed pokrčil rameny. Bylo chybou cítit se bezpečně, když Slade žil. Teď za tu chybu bude muset zaplatit.

„Řekl bych, že bych proti tomu mohl těžko něco dělat,“ odvětil.

„To máš pravdu,“ přikývl Slade. „Ale možná si to rozmyslím. Možná tě z toho nechám vyváznout, Buckette. Pod jednou podmínkou.“

„Poslouchám,“ řekl Ed.

„Chceme peníze na žold. Víme, že je ještě před Vánocemi přivezeš z Farga.“

„Ne! „odmítl to Ed.

Alphonso vyskočil a zašermoval mu nožem před očima.

„Dej mi ho, patrone!“ zubil se jak rarášek. „Nejdřív mu odříznu Špičku nosu, pak uši a potom…“

„Přestaň!“ zvolal Slade. „Nemůžeš si dovolovat na národního hrdinu, Alphonso.“

„V půli prosince se vrátíš z Farga, jak jsme si zjistili,“ dodal Slade. „A budeš mít nejenom žold pro pět set vojáků a důstojníků pevnosti, ale i obvyklý vánoční příplatek. Dohromady to hodí takových třicet – čtyřicet tisíc dolarů a to už stojí za tu trochu rizika.“

„Můžete mě zabít, ale nepřinutíte mě k tomu, abych nesplnil svou povinnost.“

Slade k němu přiskočil a zasadil mu celkem pět ran do obličeje.

„Stačí ti to? My už tě zlomíme, amigo!“

Ed sevřel rty. Jestli se z toho dostane živý, tak ty rány ještě Sladeovi vrátí. Člověk toho snese hodně, ale všechno má své hranice.

„Tak poslouchej,“ řekl Slade svým zmijím tónem, „už tu nějakou dobu jsme a víme, že slečna Grantová si ráda vyjíždí z města. Shorty Sam je prvotřídní střelec s puškou. Jak by se ti líbilo, kdyby si na ni počíhal a provrtal ji olovem? Co? Co na to říkáš?“

Ed zbledl. „Ne!“ vykřikl.

Slade se ďábelsky zasmál. „Znamená pro tebe ještě hodně, že? Chtěl jsem to jenom vědět.“

Obešel si Eda a dodal: „Jo, Buckette, nebo bychom to mohli udělat ještě jednodušeji. Občas používá přívoz, aby přeplula přes řeku. Mohli bychom přeřezat lano, aby ji proud odnesl. Dole pod městem jsou peřeje. Dokážeš si představit, jak bude tvoje děvče prosit o pomoc, než se utopí v ledové vodě?“

„Přestaň s tím!“ vykřikl Ed.

„Proč?“ Bylo vidět, že Slade baví. „Co se ti nelíbí na našem plánu?“

Ed k němu chtěl přiskočit, ale jeho zchromlá noha mu v tom zabránila. Alphonso mu odkopl hůl. De ztratil rovnováhu a spadl na podlahu. Slade se rozesmál.

„Tak tady leží velký hrdina od Little Bighornu! Vidíte, jak se mi plazí u nohou?“

Ed vstal. Díval se na ty desperáty a viděl v jejich očích chladnou rozhodnost. Musel udělat, co chtějí, jinak on nebo Lorraine zemřou.

„Tak dobrá, vyhráli jste.“

Slade si spokojeně prohlížel prsty. „To je dobře, starý kamaráde.“

Ed to chtěl mít rychle za sebou. Musel co nejrychleji pryč, jinak by se tam zalkl.

„A jak by to podle vás mělo proběhnout?“

Slade mu nastínil svůj plán.

„Je to úplně jednoduché. Tři míle od města leží u cesty opuštěná chata. Tam tě budeme čekat. Dáš nám ty prachy a pak se rozloučíme.“

Ed mu nevěřil ani slovo. Hned jak budou mít ty peníze, tak ho Slade zabije. V první řadě však musel myslet na Lorraine.

