John Kirby

Colorado western 030. Syn Kinga Fishera

Do ticha noci se ozval výstřel. Po něm ještě jeden a nato přímo salva. Na jih odsud ležel u ohně muž a spal. Ten hluk ho probudil. Odhrnul ze sebe přikrývku a vyskočil na nohy. V rukou držel winchestrovku. Kdesi v dáli zrudl obzor. Hořelo tam. Střílelo se už jen sporadicky. Ten muž nemohl nic dělat, byl příliš daleko. Navíc se ani nechtěl plést do cizích záležitostí. Proto také nikomu neříkal své pravé jméno. Nikdo nemusel vědět, že je synem slavného pistolníka Kinga Fishera.

Muž stál v křoví vedle svého koně a pozoroval požár. K nebi pomalu stoupal kouř.

Vraník tiše zafrkal a nastražil uši. Od jeho bystrých očí se odrážely plameny.

Po chvíli začal požár uhasínat. Zazněl ještě jeden výstřel a to byla tečka za touto událostí.

Osamělý muž si povzdechl.

„Well, vypadá to tak, jako bychom měli zaděláno na problémy. A to jsem si už myslel, že konečně začnu nový život. Tak co, obrátíme se, nebo pojedeme dál, Triggere?,, Vraník opět zafrkal. Muž jej popleskal po krku.

„O.K., vím, co mi chceš říct. My dva se přece několika pobudů bát nebudeme, že?“

Někde na severu měla být volná půda - a právě tu hledal. Stále ale myslel na noční přestřelku. Svého úmyslu se nemínil vzdát.

Přesto zůstal opatrný a nerozdělal oheň, ačkoli v noci panoval chlad. Za ranního šera spatřil skupinu jezdců klusajících po hřebeni. V mlze vypadali jako duchové.

O něco později, už když vyšlo slunce, přijel na onen hřeben a prostudoval stopy.

Jeden z těch koní musel mít poraněné kopyto, poněvadž jej neměl pobité obyčejnou podkovou, nýbrž jakousi destičkou, která svou plochou chránila citlivou vnitřní část kopyta. Tím se stopy onoho muže velmi lišily od ostatních.

Muž svraštil čelo. Přemýšlel. V tomto kraji, kde byl koní dostatek, by si jezdec ponechal takového koně pouze tehdy, kdyby jeho přednosti vyvážily onen nedostatek. Možná se jednalo o dostihového koně. Takové měli v oblibě psanci, protože na nich mohli rychle ujet.

Po chvíli pokrčil rameny. Na obzoru se rýsovaly přestřelky a to mu nebylo po chuti.

Byl zde cizincem a místní záležitosti ho nezajímaly.

Chtěl na sever, po ničem jiném netoužil.

Měkce se ostruhami dotkl vraníkových boků.

„Pojď, Triggere.“

Potom se vydal k Bottle Necku.

+ + + + +

Bottle Neck ležel uprostřed prérie. Táhla se do tří stran a na severovýchodě byla ohraničena modravými hřebeny hor.

Odpoledne projížděl po prašné ulici jezdec. Když se ohlédl, stále viděl kouř vznášející se v dáli. Lidé z Bottle Necku ho museli spatřit také, ale nikdo se o to nestaral.

Když spatřil štít saloonu, zastavil. Horký den, který strávil v sedle, a ustavičně vanoucí vítr, ho dokonale vysušily. Teprve teď si uvědomil, že má žízeň.

Bottle Neck působil pochmurným dojmem - jako by tam nějaké zlé kouzlo zničilo radost ze života.

Cizinec chtěl vstoupit do saloonu. Položil ruku na létací dveře, když se rozletěly, vrazil do něho nějaký muž.

„Sakra! To nemůžeš dávat pozor?“ zabručel.

Cizinec ustoupil stranou. „Je mi líto, ale řekl bych, že vy jste ten, kdo nedával pozor,“ opáčil chladně.

Stál před ním muž zhruba stejně vysoký jako on a také stejně drsně vypadal. Zdálo se, že si nenechá ujít příležitost k pěstnímu řešení sporů.

„Co?“ vyštěkl.

Cizinec pokrčil rameny. „Dobrá, dobrá, omlouvám se. Ale rád bych se dostal dovnitř. Mám žízeň.“

Ze saloonu vyšel další muž. Byl mnohem menší než ten první a vypadal jak Mexičan. Byl to míšenec, poloviční indián a poloviční běloch. Takoví měli tu nejhorší pověst.

„Slyšels, Chico?“ zavrčel ten vyšší muž. „Má žízeň, náš přítel.“

Chico naklonil hlavu a zašklebil se na cizince.

„Žízeň, seňore? Slate má pravdu. Brzy už žízeň mít nebudete.“

Slate byl ten vyšší z nich. Cizinec svraštil čelo.

„Poslouchej,“ řekl chladným hlasem. „Nemám chuť tady s tebou ztrácet čas. Co ode mě chcete? Hm, ven s tím.“

„Řekni mu to, Slate,“ zachechtal se Chico.

Slate položil ruku na pažbu revolveru. Jeho šaty smrděly potem, prachem a - kouřem ze spáleného dřeva.

„Cizinče, my jsme vás viděli přijíždět,“ zavrčel. „A poznali jsme i toho koně. Je to pěkná drzost přijet do města na jednom z nejlepších koní pana Silvera.“

„Pana Silvera?“ zeptal se cizinec.

Slate přikývl.

„Přesně tak. Dodge Silvera. Patří mu ranč Šíp. A já se vsadím, že ten vraník se ještě před pár týdny proháněl na Šípu.“

„Tu sázku bys vyhrál, amigo,“ zubil se Chico.

„Ten vraník a já,“ reagoval cizinec, „k sobě patříme už dlouho. Nenajdete na něm cejch Šípu. Jen vyřazovací razítko armády!“

„I ty filuto!“ zasmál se Slate. „Aby ne, když ho pan Silver koupil právě od armády. Než ho stačil ocejchovat, tak mu ho ukradli.“

Zvedl ukazováček a namířil jej na cizince.

„A ukradl jsi ho ty, příteli. Za to tě Silver nechá pověsit.“

Cizinec si odsunul z čela klobouk a zasmál se.

„Chlapci, ten trik, jak někomu ukrást koně, je tak starý, že by na něj neskočila ani moje prababička. Měli byste si vymyslet něco lepšího.“

Slate se obrátil na svého druha. „Chico, ten ksindl se nám ještě vysmívá. „ Náhle se rozpřáhl a udeřil cizince do brady. Ten jeho rozmáchnutí viděl, ale nestačil už uhnout. Zdálo se mu, jako by vedle něj explodovala dynamit. Když se zase probral, zjistil, že leží v prachu cesty. Chico a Slate stáli široce rozkročeni nad ním.

„Se zloději koní se tu nemazlíme!“ zařval Slate.

V pravé ruce držel kolt a mířil jím na cizince.

„Dobře jsi to udělal, chválil ho Chico.

Slate poznamenal k muži na zemi: „Zůstaň, kde jsi, nebo ti ustřelím hlavu, rozumíš?“ Pak kývl na Chica. „Přiveď toho koně. Vsadím se, že Dodge bude mít radost, až ho znovu uvidí.“

„Poslouchejte,“ řekl cizinec, „já neznám žádného Dodge Silvera. A protože jsem tu nikdy nebyl, tak jsem mu ani Triggera nemohl ukrást, nechápete?“

„Chápeme jen to, že zasloužíš kulku do hlavy,“ zavrčel Slate. „Sem s tím vraníkem, compadre!“

Chico se rozběhl ke stáji, aby se potom vrátil i s černým koněm, jehož vedl na uzdě.

„Je to dobrý caballo. Prvotřídní, jen je teď trošku unavený. Chápu vás, seňore, že jste ho ukradl. Akorát jste neměl být tak drzý, že jste s ním jel sem. To bylo hloupé.“

„Drž zobák!“ zamumlal cizinec.

Věděl, jak ta hra měla proběhnout. Ti dva by odpřísáhli, že toho vraníka ukradl a tím bylo vše rozhodnuto.

„Jestli mi ho vezmete, tak vás jednoho dne oddělám!“ vykřikl.

Slate se potměšile usmál.

„Tomu nevěřím. Chico teď odvede tvého koně na ranč Šíp. Dodge Silver se beztrestně okrádat nenechá. Hned, jak toho koně bude mít zpět, přijede a pozve tě na večírek s lasem.“

Jako večírek s lasem se na Západě označovalo věšení. Cizinec cítil, že jeho šance klesají. Vzpomněl si na noční přestřelku a požár. Tušil, že tu nemůže najít nic dobrého. Možná bylo lepší, kdyby se Bottle Necku vyhnul obloukem.

Určitě by to bylo lepší.

Chico přistoupil k Triggerovi a sáhl na třmen. Vraník zakoulel očima a zavětřil. Jako by čekal na znamení.

A to přišlo.

Cizinec náhle zahvízdal a v ten moment kůň explodoval.

Postavil se na přední a zadníma vyhodil, a to tak, že kopl Chica do břicha. Mexičan zmizel, jako by si ho odneslo tornádo.

„Hej!“ vykřikl zděšený Slate.

Otočil se a tím pádem přestal mířit na cizince. Ten vyskočil a vrazil mu hlavou do břicha. Slate zasténal a padl na zem. Cizinec mu vykopl revolver z ruky.

Tu za sebou uslyšel nějaký hluk.

Otočil se.

Chico, v obličeji zelený, se k němu blížil s nožem v ruce. Lesk ocelové čepele cizince zalarmoval.

Tasil a vypálil od boku. Chico vykřikl a nůž mu vypadl z ruky, ze které mu rázem crčela krev.

„Příště,“ procedil cizinec mezi zuby, „ti budu mířit na hlavu!“

Náhle ulicí zazněl hluboký hlas: „Slate, nech ten kolt tam, kde je, nebo to do tebe napálím.“

V tichu byl slyšet Slateův rozrušený dech. Poté zabručel: „No dobře, Paine, dobře.“

Cizinec se pomalu otočil. Slate ještě dřepěl v prachu a natahoval ruku ke koltu, který ležel opodál. Sáhnout na něj se však neodvážil.

Z uličky mezi saloonem Oriental a vězením vyšel ramenatý muž. V rukou držel dvouhlavňovou brokovnici a na klopě jeho tmavého kabátu se třpytila hvězda městského maršála.

Prošel kolem cizince a chladně se pousmál.

„Myslím, že teď můžete váš kolt zase schovat.“ Pak Slatea dloubl hlavní brokovnice do břicha. „Zmiz, než z tebe udělám sekanou.

A vyřiď Dodgei Silverovi toto: To je naposled, co jsem v Bottle Necku jen tak přešel výtržnosti chlapů z Šípu. Jestli tu příště něco provedete, skončíte před soudem. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Ano, Paine,“ zakňučel Slate.

Skřípal zuby a střídavě rudl a bledl. Ale ačkoli jím cloumal vztek, pořád měl natolik rozvahy, že mu bylo jasné, že proti brokovnici nemá tu nejmenší šanci.

„Pojď, Chico,“ zamumlal a chtěl zvednout svůj kolt, jenže v tom okamžiku mu maršál šlápl na ruku.

„Ten tu zůstane. Zkonfiskoval jsem ho, rozumíš? Zabavuje se. Snad vás to trochu zchladí.“

Pak zamířil na Mexičana.

„Kdyby tě ten cizinec oddělal, Chico, tak by to bylo jen po zásluze. Jestli v tom budeš pokračovat, tak budeš brzy hrát poker s červy.“

Chico mávl svou poraněnou rukou. V jeho chřestýších očích se zajiskřilo.

„Vsadíte se, že natáhnete brka dřív než já, maršále Paine?“

„Zmiz!“ zavrčel Paine a natáhl kohoutek své brokovnice.

„Chico!“ zvolal Slate.

Dovrávoral ke svému koni, odvázal jej a vylezl do sedla. Chico ho následoval. Brzy na to oba bok po boku odklusali z města.

„Myslím, že se vrátí,“ řekl cizinec. „Ale přesto vám děkuju za vaši pomoc, maršále.“

Paine se otočil a jakoby náhodou namířil na cizince brokovnici. „Jak se ráčíte jmenovat, pane?“

Cizinec pokrčil rameny.

„Jména jsou jako kouř ve větru. Říkejte mi třeba Bill Smith, jestli se vám to bude líbit.“

Paine zavrtěl hlavou.

„Bill Smith? Ne!“

Potom se usmál a dodal: „Běžte teď přede mnou a myslete na to, že vám mířím na záda brokovnicí.“

„Maršále, já jsem nic neudělal,“ protestoval cizinec. „Střílel jsem jen v sebeobraně. Mohl jsem je zabít a porota by mě osvobodila.“

„Vím,“ přisvědčil Paine. „Však vás také nezatýkám. Chci jenom vědět, kdo jste. Jste mi totiž nějak povědomý. Možná vás najdu v zatykačích. Takže pojďme a žádné triky!“

„O.K., podvoluji se,“ zamumlal cizinec a vydal se k vězení.

+ + + + +

Pod baldachýnem domu seděl muž v houpacím křesle. Když přišel Paine s cizincem, vstal.

„Chceš se vsadit, že ten chlapík by to zvládl i bez tvé pomoci, Dave?“ zeptal se onen postarší muž.

„Klid, Joe,“ odvětil Paine.

Muž přikročil k cizinci. Byl skoro o hlavu menší, měl šedivé vlasy a kulhal.

„S tím ksindlem Chicem jste pěkně zatočil. Znal jsem ty nejlepší střelce Západu, Divokého Billa Hickoka, Kinga Fishera i bratry Youngery. Ti si to mohli rozdat s každým. Nebo se snad mýlím, když předpokládám, že jste toho smradlavého kojota chtěl trefit do ruky?“

„Dejme tomu, že to byla náhoda,“ s úsměvem odpověděl cizinec.

Paine otevřel dveře vězení, jež bylo zároveň jeho úřadovnou. „Pojďte dovnitř, Bille Smithi.“

Cizinec poslechl. Paine ho následoval a ukázal na židli u svého psacího stolu.

„Posaďte se, bude to chvilku trvat.“

Postavil brokovnici do stojanu na pušky, načež si sedl naproti cizinci a začal se přehrabovat v zatykačích.

„Nic! A přitom bych na to dal krk, že jsem váš obličej už někdy viděl. Nechcete mi prozradit své skutečné jméno?“

„Nemám k tomu důvod,“ opáčil cizinec.

Pohodlně se rozvalil na židli a usmál se. „Vlastně jste celkem lehkomyslný, maršále. Ani jste mi nevzal kolt. Kdybych ho vytáhl, tak byste teď byl mrtvý.“ Zvedl pravou ruku a z palce a ukazováčku vytvořil revolver, načež naznačil výstřel. „Peng - mrtvý.“

„To myslíte vážně?“ podivil se Paine. „Škoda, že mě tak podceňujete. Přitom vás má Starý Joe celou dobu na mušce.“

Cizinec svraštil čelo.

„Starý Joe? To je ten chlápek přede dveřmi? Ten že by mi měl být nebezpečný?“

„Podívejte se do okna,“ odvětil Paine.

Cizinec pomalu obrátil hlavu k oknu a spatřil v něm bystré, ostražité oči a obstarožní kolt úctyhodné ráže.

„Co? A vy tomu dědkovi tak věříte, že mu necháte v rukou svůj život?“

„Joe Hammer byl prvním obyvatelem Bottle Necku,“ odpověděl Paine. „Žil tu už v době, kdy se tu setkávali Kiowové a Komanči, aby si tu vyměňovali squaw. Trefí všechno, na co namíří. Já mu věřím. Neznám nikoho spolehlivějšího, než je on.“

Cizinec pozvedl obočí.

„Hm! To musel být pěkný drsňák, když si ho tak považujete.“

„Prozkoumával s Johnem Bozemanem sever a pomáhal stavět Bridgers Fort,“ řekl maršál. „Znal se s Kitem Carsonem a vedl nespočet karavan do Santa Fé. A tvrdí se o něm dokonce, že se znal dokonce se samotným Jedediahem Smithem, prvním bělochem, který překročil Missouri.“

„To potom musí být starý jak Metuzalém,“ poznamenal cizinec.

Paine pokrčil rameny.

„Možná, že spousta z těch legend o něm jsou jenom báchorky. Ale na Západě není nic, co by neznal. Nic!“

„Tak tedy hodně štěstí,“ prohodil cizinec a vstal.

Paine bouchl pěstí do stolu. „Smithi, nebo jak se vlastně jmenujete, už mám těch problémů ve městě plné zuby a nepotřebuju žádné další. Proto tu nevidím rád Cizí pistolníky. Zůstanete tu delší dobu, nebo máte v úmyslu jet dál?“

„Zůstanu tu jenom jednu noc,“ odpověděl cizinec a odešel.

Joe Hammer se houpal v křesle.

„Jak se vlastně můžete jmenovat, synu?“ zeptal se.

„Třeba Bill Smith - ale to není mé pravé jméno,“ odpověděl cizinec a zamířil ke svému koni.

Paine vykročil z úřadovny a posadil se na lavičku vedle Hammerova houpacího křesla.

„Kdo by to mohl být? Jeho tvář jsem mezi zatykači nenašel, ale vsadil bych se, že už jsem ji někdy viděl. Všiml sis, jak odepsal Chica? Tasil od boku a trefil ho do dlaně. A to ještě Chico hýbal rukou. Přemýšlej, starouši! Ty toho přece víš tolik!“

Hammer přimhouřil oči a po chvíli mlčení prohodil: „Má v sobě něco z Kinga Fishera, toho slavného texaského pistolníka. Akorát že King byl o něco menší. Ale to ještě nic neznamená. Slyšel jsem, že King se jednou oženil. Jeho žena se jmenovala Mattie. Umřela při porodu. Měli chlapce.“

„A sakra!“ zvolal Paine. „Proč jsi mi to neřekl dřív?“

Hammer natáhl ruku směrem k cizinci, který zrovna vyváděl koně ze stáje.

„Je na útěku, to jsem poznal hned. A protože je před zákonem čistý, tak musí utíkat sám před sebou. Chce někam, kde ho nikdo nezná, kde bude moct začít nový život. Nemáme právo mu v tom bránit.“

„Ale já bych ho mohl potřebovat,“ podotkl Paine. „Představ si, že by na naší straně byl syn Kinga Fishera! Dosadil bych ho za svého zástupce a všichni pistolníci z Bottle Necku a okolí, kteří nám dělají takové problémy, by měli utrum.“

„Nevzal by to - za předpokladu, že to je opravdu syn Kinga Fishera,“ odpověděl starý Hammer. „Nezapomeň, že King stál jednu dobu mimo zákon a živil se svým koltem. Nemůžeš od něho čekat, že si naráz připne hvězdu a začne hájit zákon, před kterým jeho otec stále prchal.“

Paine si promnul oči a zívl. Vypadal unaveně.

„Radši bychom měli zůstat vzhůru, sakra. Tuším, že Dodge Silver se objeví ještě dnes večer i se svou družinou.“

„Dnes už ne,“ zapochyboval Hammer.

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptal se Paine.

Jeho zástupce se jen usmál. „Vždycky vycítím, když mají být problémy. Mám v sobě kulku z jedné komančské pušky a ta mě vždycky začne zlobit, když se k něčemu schyluje. Ale teď je v klidu.“

„Byl bych rád, kdybych se na to mohl spolehnout,“ povzdechl si Paine a vrátil se do kanceláře.

+ + + + +

V Bottle Necku toho času neměli žádný hotel. Proto byl cizinec, který si říkal Smith, rád, že mu dali jednu komůrku v pobočce dostavníkové společnosti. Dostavník do města přijížděl třikrát do týdne.

Padl na postel a usnul.

Večer se najedl na stanici a vydal se k saloonu Oriental. Saloony byly těmi nejlepšími orientačními body a navíc se tam člověk dozvěděl nejvíc věcí.

Když Smith okolo půlnoci z Orientalu odcházel, věděl už všechno o Dodgei Silverovi, majiteli ranče Šíp, jehož pěst dusila život na prérii táhnoucí se až k horám.

Dodge zdědil ranč Šíp po svém otci, obyčejném chovateli dobytka.

Od smrti starého Silvera se však mnoho změnilo.

Dodgeovo mužstvo se z větší části skládalo z pistolníků, kterým tvrdá práce nevoněla. Slate a Chico patřili mezi ně. Říkalo se, že Dodgeova stáda se stále zvětšují, i když se o ně pramálo stará. Vždy měl dost peněz. Prodával za hranice více dobytka, než mohl mít.

Dva rančeři, kterým to začalo být podezřelé a nedali si pozor na jazyk, už o tom mohli debatovat leda tak s předákem nebeského mužstva. Pochopitelně, že jejich smrt byla v obou případech jen nešťastnou náhodou. Jeden se utopil v řece a druhý spadl z koně, když se mu utrhl podbřišník sedla. Nikdo nemohl Dodgeovi nic dokázat, ačkoli každý věděl, že v tom má prsty.

Smith ležel v posteli, kouřil a přemýšlel.

Všude na Západě to vypadá stejně: Někdo, kdo se snadno dostal k penězům, se spojí se zloději dobytka, kteří pak využívají jeho pastviny, schovávají tam ukradený dobytek a přecejchovávají ho, aby ho potom mohli prodat. Peníze Dodge Silvera bezpochyby pocházely z takových špinavých obchodů.

Smith dokouřil doutník a stulil se pod hrubou, vlněnou deku.

„Toho maršála Painea jednomu přijde líto,“ prohodil. „Je to počestný muž - a statečný. S takovou brzy přijde o život.“

A zatímco přemýšlel, jak by mu mohl pomoct, usnul.

Následujícího rána po snídani osedlal Triggera a přijel před vězení. Paine stál ve stínu verandy s dvěma revolvery u pasu a winchestrovkou pod paží. Starý Hammer seděl ve svém houpacím křesle a na kolenou měl brokovnici. Oba na něco čekali. Smith si dokázal představit, co to bylo.

Zastavil a sklonil se k nim ze sedla.

„Odjíždím, maršále. Spokojen?“

Paine přikročil k zábradlí. Winchestrovka mu vyklouzla z podpaždí do rukou.

„Smithi, jestli jste víc než tulák nebo pistolník, tak bych vám rád učinil jednu nabídku,“ prohodil.

„Poslouchám,“ zamumlal cizinec.

„Well. Potřeboval bych pomocníka. Dám vám můj kolt. Přirozeně, nemohl bych vám zaplatit moc, protože toto město není bohaté. Nebyl by to lehký džob, to vám říkám rovnou.“

Smith pohlédl na odznak na Paineově kabátě a zmocnil se jej odpor k zákonu, který mu vtloukal do hlavy jeho otec.

„Díky, maršále, ale myslím, že se nehodím na to, abych zatýkal ostatní a zavíral je jak divou zvěř za mříže.“

Paine se zasmušil.

„Pak tedy zmizte! Běžte k čertu!“ zavrčel.

Smith obrátil Triggera a poklepal si na okraj klobouku. „Hasta la vista, seňores.“

Přitom slyšel, jak Hammer zabručel: „Co jsem ti říkal, Dave? Co jsem ti říkal?“

Smith si poposedl, neboť ho čekala dlouhá jízda, a povolil Triggerovi uzdu, když tu spatřil řadu mužů jedoucích ulicí.

Těch jezdců bylo sedm a jeli přes celou šíři ulice. Mířili k němu. Pouze jeden z nich, vysoký, černovlasý muž uprostřed měl prvotřídního koně, palomina se světlou hřívou a oháňkou, jež sahala takřka až na zem. Ostatní jeli na chundelatých koních spíše průměrné kvality.

„Slate - Chico, to je ten chlap?“

„Ano, Dodgei,“ odpověděl Slate, který jel vedle muže na palominovi.

Tak to byl tedy Dodge Silver!

Ještě nikdy předtím Smith nespatřil tak tvrdé oči - a to už se potkal s mnoha drsnými hombres, které byste si určitě nepozvali domů na přátelskou návštěvu.

Přitáhl uzdu. Proti sedmi nemá šanci.

Náhle za sebou uslyšel Paineův hlas: „Stůj, Dodgei, to už by stačilo!“

Silver zastavil. Zvedl ruku a ukázal na Smithe. „Dave, doufám, že se nepostavíš mezi mě a toho zloděje koní?“

„Z čeho ho obviňuješ?“ zeptal se Paine.

„Jsi hluchý?“ sykl Silver. „Povídám, že ten chlap je zloděj koní. Ten vraník, na kterém sedí, patří mně.“

Smith se ohlédl.

Joe Hammer vstal ze svého houpacího křesla a opřel se o sloupek. Přitom si významně pohazoval brokovnicí z ruky do ruky. Jakoby náhodou palcem natáhl kohoutek. Do ticha se ozvalo cvaknutí.

Silver pohlédl na Painea. „Řekni tomu starému bláznovi, ať si přestane hrát s tou zatracenou brokůvkou!“

„Starému?“ dotčeně vykřikl Joe Hammer. „Silvere, já ti…“

„Jen klid, Joe!“ zarazil ho Paine.

Sestoupil z verandy a postavil se vedle Smithe.

„Myslím, že se mýlíš, Dodgei,“ chladně podotkl.

„Když jde o můj majetek, tak se nikdy nemýlím!“ zavrčel Silver.

Paine se usmál.

„To je právě jádro pudla. Ten vraník není tvůj majetek. To je omyl, Dodgei.“

„Dost bylo řečí!“ procedil rančer mezi zuby. „Chci toho koně - a to hned, rozumíš?“

Paine pomalu obešel Triggera.

„Vidím, že má vládní cejch a tady je vyřazovací cejch armády. Ale značku Šípu tu nikde nevidím. Jak mi to chceš vysvětlit, Dodgei?“

Silver zrudl.

„Úplně jednoduše. Koupil jsem toho koně před několika týdny v dražbě ve Fort Roswellu a přivedl jsem ho na svoje pastviny. A potom jsem na něho prostě zapomněl.“

„Zapomněl? To myslíš vážně?“ zapochyboval Paine. „Doufám, že mi nebudeš mít za zlé, když ti teď řeknu, že ti nevěřím ani slovo.“

„Jdi k čertu!“ vybuchl rančer. „To chceš, abychom z tebe kvůli jednomu cizímu koni nadělali fašírku?“

Paine pohlédl na Hammera. „Řekl bych, že nejvíc ze všech bys to odnesl ty, Dodgei,“ zamumlal.

Smith věděl, že se nachází ve velmi choulostivé pozici. Bylo mu však jasné, že proti brokovnici ti muži nemají šanci. A to si museli uvědomovat i Silver a jeho drsní hoši.

Viděl, jak neklidně poposedávají v sedlech. Jestliže vypukne přestřelka, budou tři proti sedmi. Jenže brokovnice zcela měnila situaci. Ta by je dokázala zmasakrovat všechny.

Když na to dojde, pomyslel si Smith, musím se vrhnout k zemi a pak teprve vytáhnout kolt.