„A ani nepomysli na to, že bys na nás ukul nějakou čertovinu!“ varoval ho Slade. „Jestli se o něco pokusíš, tak nejdřív odbachneme tebe a pak tu malou.“

Slade mu věnoval ještě jeden hadí pohled. „Ode dneška tě, Buckette, nespustíme z očí, rozumíš?“

„A tu muchachu také ne,“ zachechtal se Alphonso. „Krásná žena, Madre de Dios! Škoda jí, kdyby mi musela přijít pod nůž.“

Edovi se udělalo zle.

„Takže v té chatě před městem,“ řekl a obrátil se ke dveřím.

Slade luskl prsty. „Odveďte ho dolů, compadres. A dávejte pozor, ať se našemu příteli Buckettovi nepřihodí něco špatného. Má nějaké – nějaké nejisté nohy, ten náš přítel.“

Alphonso dloubl Eda rukojetí nože do zad.

„Vypadni, adelante!“

Ed se zastavil. Už toho na něho bylo moc.

„Ještě jednou se mě dotkneš, ty pse, a přerazím o tebe hůl!“

„He!“ zvolal hrdlořez. Pak přimhouřil oči.

„Alphonso!“ varoval ho Slade. „Nech toho. Mysli na ty peníze, které nám seňor Buckett přiveze.“

„Stáhnu ho z kůže a udělám si z ní peněženky, abych je měl kam dát.“

Slade s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ještě ne, Alphonso. Seňor Buckett je náš přítel a je pro nás velmi, velmi cenný. Chci, abys to měl pořád na paměti.“

Pak dal Mexičanovi očima znamení. Alphonso rozuměl. S úsměvem schoval nůž, smekl klobouk a posměšně se před Edem sklonil.

„Odpusťte mi seňore. Odpusťte chudému, nevědomému Alphonsovi jeho slova.“

Ed beze slova otevřel dveře. Shorty Sam ho doprovodil na ulici.

„Mysli na to, Buckette: Jenom žádné triky!“ loučil se s ním. Potom zmizel v hotelu.

Ed kulhal ulicí k Missouri.

Společnost mu dělalo několik opilých vojáků. Vítr zesílil a ochladilo se.

Buckett to však nevnímal. Zaobíral se tím, co se právě odehrálo v hotelu.

Jak by jenom mohl Sladea a jeho kumpány přelstít?

Věděl, že Sladeovi nejde jen o peníze. Chce se pomstít.

„Budu ho muset zabít,“ řekl si sám pro sebe polohlasem Ed. „Muší jednou provždy zmizet, ať Lorraine může žít v klidu.“

+ + + + +

Začátkem prosince vyrazil na svou poslední cestu do Farga v tom roce.

Měl dost času na to, aby si rozmyslel, co udělá. Ve Fargu měl pár dnů, než přijel vlak s penězi a kurýrní poštou z východu. Navštívil zástupce společnosti Wells and Fargo, se kterým se znal. Právě přepravní společnost Wells and Fargo byla totiž zodpovědná za transport peněz do Farga. Pak zásilky přebírala armáda.

„Franku,“ řekl, „potřeboval bych druhou takovou expresní bednu, v jaké vozím peníze. Musí být plná nastříhaného papíru, aby měla stejnou váhu. Kromě toho v ní musí být pekelný stroj, který by explodoval, jakmile někdo otevře víko. Dalo by se to udělat?“

Zástupce Wells and Fargo pozvedl obočí.

„Počítáš s přepadením?“

Ed pokrčil rameny.

„Ta studená zima vyhnala do Bismarcku spoustu darebáků. Vsaď se, že všichni vědí, co to vozím. Chci být opatrný.“

Zástupce souhlasně přikývl. „Zítra večer ji máš mít. Kdo ji zaplatí?“

„Účet pošli armádě,“ zazubil se Ed a odešel.