Silver kypěl vzteky. „Dave, to děláš chybu! Stavíš se mezi mě a toho pobudu! Jednoho dne ti ta chyba zlomí vaz!“

„Dělám jen svou práci,“ chladně odtušil Paine. „Hned, jak mi budeš moct dokázat, že ten kůň patří tobě, dostaneš ho a ten muž tady,“ a ukázal na Smithe, „půjde před soud.“

„K čertu se soudem!“ zvolal Silver. „Bude viset!“

„Ne, dokud tu budu maršálem, Dodgei,“ prohodil Paine.

Smithe se k němu obrátil a poznamenal: „Armáda vystavuje každému kupci, který od ní koupí koně, vyřazovací osvědčení. Stačilo by to jako důkaz, že Trigger patří mně?“

„Jistě,“ přikývl Paine.

„Pak mi sáhněte do pravé sedlové kapsy,“ řekl Smith. „Jsou tam nějaké papíry a mezi nimi je i to osvědčení.“

Paine pohlédl na Silvera. „No, Dodgei? Máš takový certifikát? Jestli jsi toho koně vydražil ve Fort Roswellu, tak bys ho měl mít, ne?“

„Jděte oba k čertu!“ zavrčel Silver, brutálně trhl uzdou a otočil svého palomina. Mávl rukou a zvolal: „Jedem domů, chlapci!“

Poté v houfu odjeli z města.

„Ještě jednou díky, maršále,“ řekl Smith.

Paine mávl rukou. „Za to mi nemusíte děkovat. Jenom jsem zabránil jednomu lynči a zachránil váš majetek. To je moje povinnost. Ten vraník je přece váš, ne?“

Smith ukázal na svou sedlovou kapsu. „Přesvědčte se!“

Paine ustoupil a zavrtěl hlavou.

„Ne, to je dobré. Takovou hloupost byste přece neudělal, abyste se vrátil tam, kde jste ukradl koně. Vy ne!“

Obrátil se a odešel do své úřadovny. Joe Hammer si odplivl, odtáhl kohoutek brokovnice a následoval jej. Smith zůstal na ulici sám.

Všechno se odehrálo v průběhu několika minut.

Přejel si dlaní obličej a teprve nyní si všiml, jak je zpocený.

„Jedeme, Triggere,“ zašeptal. „Měli bychom zmizet.“

Zanedlouho se díval na Bottle Neck z jedné výšiny severozápadně od města.

„Adios,“ zvolal a zamířil k horám. Ty mu měly poskytnout ochranu před chamtivým Silverem, který se určitě nevzdal svého plánu.

Jedině tam se před ním mohl skrýt.

+ + + + +

Kolem poledne dorazil k úpatí hor a vjel do jednoho kaňonu.

Tu si všiml, že za sebou spatřil oblak zvířeného prachu. Když ho vítr rozehnal, uviděl houf dobytka.

Jel dál. V horách se ochladilo. Odpoledne narazil na pramen, který prýštil ze skály, a rozhodl se, že se zde utáboří. Při západu slunce vylezl na jednu z vysokých jedlí, které tu všude kolem rostly, a rozhlédl se. Po pronásledovatelích ani stopy.

Odpočinul si, vyspal se a ráno vyrazil dál. Po nějaké době přijel k okraji hluboké rokle. Dole, na dně rokle, se vinula dostavníková cesta.

Smith pod sebou uslyšel klapot kopyt. Přijel blíž ke kraji a natáhl krk. O chvíli později spatřil jezdce v plném trysku. Něco mu na něm bylo povědomé.

Smith si zastínil dlaní oči. Jezdec se blížil k místu, nad kterým stál. Jednou zvedl hlavu a rozhlédl se po stěnách kaňonu. Tu ho Smith konečně poznal - byl to maršál Paine. A byl bledý jak stěna.

Cosi ho varovalo. Paine a tady? Z jakého důvodu? A proč tak štval koně?

V Bottle Necku se muselo něco stát. Něco, v čem měl prsty Dodge Silver.

Smith náhle pochopil, proč ho nikdo nepronásledoval: Silver si to chtěl nejdřív vyřídit s maršálem.

Právě když se chtěl zvednout a dát Paineovi znamení, padl výstřel.

Byla to dunivá rána z pušky, odněkud z druhé strany rokle.

Maršál Paine sebou trhl. Další výstřel. Smith nyní viděl i obláček dýmu z výstřelu nad jedním keříkem. Honem vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu.

Paine vykřikl a skácel se k zemi. Chvíli se kutálel a pak zůstal ležet. Jeho kůň kousek odběhl, pak se zastavil.

Smith si opřel pažbu winchestrovky o rameno. Jeho první kulka jen sestřelila pár listů z keře. Zatímco nabíjel, všiml si kradmého pohybu za keřem.

Okamžitě vypálil, ale uslyšel jen vzdalující se dusot kopyt. Nebýt propasti zející mezi nimi, jistě by toho zabijáka dohnal, Trigger byl schopen dostihnout kohokoli.

Jenže je dělila nepřekonatelná hlubina, takže musel na pronásledování zapomenout.

Smith nabil pušku a čekal. Nic se nehýbalo. Pomalu vyjel z křoví, kde se ukrýval a vydal se po strmém srázu dolů. Maršál ležel na břiše a záda měl celá od krve. Smith seskočil z koně a nahnul se nad ním. Když ale spatřil tolik krve, ztratil naději.

Pomalu ho otočil a spatřil dvě oči, které už nic neviděly. První kulka trefila maršála do boku, druhá do srdce. Ten zabiják musel mít zatraceně dobrou mušku.

Smith natáhl ruku a zatlačil maršálovi oči. Přitom se sám sebe v duchu ptal: Kdo to udělal? A proč?

Na Paineově kabátu se ještě leskl mosazný štítek s nápisem městský maršál. Vrahovi posloužil jako terč, neboť jedna kulka jej provrtala. Smith mu jej strhl a strčil si jej do kapsy. Pak vstal, přivedl Paineova koně a naložil na něj mrtvého maršála. Tento muž mu včera zachránil život. Jen kvůli němu se nestal obětí lynče. Ne, toho člověka nemohl nechat kojotům.

Smith byl celý zpocený, když naložil Painea na sedlo jeho koně. Nasedl a vzal Paineova koně za uzdu. Poté zamířil zpátky, do Bottle Necku.

Odpoledne již měl hory za zády a ujížděl po prérii. Uvědomil si, že udělal chybu. Neměl na toho zákeřné střelce pálit. Ten teď věděl, že existuje svědek té vraždy. A to Smithovi nahánělo husí kůži.

Sám zabijáka neviděl, zatímco on jeho určitě ano. Další kulka je tedy určena jemu!

„Já hlupák!“ proklínal se nahlas. „Kdybych počkal a pak se tiše vytratil! Měl jsem vyčkat, až sjede dolů a přesvědčí se, že oběť je mrtvá! Teď ale o mně ví a možná si myslí, že jsem ho poznal. A to ho bude nutit, aby se mě co nejdříve zbavil.“

Neustále se otáčel a ohlížel. Jenže nic neviděl.

Nikde nikdo.

Do Bottle Necku dorazil až po setmění. Hlavní ulici se vyhnul a zezadu přijel k vězení. Zastavil a Paineův unavený kůň také. Slezl ze sedla a přivázal Triggera k tyči jedné ohrady. V několika domech Bottle Necku se svítilo, ale ve vězení panovala tma.

Smith obešel dům a dostal se tak na ulici. V saloonu Oriental zněl orchestrion. Dva muži rozrazili létací dveře a vrávoravým krokem se vydali pryč. Smith se schoval do stínu.

Co má dělat?

Přinést Painea do kanceláře a zmizet? Pak by na něj padlo podezření, že tu vraždu spáchal on. Náhle si přál, aby to město nikdy nespatřil.

Tiše přeběhl verandu a sáhl na kliku dveří. Ty se poddaly tlaku jeho dlaně a dveře se otevřely. Překročil práh a zase je zavřel. Možná by tu měl nechat zprávu pro starého Joea, než se znovu vypaří.

V místnosti, v níž se nacházel, byla tma jak na dně kalamáře. Pokoušel se tou tmou prohlédnout, ale nepodařilo se mu to. Uvědomil si, že okna jsou zatemněná dekami.

Že by to udělal Paine? Ale proč, když město opustil ještě za světla.

Smith si sáhl do kapsy, aby vytáhl sirku.

V tom okamžiku se z temnoty ozval hlas: „Ani hnout, příteli! Vím, že stojíš u dveří, a jestli se jenom pohneš, tak do tebe napálím sekané olovo!“

+ + + + +

Smith na okamžik zkameněl, ale poté si oddechl.

„Hammere!“ řekl. „Sakra, Joe Hammere, to jsem přece já!“

„Jenom žádné triky, Dodgei!“ zvolal Hammer z temnoty. „Mě nedostaneš tak lehce, jak Davea!“

„Ale já nejsem Dodge Silver,“ trpělivě vysvětloval Smith. „Já jsem Billy Smith. Nevzpomínáte si?“

„Smith?“ nedůvěřivě zamumlal Hammer.

„Jo, hergot! Přesvědčte se, jestli mi nevěříte,“ zabručel Smith.

Hammer se tiše rozchechtal - ale jeho hlas zněl z úplně jiného místa než předtím.

„To taky udělám. Ale jestli nejste Smith, tak je to poslední lež ve vašem životě.“

Ozvalo se škrtnutí. Pak se objevil plamínek hořící sirky a ozářil Hammerův vrásčitý obličej. V levé ruce držel sirku, v pravé dvouhlavňovou brokovnici, kterou už Smith znal.

„Prach a broky, jste to opravdu vy!“ zvolal. Sklonil brokovnici a dodal: „Jsem rád, že jste se vrátil. Tak vás sem Dave nakonec přece jen dostal. Věděl, že jste v jádru dobrý chlap.“ Tu ho plamen popálil, takže zaklel, zapálil další sirku a přiložil ji ke knotu lucerny.

„Slyšel jsem dva koně. Nejdřív jsem si říkal, že to je Silver, že si chce vyčistit cestu. S vámi jsem na mou věru nepočítal. Kde je Dave? Venku u koní?“

„Dave? Myslíte maršála Painea?“

„No koho jiného?“ zabručel Hammer a nasadil na lucernu cylindr. „Proč nejde? O koně se přece vždycky starám sám.“

Pohlédl na Smithe a snažil se mu číst myšlenky.

„Hej, tady něco neštymuje! Kde jste nechal Davea?“

Smith ukázal na dveře. „Je venku. Přivázaný k sedlu. Je mi líto, ale nemohl jsem mu už pomoct.“

Joe Hammer se zakoktal. „Co… co?“

„Ano, je mrtvý. Střelili ho zezadu. Zrovna jsem tam přijížděl.“

Hammer se posadil na židli. Cukalo mu ve tváři.

„Kdo? Snad ne vy?“

„To bych se asi nevracel, kdybych ho zabil, ne?“ odvětil Smith. „Zastřelili ho v horách. Byl jsem na kraji rokle a všechno jsem to viděl. Než jsem mohl zasáhnout, bylo po všem.“

„To udělal Dodge Silver!“ sykl Joe Hammer. „Další vražda, kterou si může připsat na účet!“

Přitom zatínal pěsti. Pak zvedl hlavu a pohlédl na Smithe.

„Vy jste viděl vraha? Poznal jste ho?“

„Ne. Jenom jsem slyšel dva výstřely a viděl obláček dýmu nad křovím. Vystřelil jsem tím směrem, ale on odjel. Možná jsem ho zranil, ale nejsem si jistý.“

„Vy jste na něho vystřelil? To byla ale chyba.“

Smith přikývl.

„Jistě. Měl jsem se zachovat úplně jinak. Teď o mně ten ksindl ví a bude mě chtít umlčet.“

Hammer vstal a přistoupil ke dveřím.

„Pomůžete mi?“ zeptal se tichým hlasem. „Myslím - je na mě příliš těžký.“

„Jistě,“ odpověděl Smith.

Společně pak přinesli Paineovo tělo dovnitř a položili ho na postel v kanceláři. Hammer si na chvíli zakryl dlaní oči.

„Starý, dobrý Dave.“ Opět se otočil ke Smithovi. „To bude pro Lauru hrozné.“

„Kdo je Laura?“ zeptal se Smith.

„Laura O’Tooleová, Daveova přítelkyně. Žili spolu. Přijela před dvěma roky z Irska a zřídila si tu malou hospodu.“

„Je mi to líto i za ni,“ prohodil Smith. „Co se tady vlastně včera semlelo?“

Hammer si prohrábl bradu.

„Well. Celý včerejšek jsme čekali, že se objeví Silver, ale nepřijel. Kolem půlnoci mě Dave poslal domů. Jenže já jsem nešel a lehl jsem si tu v jedné cele. Silver se i se svou bandou přihnal nad ránem. Dřív to tak dělávali rudoši - přijet za svítání. To je ten nejlepší čas pro přepadení. Naučil se toho od indiánů hodně, parchant!“

„Dál!“ naléhal Smith.

„No, prostě zamkli celu a tím jsem byl ze hry. Silver odzbrojil Davea a vyhnal ho z města. Tvrdil, že jestli se vrátí, tak ho oddělá.“

„A Paine šel?“

„Co měl dělat? To přepadení bylo tak náhlé, že ani nestihl sáhnout po pušce. Buď by ho odpráskli na místě, nebo mohl zmizet. Takže odjel. Ale Silver mu dovolil, aby se se mnou rozloučil. A Dave mi zašeptal, že pojede za vámi a pak se i s vámi vrátil, aby to tu vyřídil - a řekl bych, že se mu to vlastně podařilo.“

„To byla jenom záminka, aby ho dostali z města a tam ho oddělali,“ prohodil Smith. „Nikdo se o tom neměl dozvědět, proto se toho neodvážili v Bottle Necku.“

„Ano, také si myslím,“ zašeptal Joe Hammer.

Smith pomyslel na toho zákeřného střelce a přeběhl mu mráz po zádech.