Sedmnáctého prosince opustil Fargo a vydal se na cestu do Bismarcku. Na sáních vezl dvě typické zelené expresní bedny společnosti Wells and Fargo: jednu schovanou v slámě, v ní byly peníze. Druhou, s trhavinou, měl pod sedátkem.

Než vyjel, napadla ho jedna věc. Byl ozbrojen armádní karabinou a služebním revolverem, což Slade a jeho kumpáni věděli. Ze všeho nejdřív se ho budou snažit odzbrojit.

Zašel proto do obchodu se zbraněmi a koupil jeden krátkohlavňový šestiraňák Storekeeper ráže 45 a náboje. Za městem si s ním zastřílel, aby si na něj zvykl. Večer, když tábořil v jedné železničářské chatě, ho pečlivě naolejoval a nabil. Než ráno vyrazil, strčil si ho do holínky.

Počasí bylo typické pro toto roční období. Chinook, teplý vítr z Kanady, přinesl oblevu. Sáně jely změklým sněhem jen velmi ztěžka, skluznice se bořily a sníh se na ně lepil.

Dvacátého prosince po obědě dorazil k onomu opuštěnému srubu. Znal ho dobře a stejně jako lidi, kteří ho obývali. Odešli teprve před začátkem zimy.

Do Bismarcku to odsud byly tři míle. Bylo vidět kouř z komínů. Chvíli si dokonce pohrával s myšlenkou prásknout bičem a jet dál. Pak ji však zavrhl. Slade byl schopný své výhrůžky provést. Jestli nezastaví, tak bude příštího rána Jenny mrtvá.

Takže zastavil a pozoroval srub, který stál kousek od cesty. Z komína se nekouřilo, ale Ed viděl stopy ve sněhu. Jsou tady. Čekají na mě, pomyslel si.

Zamířil tedy i se sáněmi ke srubu. Přitom zahlédl Shortyho Sama, jenž v těžkém kožichu vypadal ještě menší, než ve skutečnosti byl. Bandita na něho kývl, Ed přijel před srub a zastavil.

Otevřely se dveře. Slade, oblečený také v kožichu, stál na prahu.

„No?“

Ed sesedl a ukázal na sáně. „Pod sedátkem. Tahejte se s tím sami.“

Vešel dovnitř, stáhl si rukavice a rozhlédl se. Shorty Sam přinesl zelenou bedničku Wells and Fargo a položil ji na stůl. Chtivě na ni hleděl.

Ed si rozepnul kožich.

Slade prohodil: „Odzbroj našeho přítele, Alphonso.“

Ed poznamenal: „To jste vždy tak opatrní?“

„Vždy,“ usmál se Slade.

Ed přišel ke dveřím a opřel se o jejich rám. Tady bude tlaková vlna nejslabší. Alphonso mu vytáhl z opasku služební revolver, natáhl kohoutek a namířil jím Edovi na břicho. Shorty Sam třásl visacím zámkem, jímž byla bedna zamčena.

„Klíče, Buckette!“ zvolal Slade.

Ed předstíral, že váhá.

„A dodržíte slovo, když vám je dám? Necháte mě a tu dívku na pokoji?“

„Samozřejmě!“ potměšile se zasmál Slade. „Dej sem ty klíče!“

Ed si sáhl do kapsy polní blůzy a hodil je Sladeovi. Ten je dal Shorty Samovi.

„Otevři to, Shorty!“

Ed sledoval, jak bandita strká klíč do zámku, otáčí s ním a odsouvá pak z víka zámek. Přikrčil se a sáhl si na nohu.

„Zatracené počasí! Cítím to ve svých polámaných kostech.“

„To máš z toho, že jsi chtěl být hrdinou,“ usmíval se Slade.

Shorty Sam sáhl na víko bedny a zaváhal. Že by ho varoval instinkt? Ed cítil, jak ho polévá studený pot.