Hammer zvedl hlavu.

„Chcete odjet? Opravdu?“

Smith pokrčil rameny.

„Do vašich záležitostí mi nic není. Jak vás vlastně s Painem mohlo napadnout, že se obrátím a přijedu sem?“

Hammer na něj vrhl upřímný pohled. A pak řekl něco, čím Smithe doslova přimrazil: „Protože jste syn Kinga Fishera! A King nikdy nikoho nenechal v trablích, které mu sám způsobil!“

„Co tím chcete říct?“

„Vy jste King Fisher, chlapče,“ prohodil Joe Hammer. „Napadlo mě to včera. Potom jsme se prohrabovali ve starých zatykačích a našli jsme jeden s obrázkem vašeho otce. Stejné oči, stejný nos. Akorát že jste trochu vyšší a máte rty po Mattie. Víte, že jsem vaši matku dobře znal, když to bylo ještě děvče? A vašeho otce jsem také párkrát potkal.“

„Běžte k čertu!“ zvolal Smith.

Hammer vzal z postele deku a přikryl jí maršála.

„Dave zemřel kvůli vám,“ zamumlal. „Postavil se mezi vás a Dodgea Silvera, když vám chtěl vzít toho černého koně. Tím se zapsal na Silverovu černou listinu. Mohl žít, kdyby se do toho nemíchal. A vy teď chcete jen tak odjet?“

„Ano, to chci!“ řekl Smith a obrátil se ke dveřím.

Hammer za ním vyšel ven. Panoval chlad. Jen v saloonu Oriental se ještě svítilo, jinde už lidé spali.

Smith obešel vězení, odvázal Triggera a vyšvihl se do sedla.

„Je mi líto, pane, ale už tady toho mám dost. Nemám chuť dělat terč nějakému zabijákovi.“

Hammer si pohrdlivě odplivl.

„Takže jste ještě navíc i zbabělý? To váš otec byl úplně jiný chlap.“

„Co?“

Sáhl si do kapsy a nahmatal rozstřelený štítek, který patřil Paineovi.

Jako by ho ten kousek kovu popálil. Tu uslyšel Hammera, jak říká: „Starý King možná stál mimo zákon, ale nikdy to nebyl zbabělec. Nikdy by nepřipustil, aby se někdo jiný za něho obětoval, nikdy! Ještě, že Mattie je už po smrti. Musela by se za svého syna stydět.“

„Mlčte!“ vykřikl Smith.

Hammer pokrčil rameny.

„Proč? Že byste nemohl snést pravdu? Nebo snad nejste syn Kinga Fishera?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, to nemůžete být vy. Vidím, že jsem se zmýlil. Syn Kinga Fishera by se nikdy za nikoho neschovával. A nikdy by neutekl!“ Poté si odplivl. „Běžte! Tak zmizte! Doufám, že budete mít dobrý spánek.“

Smith seskočil z koně. Když dopadl, jen zacinkaly ostruhy.

„Zůstanu!“ zvolal. „K čertu s vámi, dědku! Vy teda umíte člověka vytočit!“

Vytáhl si Paineův štítek z kapsy a připnul si ho na kabát.

„Teď má Bottle Neck znovu maršála! To jste přece chtěl, ne?“

Joe Hammer na to klidným hlasem odpověděl: „Ano - a ať se bude dít cokoli, chlapče, tak budu stát po tvém boku.“

+ + + + +

Když dopadla první lopata hlíny na rakev Davida Painea, obrátil se Hammer na děvče, oblečené v černém.

„Lauro, chtěl bych tě…“ zakoktal se, „seznámit s panem Smithem.“

Smith jí podal ruku. „Je mi to moc líto, slečno O’Tooleová.“

„Děkuji,“ odpověděla.

Byla to pravá Irka s rezavými vlasy, zelenýma očima a culíky, jaké mají jenom Irky. Její držení těla prozrazovalo silnou vůli.

„Ještě se u tebe stavím,“ poznamenal Hammer, nabídl Lauře rámě a odvedl ji k bryčce.

Smith ze hřbitova zamířil do města. V kanceláři ho čekal tlustý muž. Silně se potil.

„Jmenuju se Zachary,“ představil se. „Jsem starostou Bottle Necku. Na slovíčko, pane…“

„Smith,“ odpověděl Bill.

Zachary si olízl rty. Potil se stále víc.

„Well, nemusíme chodit kolem horké kaše. Jak vidím, tak máte Paineův odznak. Jenže zastupitelstvo města vás maršálem nezvolilo. Nechceme tu žádné přestřelky, a proto ani nechceme za maršála nějakého pistolníka.“

„Pistolníka?“ zamumlal Smith.

Posadil se a natáhl si nohy na stůl.

„Jen dál, starosto.“

Zachary střídavě rudl a bledl. „Nechci vás urazit, ale poněvadž jsme vás nepověřili výkonem maršálské funkce, tak nemáte právo nosit tento odznak a bydlet tady. Chceme, abyste co nejrychleji opustil město. Za to vám i zaplatíme. Řekněme - takových padesát dolarů.“

„Trochu málo,“ suše podotkl Smith.

Zachary se začal vrtět na židli.

„Toto je chudé město. Víc dohromady nedáme. Jaká suma by vás přiměla k tomu, abyste Bottle Neck opustil?“

Smith sundal nohy ze stolu a vstal. Měl vysokou postavu a zvučný hlas - což mu nyní pomáhalo zastrašit Zacharyho.

„Strčte si ty vaše zatracené prachy za klobouk! Zůstanu tu, protože se musí vyšetřit jedna vražda. Vražda maršála Painea. To jste na to už zapomněl?“

„Nemáte právo…“ začal Zachary, ale hned se zase odmlčel, když uviděl, jak Smith zatíná ruce v pěst.

„No dobrá, dobrá. Mně je to koneckonců jedno. Ale od městské rady nedostanete ani cent! Ani cent!“

„Ven!“ zařval Smith. Zachary zmizel rychlostí blesku. Přitom se ve dveřích srazil s Hammerem, který chtěl dovnitř.

„Co se to tu, sakra, dělo?“ zeptal se Hammer. „Vystřelil odsud jak kulka z revolveru!“

„Chtěl, abych vypadl,“ prohodil Smith. „Řekl mi, že mě nezvolilo městské zastupitelstvo.“

„K čertu s ním!“ mávl rukou starý Joe.

Smith nervózně chodil po kanceláři. Věděl, že se nemůže dlouho udržet, pokud se s ním proti Dodgei Silverovi nespojí občané města.

„Musíme to vyřídit rychle. To, že Paine odjel a nenechal tu odznak, byla jeho chyba - pro Silvera to bylo znamení, že se vrátí a bude bojovat dál. Možná ho kvůli tomu nechal sledovat a pak ho v horách nechal odkrouhnout. Znáš všechny Silverovy pistolníky, Joe? Nechyběl nějaký, když odjížděli?“

Hammer se poškrábal na bradě.

„No, když si teď na to vzpomínám, tak vlastně chyběli dva.“

„Kdo?“

„Slate a Chico. Ano, ti tu nebyli, když sem přijel Silver se svou čeládkou.“

„Tak to bychom měli!“ řekl Smith. „Chico jako stopař a Slate jako střelec. Myslím, že bych měl navštívit pana Silvera a položit mu pár otázek.“

„Nemusíš jezdit až na Šíp, jestli s ním chceš mluvit,“ prohodil Hammer se zvláštním tónem v hlase.

Smith se zarazil. „Co? Co tím chceš říct?“

Hammer ukázal na okno. „Když se podíváš ven, tak ho uvidíš. Stojí se dvěma svými zabijáky před saloonem Oriental a můžeš třikrát hádat, kam asi chce.“

„ Jseš si jistý?“

„No to víš, že jo!“ zvolal Hammer. „Málem jsem o něho zakopl, když jsem šel po ulici.“ Smith vytáhl kolt z pouzdra, vyklopil bubínek a protočil jej. Šestkrát to cvaklo. Bylo v něm šest nábojů.

„O.K., nenecháme přece pana Silvera dlouho čekat.“

Hammer přikročil ke stojanu na zbraně a chopil se brokovnice. Smith však zavrtěl hlavou.

„Ne, tentokrát ne. Teď si to vyřídím sám!“

„Ale oni jsou tři!“ namítl Hammer. „A možná budou střílet bez varování!“

Smith se jen pousmál.

„Nezapomínej, že já jsem tu teď šéfem. A přikazuju ti, aby ses držel tady! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Hm,“ přisvědčil Hammer. „Ale jestli se začne střílet, tak je budeš muset zvládnout sám, protože s koltem už nejsem tak dobrý, jak jsem býval.“

„Myslím, že Silver bude nejdřív sondovat, kam si může dovolit zajít,“ poznamenal Smith. „Nejdřív si nového maršála Bottle Necku bude chtít vyzkoušet. Až potom se rozhodne. Ne, dneska se střílet nebude.“

„Doufám, že máš pravdu,“ povzdychl si Hammer a vykročil za Smithem ven.

Smith ty tři muže okamžitě spatřil. Postávali před Orientalem. Ten uprostřed byl Dodge Silver, ostatní dva neznal.

Muž vedle něj působil jaksi bezbarvě. Na takového se člověk podívá a hned zapomene. My však nesmíme zapomenout na jeho šestiraňák, viditelně jedinou věc, o kterou pečoval.

Ten druhý, který stál napravo od Silvera, to už bylo trochu jiné kafe.

Od pohledu mrštný, štíhlý chlapík. Stál tam napjatý jak struna.

Jeho oděv byl čistý a stejně tak čistá byla jeho chlapecká tvář - nevinně chlapecká, nebýt jeho ledových rtů.

Smith za sebou uslyšel Hammera a zeptal se: „Kdo jsou ti chlápci?“

Hammer tiše odpověděl: „Ten bledý si říká Quincy. Nic moc. Ale před tím druhým se měj na pozoru.“

„Je nebezpečný?“

„Je nebezpečnější než hnízdo chřestýšů. Jmenuje se Charley Haskel a je něco jako předák Šípu. Je rád, když se mu říká Handsome - Charley, fešák Charley.“

„Předák Šípu?“ Smith svraštil čelo. „To potom musí rozumět dobytku.“

Hammer se suše zasmál. „Vsadil bych se, že tomu nerozumí víc, než já burze na Wall Street. Dávej si na něho pozor, synu! On pracuje hlavně s revolverem.“

„All right, tak ho vyzkoušíme,“ prohodil Smith a odhrnul si šos kabátu, aby mu byla vidět pažba koltu. Každý na Západě tomuto gestu rozuměl.

Silver kývl na své společníky a vykročil před ně.

„Dobrý den!“ prohodil ledovým hlasem. „Vidím, že Bottle Neck má nového maršála. Kdo tě k tomu přemluvil, zloději koní?“

Smith tasil tak rychle, že Silverovi málem vypadly oči z důlků.

„Zloděj koní?“ zeptal se. „Opravdu jsi řekl zloděj koní?“

Silver zbledl.

„Co to, k čertu…?“ koktal.

Smith pak zvýšil hlas.

„Silvere, řekni svým hochům, ať nechají svoje kolty na pokoji. Mám tě na mušce. Jakmile jeden z nich tasí, tak ti proženu kulku břichem.“

„Ksakru, udělejte, co říká, chlapi, má mě na mušce!“ prohodil. Jeho sebevědomí kleslo tak rychle, jak teplota v blizardu.

„Dodgei, riskneme to, když to riskneš i ty,“ řekl Haskel.

Smith lehce pohnul hlavní koltu.

„Neslyšel jsi, co říkal tvůj šéf?“ zamumlal.

„Přestaň, Charley!“ vykřikl Silver. „Proč to hned chceš hnát na ostří nože?“

„Jsme tři proti dvěma a mně se před nima ustupovat nechce,“ zavrčel Haskel. „Vsadím se, že je dostaneme.“

„Jistě, že mě dostanete,“ připustil Smith. „Ale váš šéf už z toho nebude mít žádnou radost. Vezmu ho s sebou.“

„Charley, přestaň!“ zvolal Silver. Po tváři mu stékaly kapky potu.

„V pořádku, ty jsi šéf,“ zabručel Haskel a zvedl dlaně na znamení, že s tím už nechce mít nic společného.

Je nebezpečný, pomyslel si Smith. Chladnokrevný a inteligentní. Na toho si opravdu budu muset dávat pozor.

Otočil kolt kolem prstu a bleskurychle ho strčil do pouzdra. Přitom si všiml, jak si Silver oddechl.

Hammer prohodil: „Quincy, nezkoušej žádné triky! Mám už sice svoje roky, ale tebe ještě pořád trefím.“

Smith se ohlédl. Viděl, že Hammer drží v ruce svůj starý kolt a míří jím na Quincyho.

„Dobrá práce, dědku,“ zasmál se.

„Quincyho si vezmu já, ty dávej pozor na ty dva,“ zabručel Hammer.

Silverovi od chvíle, co na něj nikdo nemířil, zase vyrostl hřebínek.

„Jednoho dne spolu zúčtujeme!“ zavrčel.

„A proč ne rovnou teď?“ chladně procedil Smith mezi zuby. „Máš za opaskem kolt a nazval jsi mě zlodějem koní. Tak se tedy nenavazují přátelské vztahy. Takže tas, zkus své štěstí!“

Silver se zašklebil.

„Maršál, který chce vyprovokovat přestřelku, to je tedy novinka! Řekl bych, že radní Bottle Necku nejsou tvou volbou nijak zvlášť nadšení.“

„Tak tasíš nebo ne?“ ptal se Smith.

„Zbláznil ses? Netoužím po tom. Ale jednoho dne se vrátím, jen se neboj.“

„No, dobrá,“ řekl Smith. „Ale toho zloděje koní jsi mi ještě dlužný.“

Jeho ruka se mihla, zablesklo se mu u boku a třeskl výstřel. Nad ulicí se vznášel obláček dýmu.

Silver vykřikl a sáhl si na levé ucho.

„Jestli mě ještě jednou nazveš zlodějem koní,“ varoval ho Smith, „tak už ti nebudu mířit jenom na ucho. A teď zmiz! Vezmi si ty bastardy, co k tobě patří, a vypadni!“

„Bastardy?!“ zavrčel Haskel.

„Ano,“ přikývl Smith. „Máte něco proti tomu?“

„Charley!“ zvolal Silver.

Otočil se a zamířil ke svému koni. Quincy jej následoval. Haskel nakonec trhl ramenem a podvolil se.

Smith ještě dodal: „Zakazuju všem mužům z ranče Šíp vstup do města s koltem! Rozumíš, Silvere?“

„Nejsem hluchý,“ opáčil Silver. Z prostřeleného ucha mu kapala krev.

„O.K., takže si to dobře pamatujte,“ prohodil Smith. „Opakovat to už nebudu. Každý z vás, pánové, kdo si příště přinese do Bottle Necku revolver, bude mít co do činění se mnou. A kdo tu vyvolá rvačku, půjde pěkně do chládku. Myslím, že jsem se vyjádřil dost jasně.“

„To ano,“ zavrčel Silver a vyšvihl se do sedla.

Také Quincy nasedl. Haskel odvázal svého koně a přistoupil k jeho levému boku. Namísto hrušky sedla se však chopil revolveru.

„Mě odsud nikdo vyhánět nebude!“ vykřikl a vrhl se pod koně. Zpod něj pak vypálil.

Smithe však překvapit nedokázal. Odskočil jak toreador a Haskelova kulka ho minula.

„Kde jsi?“ křičel Haskel.

„Tady!“ odpověděl Smith.

Jeho kolt promluvil zpoza rohu chodníku. Kulka zasáhla Haskela do ruky.

Pistolník zařval. Jeho kůň se splašil a vyrazil pryč.

Smith vyšel zpoza rohu. „Máš už dost?“ zeptal se.

Haskel se levou rukou natáhl pro kolt, jenž mu spadl do písku. Smith vypálil znovu a z místa, kde ještě před chvílí ležela zbraň, vytryskl gejzír písku.

„Charley, jenom klid!“ zvolal Silver.

„To je rozumné,“ pochválil ho Smith a dál kráčel směrem k Haskelovi. Z ústí hlavně revolveru se mu kouřilo. Haskel dřepěl v prachu a kýval se. Držel se za zraněnou ruku a byl bledý jak stěna.

„Vykrvácím!“ zasténal.

„My se o tebe postaráme,“ zvolal Silver. „Quincy, přiveď jeho koně! Pojď, Charley, ty to zvládneš!“

„Stát!“ řekl Smith. „Ten muž zůstane tady!“

„Co?“ vykřikl Silver.

Smith kývl koltem na Haskela.

„Řekl jsem, že tento muž zůstane tady. Zatýkám ho pro pokus o vraždu úřadujícího maršála tohoto města. Vsadíte se, že ho to bude stát pár roků ve vězení?“

„To bys nejdřív musel najít dvanáct porotců, kteří by ho odsoudili! „zavrčel Silver.

„Zmizte!“ chladně opáčil Smith. „ Zůstane tady a vy odjeďte, než ztratím trpělivost. Vypadněte, tak pronto, pronto! Nebo vám mám pomoct?“

„Pojď, Quincy,“ prohodil Silver a obrátil svého palomina. Poté vyrazili a tryskem odjeli z města.

Smith se otočil na sténajícího Haskela.

„Vstávej! Vím, že můžeš chodit. Těch pár kroků do vězení ještě zvládneš.“

„Krvácí, a jak!“ zvolal Hammer.

Smith přikývl.

„To je pravda. A protože nejsme vrazi, jako je on, tak se o něho postaráme. Přiveď doktora, Joe.“

Hammer zvedl obočí.

„Doktora? V takové díře, jako je Bottle Neck? Tady žádného nemáme.“

„Tak běž pro někoho jiného, kdo tomu rozumí. Chceme ho přece postavit před soud. Pospěš si, Joe.“

Hammer jej poslechl. Smith přivlékl zatčeného do svého úřadu, roztrhl mu kabát a košili a z cárů látky vytvořil jakýsi provizorní obvaz. Pevně mu jím ovázal ránu a tak zastavil krvácení.

„Vypadá to s tebou bledě,“ prohodil, když odvedl Haskela do cely.

Haskel byl bledší než stěny na chodbě k celám. „Myslíte - že vykrvácím?“ zanaříkal.

Smith zavrtěl hlavou.

„Ne, to ne. Ale brzy skončíš na šibenici.“

„Dobrá, vytáhl jsem na vás kolt, ale za to na Západě ještě nikoho nepověsili,“ namítl Haskel.

„Za to ne,“ dodal Smith.

„A za co teda?“

„Za vraždu maršála Davea Painea,“ odpověděl Smith a přivřel oči.

„Ale to jsem neudělal!“ vykřikl Haskel.

„Ne?“ Smith přistoupil až k němu. „A kdo teda? Jméno!“

Haskel si sedl na pryčnu. Seděl tam, podepíral si zraněnou ruku a hleděl na Smithe.

„To nevím. Nemám tušení.“

„Opravdu? Hm, no podívej, tys to byl, kdo na mě vytáhl zbraň, a to je důvod, proč si myslím, že to tys zabil maršála Painea. Čím víc nad tím přemýšlím, tím jsem si jistější.“

Poté se vrátil do kanceláře.

„Nenechám se pověsit za něco, co jsem neudělal!“ vykřikl za ním Haskel.

„Tak mi dokaž opak,“ řekl Smith a posadil se za Paineův psací stůl.

Otevřely se dveře a dovnitř vešel Joe Hammer s nevysokým, ale pořádně ramenatým mužem. Ten měl na sobě koženou zástěru a obličej zašpiněný od sazí.

„To je Mike Connally, náš kovář,“ podotkl Hammer. „Ošetřuje zraněné koně, tak proč by nemohl ošetřit i člověka?“

Smith zavedl Connallyho k Haskelovi.

„Podívejte se na něho!“

Connally si prohlédl zranění a potom své ruce.

„Nejdřív se budu muset umýt. Joe, ohřej vodu! Hodně vody! A pak mi přines z kovárny láhev s desinfekcí.“

O půl hodiny později byl Haskel ošetřen tak, jak to jen šlo. Smith, jenž tomu nepřihlížel poprvé, musel uznat, že Connally nedělá svou práci špatně.

„Dostane ranovou horečku,“ prohodil k němu kovář. „Ale taková krysa, jako je on, na to nezhebne - i když by to bylo pro Bottle Neck velké požehnání.“

Smith si pohvízdl.

„Tak se mi zdá, že Dodge Silvera a jeho pohunky nemáte zrovna v lásce, že?“

Connally pokrčil rameny.

„Hm, radši jsem měl být zticha, jsem moc ukecaný.“ Poté si sbalil své věci a odešel.

Ve dveřích se zarazil, obrátil se a zeptal se: „A kdo mi vlastně za tu práci zaplatí, maršále?“

Smith se usmál.

„Obraťte se na starostu. Nebo ještě lépe na Dodge Silvera. Určitě bude rád, když bude moct zaplatit za svého chlapce.“

Connally si cosi zabručel pod fousy a zmizel.

Hammer tiše prohodil ke Smithovi: „Tak ty chceš tu zmiji dostat před soud? Něco ti řeknu: V jedné věci má Silver pravdu.“

„A to?“

„V tom, že v celém okrese nenajdeš dvanáct lidí, kteří by ho odsoudili! To je nemožné. Všichni se před Šípem krčí jak zajíci.“

„Já ne!“ hrdě prohlásil Smith.

„Ty ne a já také ne, ale to je trochu málo,“ poznamenal Hammer.

Smith rozhodil rukama. „Tak poslouchej, dědku. Nejdřív jsi mě seřval jak malého kluka a přinutil jsi mě, abych do toho Šel. Ale teď si piš, že co jednou začnu, to také dodělám. Přivedu Paineova vraha pod šibenici, i kdybych měl potit krev. Jasné? Nechceš mi snad, doufám, zase předhazovat, že syn Kinga Fishera je zbabělec?“

„Takže je pravda, že jsi syn Kinga a Mattie?“

„To, jestli ano nebo ne, nehraje roli,“ odtušil Smith. „S tím si nelam hlavu.“

Hammer na něho zkoumavě pohlédl.

„Ty chceš chytit Daveova vraha? To ale bude pěkně drsná práce.“

„Mám plán,“ odpověděl Smith a šel do chodby k celám.

Haskel seděl na pryčně a hleděl do zdi. Rty měl bolestí stejně bílé, jak bílá byla stěna před ním.

„Poslouchej,“ řekl Smith. „Můžeš nám to ulehčit, ale musíš mluvit pravdu. Kdo zabil Painea?“

„Nevím,“ odsekl Haskel.

„Já už si to zjistím, to se neboj. Mám své metody.“ Haskelovi se zablesklo v očích.

„Nic nezjistíte!“ vykřikl. „Jak dlouho si myslíte, že mě tu budete držet? Dodge mě odsud dostane a brzy.“

„Tím bych si na tvém místě nebyl tak jistý,“ prohodil Smith. „Co myslíš, že udělá, když mu řeknu, že jsi mluvil? Žes mi prozradil, kdo z vás oddělal Painea?“

Haskelovi okamžitě vyskočily krůpěje potu na čele.

„Tomu Dodge nikdy neuvěří!“ hlesl.

„Na jeho férovost bych teda rozhodně nespoléhal,“ varoval ho Smith a odešel.

Joe Hammer, který to všechno slyšel, se spokojeně usmíval.

„To není špatný nápad. Tak bychom se mohli dostat tomu vrahovi na kobylku. Opravdu umíš víc, než jen jíst lívance, Big Bille.“

„Aspoň, že to uznáš,“ odpověděl Smith a vydal se na obchůzku města.

Nadešel čas, aby se ukázal obyvatelům Bottle Necku.

+ + + + +

Když se setmělo, vyšel Hammer s tácem plným jídla.

„To nám posílá Laura,“ řekl.

Laura…? Ach, ano. To je to děvče! Smith na ni dočista zapomněl.

„Jak se jí vede?“

„Daveova smrt jí málem zlomila srdce, ale je statečná a nedává na sobě nic znát,“ odpověděl Hammer.

Shrnul slaninu a fazole na jeden talíř a přinesl ho Haskelovi.

„Haskeli, jídlo. Musíš pořádně jíst, ať na šibenici vypadáš dobře.“

Haskel odpověděl nadávkou. „Mám žízeň.“

Hammer přikývl.

„Neboj, dostaneš, co ti patří. My se o naše vězně staráme. Že, Bille?“

„No jasně,“ přisvědčil Smith.

Při jídle myslel na Lauru O’Tooleovou. Byla v tomto městě cizí, tak jako on. A teď, když ztratila svého snoubence, si musela připadat ještě osamělejší.

Byl čtvrtek a panovala temnota novoluní.

„Jen počkej na pátek,“ varoval ho Hammer. „V horách je několik měděných dolů a na konci týdne se sem vždycky sjíždějí horníci, aby to tu rozjeli. A také je tu v okolí na prérii pár rančů, ne samozřejmě tak velkých jako Šíp. Ale máš vidět, když se potkají horníci s rančery. To je potom mela. A bude to i dobrá příležitost pro Dodgea Silvera, aby si s tebou vyřídil účty.“

„Možná,“ připustil Smith. Lauřino jídlo bylo skutečně výtečné.

Venku se ozvaly kroky na chodníku. Smith hned pustil vidličku a stáhl knot lampy. Hammer přikročil ke stojanu s puškami a vzal si brokovnici.

Zavrzala prkna na verandě. Smith vytáhl kolt. Jeho oči si už zvykly na temnotu v místnosti. Kývl na Hammera a dodal: „Dávej pozor na Haskela! Když bude chtít ven, tak…“

V ten okamžik někdo zaklepal na dveře.

„Ano?“ zeptal se Smith.

„To jsem já, Zachary. Pusťte mě dovnitř, maršále.“

Smith namířil koltem na dveře. „Jestli jste sám, tak klidně pojďte.“

Dveře se pootevřely. Dovnitř vklouzl Zachary a zase za sebou dveře zavřel.

„Kde jste, maršále?“

„Tady, odpověděl Smith. „Joe, podívej se, jestli je ozbrojený.“

Hammer se rozesmál.

„Ne, to je jen náš ctihodný pan starosta. Ještě nikdy jsem ho neviděl s revolverem.“

Smith zapálil knot lampy, ale kolt neschovával. Zachary stál u dveří, těžce oddechoval a potil se.

„Dobrý večer, starosto. Co vás vedlo k tomu, že jste se odvážil do této jámy lvové?“

Zachary ukázal na volnou židli. „Mohu se posadit?“

„Jen si poslužte,“ přikývl Smith.

Zachary si sedl. Vytáhl z kapsy kapesník a utřel si jím zpocený obličej. Smith si vyměnil pohled s Hammerem.

„Takže, pane Zachary?“ zeptal se Smith.

Zachary se potil stále silněji. Dlouho hledal slova, až nakonec vyhrkl: „Maršále, odpoledne se konala schůze městského zastupitelstva. Chceme vás požádat o propuštění vašeho vězně.“

Smith si myslel, že se přeslechl.

„Co?“ zeptal se zmateně.

Zachary v prosebném gestu zvedl obě ruce.