„Otevři to, Shorty!“ vykřikl chtivý Slade.

Alphonso upřeně hleděl na bednu. Ed zůstal přikrčen. Sáhl si do holínky a uchopil pažbu svého storekeeperu.

Shorty Sam zvedl víko… a v tom okamžiku nastal výbuch. Zablesklo se, bedna se rozletěla na tisíc kousků a ozvala se ohlušující rána.

Ed se přikrčil ještě víc a unikl tak tlakové vlně. Shorty Sam náhle ztratil tvář, a to doslova a do písmene. Zkrvavenými pahýly rukou mával kolem sebe a pak padl na ječícího Sladea.

Alphonso však výbuch přestál poměrně ve zdraví a stačil ještě vypálit na Eda. Minul ho ale a Ed ho za to odměnil olověnou upomínkou. Dostal hrdlořeza hned první ranou.

Otočil se tak rychle, jak to jen s jeho zchromlou nohou šlo, a vystřelil. Kulka se ovšem pouze zavrtala do mrtvého Shortyho Sama a neprošla jím. Slade zavyl jak napadený vlk a odhodil ze sebe znetvořenou mrtvolu. Sáhl po koltu, jenže mu překážel těžký kožich. Tasil právě, když Ed natáhl kohoutek potřetí.

Třeskl výstřel. Slade se pokusil schovat pod stůl. Ed vypálil a viděl, že bandita sebou trhl. Poté vystřelil Slade a Ed pocítil omračující úder.

V pádu vystřelil své poslední dva náboje a doufal, že zasáhl.

Slade stačil také ještě jednou vypálit, zasténal a padl na záda. Ve srubu se rozhostilo ticho.

Dlouho trvalo, než si Ed uvědomil, že to není žádná finta. Hleděl na nehybnou postavu a stále tomu nechtěl uvěřit.

Vyplazil se ven – zanechával za sebou krvavou stopu – a vylezl do sání. Vykřikl na muly a ty se daly do pohybu. Ed zavřel oči. Byl k smrti unavený.

A tak, v bezvědomí, přijel těsně před setměním do Bismarcku.

+ + + + +

„Veselé Vánoce, Ede,“ řekla Lorraine, když přistoupila k jeho posteli.

Ed se pokusil o úsměv. Moc se mu to ale nedařilo.

„Asi je to tvůj osud, pořád mě uzdravovat,“ prohodil.

Naklonila se nad něj a políbila ho. „Tobě se to snad nelíbí?“

„Och – well – no, to se mi líbí.“

Ed byl rudý až po uši.

Před čtyřmi dny mu doktor Porter vytáhl kulku z hrudi a teď už se cítil mnohem lépe. Tlustý kožich, vlněný pulovr, košile a blůza zabránily tomu, aby se kulka dostala hlouběji.

„Ede, mám pro tebe krásný vánoční dárek,“ zašeptala mu Lorraine do ucha.

„Opravdu? Tak sem s ním. Nemocný člověk se nemá moc napínat!“

Objala ho. „Táta podal žádost o tvé povýšení na důstojníka.“

Ed se usmál. „Já a důstojník? Vždyť jsem nestudoval na žádné univerzitě, ani jsem nebyl na West Pointu. To nevyjde, Lory.“

„Ta žádost,“ namítla Lorraine, „je podepsaná jedním důstojníkem sedmého pluku. Nebyl bys první z mužstva, koho by takto povýšili. Táta říkal, že ve Washingtonu prostě nemohou jen tak přejít někoho, kdo se zachoval tak udatně a duchapřítomně, jako ty.“

„Už s těmi lichotkami přestaň,“ zamumlal Ed.

„Hlupáčku!“ Políbila ho. „Ty můj milovaný hlupáčku!“

Ed tiše ležel na posteli. Zranění ho už tolik nebolelo. Slade byl mrtvý a Lorraine seděla u něj. Co víc si ještě mohl přát?