„Prosím, rozumějte mi, maršále! Přirozeně, že známe motivy, které vás vedly k jeho zatčení. Ale jsme toho mínění, že by bylo pro město a pro jeho občany lepší pana Haskela zase pustit.“

„To určitě!“ zavrčel Joe Hammer.

„Na shledanou, starosto,“ chladně procedil Smith mezi zuby.

„Ale maršále, prosím! Máme ženy a děti! Musíme brát ohled na naše rodiny a naše podniky!“ křičel Zachary.

Smith kývl na Hammera. „Joe, pan Zachary chce odejít. Ukaž mu dveře.“

„Ven, Tome!“ řekl Joe Hammer.

Zachary se zvedl. Ve tváři mu cukalo nervozitou.

„Takže vy toho vězně nepustíte, maršále?“

„Ne, k čertu!“ vykřikl Smith. „Je podezřelý z vraždy Davida Painea! To opravdu chcete, abych propustil vraha?“

„Jenom myslím na blaho Bottle Necku,“ zanaříkal starosta.

Hammer otevřel dveře. „Radši zmiz, než ti zakroutím krkem.“

Zachary doslova vystřelil ven. Hammer za ním zavřel dveře.

„Co říkáš na toho skunka?“

Smith pokrčil rameny.

„Má strach. To mu nemůžeme zazlívat. Tak to, holt, chodí, když se většina bojí jednoho agresivního ksindla.“

Hammer ukázal palcem k celám. „Myslíš, že by vážně mohl oddělat Painea?“

„Každopádně ví, kdo to udělal. Proto tu zůstane a bude bručet, dokud nepromluví,“ suše utrousil Smith.

Vzal z šuplíku pouta a šel k Haskelově cele.

„Dej sem zdravou ruku!“ přikázal mu.

„Proč?“ zeptal se pistolník.

„Nezdržuj,“ chladně odvětil Smith. „Nastav ruku, nebo mám jít dovnitř?“

„Jen si poslužte,“ zavrčel Haskel a podrobil se.

Smith mu nasadil želízka a připoutal jej k mříži.

„Tak, amigo, to zabrání tomu, abys pláchnul, kdyby si pro tebe přišel tvůj šéf.“

„Ale takto nebudu moct spát!“ protestoval Haskel.

„Možná budeš brzy spát déle, než bys chtěl,“ odpověděl maršál a opustil jej.

„Kam jdete?“ křičel Haskel.

Smith si otočil kolt kolem prstu a sáhl si na okraj klobouku.

„Nastražit návnadu na Dodge Silvera,“ řekl a odešel.

+ + + + +

Jeho cílem byl saloon Oriental. Tak jako v každém saloonu, i tady se dalo snadno zjistit, co je ve městě či v jeho okolí nového. A naopak v saloonu měli všichni důležití lidé z okolí své špicly.

Před saloonem stálo několik koní, ale ani jeden z nich na sobě neměl cejch ranče Šíp. Vypadalo to, jako by se Silverovi lidé stáhli z města.

U barového pultu, což bylo jenom několik neohoblovaných prken položených na dvou sudech, stáli dva muži. Další čtyři seděli u stolu vzadu a hráli poker.

Smith se postavil k druhému konci pultu a zvedl prst. „Brandy prosím.“

Barman už podával orosenou sklenici piva. „První drink jde na účet podniku,“ prohodil přitom.

Smith s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Děkuji, ale vždycky zaplatím, co vypiju.“

Chopil se sklenice, otočil se a loktem se opřel o pult. Přitom si uvědomil, že při jeho příchodu utichl hovor. Oba muži u barového pultu hleděli do svých sklenic a karbaníci si prohlíželi karty. Nikdo nemluvil.

Smith vypil brandy a obrátil se k barmanovi.

„Ještě jeden drink?“ zeptal se barman.

„Ne, to stačí. Potřebuju mít čistou hlavu,“ prohodil Smith. Odkašlal si a pak dodal: „Slyšel jsem, že mě tu lidi nevidí rádi. Nu, odjedu, ale až dokončím svou práci.“

Karbaníci položili karty na stůl. Kdosi zakašlal a další zavrzal podrážkou po podlaze.

Barman se zeptal: „A máte na mysli nějakou zvláštní práci?“

Smith přikývl.

„Přesně tak. Vy všichni víte, že Dave Paine byl chladnokrevně zavražděn. Náhodou jsem byl svědkem té vraždy. Ten vrah mu nedal nejmenší šanci, odkrouhl ho ze zálohy. Tehdy jsem přísahal, že opustím Bottle Neck, teprve až dostanu toho bastarda a přivedu ho na šibenici.“

„Jestli jste byl svědkem té vraždy, musel jste toho muže vidět,“ řekl barman.

Smith zavrtěl hlavou.

„To bohužel ne. Stál jsem na jedné straně kaňonu a on byl skrytý v křoví na druhé straně. Viděl jsem jenom, jak zastřelil maršála a pak odjel. To je všechno.“

Jeden muž na konci barového pultu vzhlédl od svého drinku.

„To ale nestačí na to, abyste ho zatkl, maršále,“ zamumlal.

„Myslíte?“ usmál se Smith. „Mám jednoho muže, který mi pomůže.“

Barman svraštil čelo.

„Haskela, že ano? Myslíte našeho fešáka Charleyho?“

„No, nechtěl jsem ho jmenovat, ale uhodl jste. Ano, je to Haskel,“ dodal Smith. „Když jsem tu vraždu chtěl přišít jemu, tak to vyklopil, jenom aby si zachránil krk. Teď už vím, kde mám hledat.“ Hodil na pult niklák a obrátil se ke dveřím.

„Dobrou noc, pánové. Už tu mezi vámi dlouho nebudu.“

Venku zmizel do nejbližší uličky, obešel jeden dům a opět se objevil na rohu Orientalu. Tam se ukryl do stínu a čekal.

Netrvalo dlouho a ze saloonu vyšel muž, chvatně odvázal koně, vyšvihl se do sedla a vyjel z města.

Smith se usmál. Ještě tuto noc se Dodge Silver dozví, že jeho předák mluvil. A to ho přiměje jednat. Rychle jednat. A přitom určitě udělá chybu.

Smith se vydal do potemnělých ulic města. Cosi ho tam táhlo, nevěděl co. Až se ocitl před domem Laury O’Tooleové. Chvíli pozoroval její dům, aby se pak vrátil zpátky k vězení.

„To by mi tak ještě scházelo se teď zamilovat do nějaké ženské!“ říkal si. „Hej, vzpamatuj se, příteli, nebo tě to přijde draho!“

Silver určitě brzy vypustí všechny dravce, které na svém ranči krmí krví a lidským masem.

+ + + + +

V pátek odpoledne se Bottle Neck proměnil jako mávnutím kouzelného proutku.

A když se setmělo, bylo již město plné lidí z hor i z prérie, kteří se tu o víkendu chtěli plácnout přes kapsu, než zase zmizí v temných štolách nebo na zaprášených pastvinách.

Smith, jenž se zprvu divil, z čeho Bottle Neck vůbec žije, už nyní věděl, co ho drží při životě.

Když přišel Joe Hammer s večeří, měl nejčerstvější novinky a drby.

„Laura mi řekla, že u ní večeřeli dva jezdci z Šípu. Quincy a Stud Lowell. A oba byli ozbrojení.“

Smith zahvízdl. „Bude tu veselo.“

Připnul si revolverový opasek a sáhl po klobouku.

„Jsou ještě pořád u Laury?“

Hammer zavrtěl hlavou.

„Ne. Pojedli a šli do Orientalu.“

„Zakázal jsem jim, aby jezdili do města se zbraněmi. Chtějí mě vyzkoušet,“ podotkl Smith. „O.K., Joe, ty zůstaneš tady a budeš dávat pozor na našeho vězně. Já se postarám o ty mládence. Jak jsi říkal, že se jmenují?“

„Quincyho už znáš,“ opáčil Hammer. „A ten druhý je Stud Lowell. Nejsou to žádná velká esa, ale rozhodně bych je v noci nechtěl mít za zády. Billy, proč mě nevezmeš s sebou?“

„Protože někdo musí dávat pozor na vězně,“ odpověděl Smith. „Může se stát, že Silver mě jen bude chtít odlákat, aby se pokusil napadnout vězení.“

„To je pravda,“ přitakal Hammer. „Ale jestli tu bude klid a ty se do hodiny nevrátíš, tak se vydám tě hledat.“ Poté vytáhl brokovnici ze stojanu a nabil obě její hlavně.

Smith šel k Haskelově cele a otevřel ji. „Pojď ven!“

„Proč?“ zeptal se pistolník. Měl horečku a bylo mu zle.

„To brzo zjistíš,“ zabručel Smith.

Spoutal Haskelovi ruce želízky a vyvedl ho zadním vchodem ven. Panovala tam temnota a jen velmi tiše tam pronikal hluk ze saloonu.

Haskel se zastavil. „Co se mnou chcete udělat?“ zeptal se nervózním hlasem.

„Běž dál!“ řekl maršál a dloubl do něj.

Vedle ohrady, v níž odfrkával Trigger, stála stáj. Stáj i ohrada byly k dispozici maršálovi.

Smith zavedl svého vězně do stáje a přinutil ho si sednout. Potom mu svázal nohy a do úst mu nacpal roubík.

„To všechno dělám jen pro tvoje dobro, chlapče,“ prohodil, když Haskel chtěl protestovat. „Mohl bys křičet a upozornit na sebe - a to by za těchto okolností tvému zdraví příliš neprospělo.“

Hammer, který šel za ním, mlčel. V kanceláři však mlčet přestal. „Nechceš mi vysvětlit,“ vyjel na Smithe, „co to všechno má znamenat?“

„Přemýšlej přece,“ odtušil Smith. „Silver už dlouho ví, že Haskel zpíval. Určitě tomu věří. A dost možná, že ho napadlo neosvobozovat fešáka Charleyho, ale umlčet ho.“

„Myslíš…?“ zamumlal Hammer.

„Bylo by mu to podobné,“ mínil maršál. „Takový chlap nemá skrupule. Čest, morálka, věrnost - co to pro něj znamená?“

Vrátil se do Haskelovy cely, stočil několik dek, poskládal je na pryčnu a na jedné straně na ně položil Haskelův klobouk. V přítmí, které v celách panovalo, to vypadalo, jako by tam ležel a spal člověk.

„Teď už ti rozumím!“ podotkl Hammer. „Ale proč, ksakru, bych měl zůstat tady a hlídat ty deky?“

„Aby to nevypadalo nápadně,“ vysvětlil mu Smith. „Ale nechci od tebe, aby ses nechal zastřelit Silverovými pistolníky. Jestli opravdu zaútočí, tak párkrát vystřel a kliď se. Ať to vypadá věrohodně.“

„Vynasnažím se,“ slíbil Hammer. „Ale nezapomeň: půl hodiny! Potom vyjdu ven tě hledat!“

„Jo, půl hodiny bude stačit, abych prohlédl Silverovu hru,“ odpověděl Smith a odešel.

Chtěl jít k saloonu, ale pak ho něco přinutilo, aby se otočil a šel k restauraci Laury O’Tooleové. Lauru nalezl v kuchyni, za jídelnou. Zrovna umývala nádobí.

„Dobrý večer, slečno O’Tooleová,“ pozdravil a smekl klobouk.

„Dobrý večer, maršále.“

Její tvář byla rudá od vedra u plotny a po rukou i po nahých ramenou jí stékaly kapičky potu.

„Dáte si šálek kávy?“

„Rád,“ přisvědčil Smith.

Mohlo jí být pětadvacet, tedy nejvyšší čas na vdávání.

Určitě tu po ní jede spousta chlapů, pomyslel si Smith.

Dostal slíbenou kávu, ale vypil ji tak rychle, že si popálil rty.

„Máte nějaký důvod, proč jste sem zašel?“ vyzvídala Laura. Posadila se naproti němu.

„Důvod? Och, ano, samozřejmě. Co ti dva chlápci z Šípu, kteří tu u vás dneska večeřeli?“

Přes její obličej přelétl stín. „Myslíte Quincyho a Lowella?“

Smith přikývl.

„Ano. Řekl mi o nich starý Joe.“

Laura si odhrnula vlasy z čela.

„Oba byli ozbrojení - i když každý v Bottle Necku ví, že jste zakázal lidem z Šípu vstup do města se zbraněmi. Kdosi je na to upozornil, ale oni se mu jen vysmáli. Tvrdili, že budou v saloonu Oriental, a když maršál bude chtít jejich kolty, tak ať si pro ně přijde.“

„To že řekli?“ zeptal se Smith. Přitom cítil, jak se ho zmocňuje vztek.

Laura přikývla.

„Ano, sama jsem to slyšela. Měla to být výzva.“

„Jistě, jistě,“ přisvědčil Smith.

Odstrčil prázdný šálek a zvedl se.

„Děkuju za tu kávu, slečno O’Tooleová. Musím už jít.“

Přistoupila k němu.

„Kam?“

Kývl ke dveřím.

„Do Orientalu. Říkala jste přece, že to byla výzva, ne?“

Položila mu ruku na rameno. „Prosím, nechoďte tam. Nedělejte to!“

Smith cítil i přes kabát teplo její dlaně. A uvědomil si, že se ta dlaň chvěje.

„Musím. Kdybych to nechal jenom tak, ztratil bych tvář. Je to moje a Silverova hra a ani jeden z nás už nemůže couvnout.“

„Och, vy muži se pořád musíte zabíjet!“ zvolala.

Smith se zarazil.

„Já jsem s tím zabíjením nezačal,“ řekl rozhodně. „Pomyslete na Davea. Chcete, aby se jeho vrah bezstarostně procházel po ulici a vysmíval se nám?“

Odtáhla ruku a odstoupila od něj.

„Dave je mrtvý. To, když se teď necháte zastřelit, mu už život nevrátí.“

Smith ztratil trpělivost. Tak mohla mluvit jen žena.

„Už nemohu ustoupit,“ procedil mezi zuby a odešel.

Ten den stálo před Orientalem více koní než obvykle. Smith tam viděl několik koní s cejchy, které neznal. Procházel kolem nich, až narazil na dva s cejchem Šípu. Oběma zvedl pravé přední kopyto, ale ani jeden z nich neměl žádné zvláštní podkovy.

„Sakra,“ zavrčel. „Měl jsem se tenkrát, když zabili Painea, podívat na stopy jeho vraha!“

Ze saloonu vyvrávoral jeden muž, odvázal koně, dvakrát z něj spadl, když se na něho pokoušel vylézt, a podařilo se mu to až napotřetí. Poté zmizel v temnotě.

Smith pohlédl k vězení. Za zataženými závěsy se svítilo. Jak bude vypadat tento Silverův tah?

Rozepnul si kabát, odhrnul si ho, tak aby byla vidět pažba jeho koltu, a vyzkoušel, jak rychle jej dokáže vytáhnout. Pak vstoupil dovnitř.

Toho dne byl rozlehlý saloon plný mužů, kteří pili, sdělovali si novinky nebo hráli karty. Quincyho, kterého už znal, nějak nemohl najít.

Barman, jenž byl celý rudý, měl toho večera plné ruce práce. Po čele mu tekly kapičky potu.

„Dáte si drink, maršále?“

Smith zavrtěl hlavou.

„Díky, ne. Hledám dva muže z ranče Šíp. Quincyho a nějakého Lowella. Mají být tady - a prý jsou ozbrojení. Neviděl jste je?“

„To teda ne,“ opáčil barman, ale Smith viděl, že lže.

Otočil se a všiml si kradmého pohybu za jedním rudým závěsem.

„Co je tam?“

Barman si utřel zpocené čelo.

„Nic zvláštního. Jenom salonek pro zvláštní hosty, kteří nechtějí být rušeni, když hrají o vysoké částky.“

„Na to se musím podívat,“ usmál se Smith.

Prodíral se tam mezi reptajícími muži, kteří se však po chvíli jako na povel rozestoupili, takže tak vznikla ulička vedoucí od něj až k onomu červenému závěsu.

V saloonu se rázem rozhostilo ticho. Mrtvolné ticho. A do toho ticha kdosi řekl: „Vsadím deset dolarů na to, pánové, že Šíp se vypořádá s každým, kdo si v tomto městě připne na košili ten zatracený plech!“

„Beru, Same!“ ozval se kdosi druhý.

Ta slova Smithovi celkem jednoznačně prozradila, co ho čeká. Za tím závěsem ho čekali nepřátelé - a muži tady už uzavírali sázky, jestli přežije, nebo ne.

Jenže on už nemohl couvnout - a ani nechtěl.

Kostky byly vrženy.

+ + + + +

Smith natáhl ruku a odhrnul závěs. Onen salonek byl daleko čistější než výčep. Stál tam jeden velký kulatý stůl a v pozadí se rýsovaly dveře. Pravděpodobně vedly na dvůr.

Smith se zastavil. V místnosti panovalo přítmí, vznášel se tam tabákový kouř a byla tam cítit whisky. U stolu seděli čtyři muži hrající poker. Dva vypadali jako malí chovatelé dobytka, což prozrazovaly jejich drsné, ale poctivé tváře. Třetí měl na sobě tmavý oblek, jaký nosili profesionální hráči. Byl bledý, jako by chodil málo na vzduch. Jeho jemné, bílé prsty obratně manipulovaly s kartami.

Čtvrtým mužem byl Quincy.Vrhl na Smithe výsměšný pohled.

„Pozor, pánové, máme návštěvu!“

Smith se rozhlédl. Viděl jenom tyto čtyři muže, ale ani na jednoho z nich se nehodil popis Studa Lowella. Kde ten chlap může být?

Jeden z hráčů obrátil hlavu a zeptal se: „Co byste rád, maršále? Chcete nás snad rušit ve hře?“

Smith kopl do prázdné židle, která mu stála v cestě, tak že odletěla až k protější zdi.

„Quincy, vstaň!“ zvolal.

Quincy se pomalu zvedl. „Náš maršál je pěkně ostrý hoch,“ dodal. „S tím nejsou žádné žerty.“ Výsměšný tón v jeho hlase se nedal přeslechnout.

Oba dobytkáři mlčeli. Cítili, že se ocitli v nehezky vyhlížející situaci, s níž vlastně nemají nic společného. Zřejmě si přáli teď být někde hodně daleko.

Smith upřel pohled na velký revolver, který se Quincymu houpal u boku.

„Jsi zatčen,“ řekl. „Dej obě ruce za záda a ať tě ani nenapadne zkoušet nějaké špinavé triky.

„Ale proč, maršále?“ zeptal se muž v černém.

Smith poznamenal: „Všem z Šípu jsem zakázal vstup do města se zbraní. Tento člověk to učinil, a proto ho zavřu za rušení obecní bezpečnosti.“

Hráč položil obě ruce na stůl. Smál se Smithovi do tváře. „Maršále, neexistuje žádný zákon, který by muži na Západě zakazoval nosit zbraň.“

Smith si poklepal na pouzdro revolveru. „V Bottle Necku jsem zákon já, jasné? A radil bych vám, abyste má slova nezpochybňoval.“

„Slyšels to?“ zašklebil se Quincy. „To je přece náš drsný maršál Smith!“

„Drž zobák!“ procedil Smith mezi zuby. „Mám ti snad přišít ještě něco, příteli?“

„A co?“ zeptal se jeden z dobytkářů.

Smith položil dlaň na pažbu koltu. Hlasem připomínajícím zvuk odsunujícího se víka sarkofágu pak řekl: „Vraždu.“

Quincy okamžitě zrudl. „Vy jste se musel zbláznit! Snad mě nechcete obvinit z vraždy Davea Painea?“

„Možná,“ poznamenal Smith. „Nasvědčuje tomu hodně věcí.“

Oba dobytkáři odsunuli své židle, aby tak naznačili, že s tím nechtějí nic mít.

Starší z nich řekl: „Maršále, to jsme nevěděli. Vražda je pěkně svinská věc. Jestli si tohoto muže chcete odvézt, tak si ho vezměte. My se do toho plést nebudeme.“

„Slyšels, Quincy,“ prohodil maršál. „Takže pojď.“

„Nenechám se obvinit z něčeho, co jsem neudělal!“ zavrčel Quincy. Už však nevypadal tak sebejistě jako předtím.

Smith se rozhodl blufovat.

„Jenže já vím, že nejsi takový svatoušek, jakého ze sebe děláš,“ utrousil. „Prozradil mi to Charley Haskel.“

„Co? Charley? Ten ničema!“ vykřikl Quincy.

Smith se soustředil na Quincyho, čehož využil muž v černém.

Kopnutím převrhl stůl. Karty, sušenky a zlaté mince se rozletěly. Oba dobytkáři zařvali bolestí, když je zavalil těžký stůl. V pádu s sebou strhli na podlahu i Quincyho.

Zmijím pohybem si hráč sáhl do kapsy své květované vesty a rázem se v jeho ruce objevil postříbřený Derringer. Ale ani to mu nepomohlo. Smith byl ještě rychlejší.

Třeskl výstřel z koltu. V malém salonku měl účinek výbušniny. Smith slyšel, jak mu píská v uších. Dřevěné stěny se otřásly a místnost naplnil dým.

Hráč vykřikl, protože do pravé ruky ho zasáhla kulka. Jeho malý Derringer spadl na podlahu.

Smith jej odkopl pryč a otočil se tak rychle, jak jen mohl.

Za převrhlým stolem se objevil Quincy s koltem v ruce.

„Teď tě oddělám, ty pse!“ vykřikl.

Opět se ozvaly výstřely. Smith měl pocit, jako by mu něco ožehlo obličej. Quincy však dopadl daleko hůř. Předklonil se, přitiskl si ruce na hruď a rozkašlal se.

Smith přikročil k hráči. Skutečnost, že málem přišel o život, ho doháněla k zuřivosti.

„Měl bych ti ustřelit hlavu! Proč ses do toho pletl!“ procedil mezi zuby.

Muž klečel na podlaze a držel se za zraněnou pravou ruku. Mezi prsty mu tekla krev. Kulka ráže 45 holt má svůj účinek.

Smith se uklidnil. Obrátil se k dobytkářům, kteří se zvedali zpod převráceného stolu.

„Někdo by měl přijít pro Connallyho,“ chtěl říct, ale už to neřekl. Rudý závěs se odhrnul a Smith náhle pohlédl do ústí brokovnice. A za tou dvouhlavňovou obludou se objevil důvěrně známý, vrásčitý obličej.

Joe Hammer.

„Uhni, Bille!“ zvolal.

Smith se instinktivně přikrčil. Zaduněl výstřel. Podobalo se to výstřelu z děla. Bum. Ještě jeden. Olovo provrtalo dveře na dvůr.

V následujícím okamžiku se otevřely a do místnosti dovrávoral muž, jenž v pravé ruce držel kolt a levou ruku si tiskl na zakrvácenou košili. Měl rozšířené panenky - bolestí.

Třeskl výstřel a kulka z jeho revolveru se zavrtala do podlahy těsně před špičkami Smithových bot. Poté se ten muž zhroutil na zem.

„Stud Lowell!“ zvolal Joe Hammer. „Máš štěstí, Billy, že právě teď uplynula půlhodina, kterou jsem ti dal.“

Smith tam stál jak opařený. Teprve nyní si uvědomil, o co šlo. Lowell stál za dveřmi připravený mu vpálit kulku do zad. Kdyby se Joe jen o vteřinu opozdil. Smithe polil studený pot, když na to pomyslel.

Hammer nabil brokovnici a pohlédl na oba mrtvé.

„Ti bastardi si nic lepšího nezasloužili. Ten křivák Lowell na tebe chtěl vystřelit ze zálohy. Má, co mu patří.“ Podíval se na muže v černém, dřepícího na podlaze, a dodal: „Pokerface Johnson, hm?! I on na tebe zaútočil, Billy?“

„Ano, nemůžu to popřít,“ zamumlal Smith.

Oba rančeři využili příležitosti a vypařili se. Smith slyšel, jak venku volají Connallyho a požadují drink. Nebylo divu, po takové přestřelce. Ani Smithovi nebylo do zpěvu.

Do salonku nakouklo několik zvědavců, ale Hammerova brokovnice je rychle přesvědčila, aby se zase stáhli zpět. Po nich se objevil barman. Spráskl ruce, když viděl to nadělení.

„Och, to bude pan Silver zuřit. A ten nový nábytek!“

„Jenom klid, Harry,“ prohodil Hammer. „Radši sežeň Connallyho, nebo ti nezaplatí ani Pokerface.“

Smith dodal: „Cože jste říkal?“ Chytil přitom barmana za límec. „Co má Dodge Silver společného s vaším nábytkem?“

Barman, jmenoval se Harry Card, se pokoušel z jeho ocelového sevření vykroutit.

„Ale maršále, pan Silver je přece majitelem Orientalu,“ hlesl. „Patří mu pět osmin, mně jen tři. To jste nevěděl?“

„Ne,“ zabručel Smith a pustil jej.

„Já také ne,“ podotkl Hammer. „Dodge Silver jako spolumajitel saloonu a herny - hm, vypadá zajímavě. Vždycky jsem si myslel, že se živí jenom loupením. Ale asi na něho musím změnit názor.“

Smith přikývl. Pokud měl Silver podíl v tomto podniku, tak je může mít i jinde. To by vysvětlovalo vliv, který v Bottle Necku měl.

Dva muži zvedli sténajícího hráče, odvlekli ho do velkého sálu a položili ho na stůl. Zanedlouho se objevil Connally a dal se do práce. Ostatní vynesli mrtvé.

Smith se opíral o zeď a díval se na ně. V místnosti se vznášel pach love smíchaný s kouřem z výstřelů. Pokerface naříkal a trhal sebou.

Smith se pokoušel předpovědět další Silverův tah.

Že by Quincy a Lowell jednali na vlastní pěst? To určitě ne. Nebo že by šlo o manévr, jak ho dostat z vězení?

„Pojď, Joe,“ poznamenal.

Hammer si pověsil brokovnici na rameno a vyšel s ním ven.

Venku se ho Smith zeptal: „Joe, jak tě, hergot, mohlo napadnout, že na mě Lowell číhá za dveřmi?“

Hammer se usmál.

„Nemysli si o mně, že jsem hlupák. Vyznám se tu trochu líp než ty, proto jsem hned nešel do té Cardovy pajzy, ale podíval jsem se na dvůr. A tam jsem uviděl Lowella, jak se s koltem v ruce dívá dovnitř oknem. To se mu ale asi moc nezdálo, takže přiskočil k zadním dveřím. Došlo mně, o co mu jde. Přispěchal jsem dovnitř a uslyšel výstřely a Quincyho, jak křičí. Vběhl jsem do salonku a uviděl jsem, jak se hýbe klika. No a pak jsem musel být zatraceně rychlý, abych ho dostal dřív než on tebe. Měl jsi štěstí.“

„Díky, dědku,“ zamumlal Smith.

Hammer zavrtěl hlavou.

„Není proč děkovat. To jsem tam měl stát a dívat se, jak někdo takový, jako je Lowell, odpraví syna Kinga Fishera?“ Odplivl si. „Víš, kdysi se mi Mattie moc líbila. Ale bohužel se rozhodla pro Kinga. Jenže pořád musím myslet na to, žes mohl být můj syn, kdyby si mě vzala.“

„To je minulost,“ utrousil Smith.

„Ále, k čertu s tebou a se starými vzpomínkami,“ zavrčel Hammer.

Stáli na ulici a dívali se směrem k vězení. Ve městě se tou dobou svítilo jen v Orientalu, jinak všude panovala tma. Smith takové situace už zažil mnohokrát. Vždycky to bylo stejné: Když o něco šlo, tak se občané schovali doma a vyčkávali, jak to dopadne.

Náhle někde u vězení třeskl výstřel. A po něm další a ještě jeden.

Hammer se rozběhl tím směrem. Na svůj věk byl neskutečně rychlý.

„Joe, zůstaň tady!“ zvolal maršál.

Ale starý zálesák ho neslyšel, nebo ho spíš nechtěl slyšet. Smith zaklel a běžel za ním.

„Říkám ti, zůstaň tady!“

Hammer už dorazil k verandě. Přeběhl ji a otevřel dveře úřadovny. Smith na něj skočil a srazil ho k zemi. Právě včas.

V tom okamžiku se totiž ozvala rána, zablesklo se a nad oběma muži hvízdla kulka. Smith vleže vystřílel bubínek. Pálil naslepo, do temnoty.

A trefil. Ozval se totiž výkřik a po něm zaklení následované kašláním, jako by se někdo dusil vlastní krví. Z kanceláře s cinkotem ostruh vyvrávorala postava. Oběma rukama se držela za břicho. V té tmě ale nebylo poznat, kdo to je.

Onen muž se chytil sloupku podpírajícího baldachýn verandy a pak se zřítil na podlahu.

„Krucipísek, málem mě dostal,“ prohodil Hammer. „Nepočítal jsem s tím, že ještě bude vevnitř.“

„Byla to past a tys na to málem naletěl,“ zamumlal Smith.

Hammer vstal a zakroutil si špičky svého bílého kníru.

„Řekl bych, že jsme si kvit. Mám tam ještě vystřelit?“

Smith zavrtěl hlavou.

„Myslím, že to už není nutné. Kdyby tam nebyl sám, tak by jeho kumpáni už zasáhli. Ne, byl sám. Měl jistý úkol a já mám pocit, že ho splnil.“

„Ty myslíš - že chtěl oddělat fešáka Charleyho?“ zeptal se Hammer.

„Na koho jiného by střílel?“ odpověděl Smith.

Nabil bubínek svého revolveru. Z otevřených dveří letěl kouř.

„Nejradši bych to tam vyčistil olovem,“ řekl Hammer.

Smith přistoupil ke dveřím. Ve vzduchu se vznášel pach střelného prachu. Jeho nervy byly napnuty k prasknutí.

Naslouchal. Ale nic podezřelého se neozývalo.

Vklouzl dovnitř a přikročil k psacímu stolu, který více tušil než viděl. Hned se za něj schoval. Nic se však nehýbalo.

Smith natáhl ruku a vystrčil hlaveň revolveru přes hranu stolu. Zdálo se mu, jako by se k němu někdo plazil. Ale to se mu opravdu jen zdálo.

Levou rukou vytáhl sirku a zapálil ji.

Ta sice ozářila místnost jen velmi chabě, ale i to stačilo Smithovi ke zjištění, že se nemýlil.

Kancelář byla prázdná.

„Můžeš dovnitř, Joe!“ zvolal a zapaloval lucernu.

Hammer vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře. „Člověk s lucernou v ruce, hm, to je přímo ideální terč pro nějakého skrytého střelce,“ zavrčel.

„Myslím, že dneska už se bát nemusíme,“ odpověděl Smith.

S lucernou pak šel k celám. Svázané deky na pryčně Haskelovy cely byly provrtané kulkami.

„No, co na to říkáš?“ zamumlal Smith.

Hammer se poškrábal za ušima. „No, co bych říkal, že fešák Charley by teď byl tuhý, kdybys nevymyslel tu kulišárnu.“

Smith přikývl.

„Hra začala. Silver se doslechl, že Haskel mluvil. A jednal zatraceně rychle.“

„Ale špatně,“ podotkl Hammer. „Uvědom si, že Šíp dnes v noci zaplatil zatraceně krvavou daň. Pojď, podíváme se na toho chlapa na ulici!“

Muž tam ležel, tak jak dopadl: obličejem dolů, s roztaženýma rukama, jako ukřižovaný.

Smith ho pomalu otočil. Lucernu raději nechal vevnitř, kdyby se někde poblíž náhodou skrýval nějaký střelec.

Obličej mrtvého bledě svítil do tmy jako rybí oko. Měl otevřené oči.

„Znáš ho?“ zeptal se tiše Smith.

Hammer zapálil sirku, opatrně si ji schoval do dlaní a poté, co se podíval na tvář mrtvého, ji zase zadusil.

„Duke Collins. Tentokrát měl smůlu.“

„Patří k té bandě z Šípu?“

„Samozřejmě. A vedle Slatea a Chica je to ten nejpodlejší ksindl ze všech. Dodge Silver si umí vybírat.“

Smith si vzpomněl na to, jak Silver přijel do města s šesti jezdci - tenkrát, když mu chtěli vzít Triggera. Silver se tam tehdy určitě objevil v plné síle, protože počítal s bojem.

Šest mužů a Dodge Silver! Tři z nich dnes padli a Haskel seděl za mřížemi. To znamená…

„To znamená,“ řekl Hammer, jako by mu četl myšlenky, „že Dodge přišel za jedinou noc o polovinu svého mužstva. Z toho už se nevzpamatuje, teď bude muset spoléhat jen na Slatea a Chica.“

„Možná kvůli tomu bude ještě mnohem nebezpečnější,“ poznamenal Smith.

Ta noc ještě neskončila.

Ještě se měla prolévat krev.

+ + + + +

Hammer přivedl Charleyho Haskela ze stáje a vytáhl mu roubík z úst.

„Podívej se na to,“ prohodil k němu a ukázal na provrtané deky.

„No a?“ vzdorovitě opáčil pistolník.

„Tak jsi měl dopadnout ty. Někdo se pokusil tě oddělat. Měl jsi štěstí, že jsem tě na chvíli - ehm - vyřadil ze hry.“

„Kdo by měl zájem mě odrovnat?“ zeptal se zneklidnělý Haskel.

Hammer se usmál.

„Hádej třikrát. Dodge Silver samozřejmě, protože věří, že jsi mluvil.“

„Tak počkat, o co jde?“ vyjekl Haskel, zatímco si utíral pot z čela.

„Quincy, Lowell a Collins, to přece byli tvoji kumpáni na ranči Šíp, ne?“ zeptal se Hammer. „Well, příteli, všichni tři se dneska vydali do věčných lovišť a máš velké štěstí, že je tam nedoprovodíš.“

„Cože? Quincy, Stud a Collins jsou mrtví?“ Haskel zbledl, jelikož ta přestřelka mu samozřejmě neunikla. „Nevěřím. Jenom blufujete.“

„Neblufujeme!“ vykřikl Smith. „Ten poslední, Duke Collins, to koupil tady, poté co několikrát vystřelil do těch svázaných dek, o kterých si myslel, že jsi to ty.“

„To by Duke nikdy neudělal!“ zařval Haskel. „Starý Duke ne! Vždyť jsme jezdili bok po boku pro Dodge Silvera.“

„Kdo chce s vlky žít, musí s nimi výt,“ podotkl Hammer. „Mám ti snad ukázat jeho tělo? Leží venku a zítra bude dělat na krchově společnost Quincymu a Lowellovi.“

Haskel zavrtěl hlavou.

„Víte, co si o tom všem myslím?“ řekl.

„Poslouchám!“ prohodil Smith.

„All right. Všechno jste to jenom nainscenovali, abyste mi nahnali strach. A jestli Duke zařval, tak jenom proto, že se mě pokoušel odsud dostat. Vy sami jste prostříleli ty zatracené deky, abyste mě přinutili svědčit proti mým starým kámošům. Ale to se mýlíte. Nedostanete ze mě ani slovo!“

Smith pokrčil rameny.

„Některým lidem holt není pomoci. Joe, odveď ho do cely. A připoutej ho zdravou rukou k mříži, ano?“

„Už se nemůžu dočkat,“ zazubil se Hammer.

„Jsem zraněný, mám horečku a hrozné bolesti. Jednáte se mnou nelidsky!“ protestoval Haskel.

Hammer ho místo odpovědi dloubl puškou do zad.

„A vražda maršála Painea byla lidská?“ zavrčel.

Smith stáhl knot lampy, dal si nohy na stůl a zamyslel se. Hammer se vrátil a posadil se na židli.

„Nad čím přemýšlíš?“

„Kdybys byl Dodge Silver a hrál vysokou hru, zůstal bys na Šípu a čekal bys, jak všechno dopadne?“ zeptal se Smith.

Hammer rezolutně zavrtěl hlavou.

„To rozhodně ne. Číhal bych někde poblíž, abych měl přehled o situaci.“

Smith sundal nohy ze stolu dolů.

„Přesně tak. To tedy ovšem znamená, že Silver je ve městě.“

„To je možné,“ připustil Hammer.

„Je ve městě, cítím to, vím to.“ Smith vstal a nervózně začal chodit po kanceláři sem a tam. „Kde jenom může být?“

Hammer svraštil čelo.

„Když nad tím tak přemýšlím, tak jedině v saloonu Oriental. Vzpomínáš, jak nám Card řekl, že Silverovi patří pět osmin podílu v Orientalu?“

„Jo,“ přisvědčil Smith, „taky jsem na to zrovna myslel. Asi bych měl pana Silvera navštívit.“

„To je nebezpečné!“ varoval ho Hammer.

Smith pokrčil rameny.

„Tuto noc byla rozbita značná část jeho moci. Musíme kout železo, dokud je žhavé.“

Šel do chodby, která vedla k celám, a přistoupil k Haskelovi. Seděl nehybně na pryčně a zarytě mlčel.

„Takže nám neřekneš, kdo zabil Painea?“

„Nejsem zrádce,“ zavrčel předák Šípu.

„Ne, to teda nejsi,“ poznamenal Smith. „Ale brzy možná budeš mrtvý.“

„Co? Jak to myslíte?“ zeptal se Haskel.

Smith se usmál.

„My, Joe a já, teď před sebou máme nějakou práci a nemůžeme se zdržovat s nějakým paličatým vězněm. Tentokrát tě nikam neuklidíme. Rozumíš? Zůstaneš tady, tak jak jsi, připoutaný k mříži. A možná tě dneska v noci navštíví někdo, koho zajímáš. Přemýšlej nad tím!“

„Vůbec nevím, o čem mluvíte,“ zamumlal Haskel.

„No, to je přece jednoduché.“ Smith se trochu rozkročil, založil si ruce na prsou a vrhl na vězně mrazivý pohled. „Vím, že Silver je ve městě - a teď půjdu za ním. Přitom mu jakoby náhodou prozradím, že ten pokus zavraždit tě nevyšel. Jak myslíš, že bude reagovat?“

Haskel zbledl.

„Maršále, mám nárok na vaši ochranu,“ vykřikl.

„Budu tě chránit, hned jak mi řekneš, to co chci vědět.“

Haskel sklonil hlavu a pak odpověděl: „Nemám tušení, kdo zabil Painea.“

„O.K., jak chceš. Ale ve tvé kůži bych teď být nechtěl,“ chladně odtušil maršál a vrátil se do kanceláře, odkud vyšel na ulici.

„Pojď sem, Joe,“ prohodil k Hammerovi.

Ochladilo se. Vítr přihnal mraky. Po ulicích se mezi víry prachu kutálely trsy laskavců. Všude panovala tma. Jen v saloonu Oriental se ještě svítilo.

Smith tiše podotkl k Hammerovi: „Jdu teď najít Silvera. Ty zůstaň tady a dávej pozor. Haskel si musí myslet, že je sám. Možná mu to konečně rozváže jazyk. Ale nesmí se mu nic stát, protože je naší jedinou zbraní proti Silverovi. Rozumíš mi?“

Hammer si poklepal na brokovnici. „Neměj strach. Nikdo se sem nedostane. Ale když budeš mluvit se Silverem, nezapomínej na Slatea a Chica! Ti dva skunkové jsou horší než rudokožci, a to už je co říct.“

„Chci s tím skoncovat,“ poznamenal Smith.

Joe Hammer zvedl hlavu.

„Cos říkal, synu?“

„Ále, nic,“ zavrčel Smith a zmizel ve tmě.

+ + + + +

Z Orientalu vyšla skupina kovbojů. Nasedli na koně a vyrazili do prérie.

Blížila se půlnoc. Smith zůstal stát uprostřed cesty. Vydal se ke stáji, ale koně, kterého tam hledal, tam nenašel.

Jestli je Silver ve městě, tak tu musí mít i svého palomina. Možná má za saloonem soukromou stáj.

Vítr zesílil a vehnal mu do očí prach. Podruhé přešel ulici, čas od času zpoza mraků vykoukl měsíc. Z Orientalu ještě zazníval zpěv opilců, ale brzy ustal. Smith obešel dům a nahlédl do stáje.

Byla to primitivní prkenná bouda. Bill opatrně otevřel dveře a vklouzl dovnitř. Okamžitě ho praštil do nosu pach kůže, čpavku a koňského potu. Škrtl sirkou a spatřil lucernu visící na háku na sloupu. Sundal ji, zapálil knot a stáhl jej. V boxech stáli tři koně. Jeden z nich byl nádherný palomino Dodge Silvera.

„Tak přece,“ zamumlal.

Postavil lucernu na zem a vstoupil do boxu.

„Jenom klid, hochu,, zamumlal a poplácal hřebce po krku.

Silverovo luxusní sedlo viselo na přepážce a mezi ostatními se vyjímalo. Smith se přikrčil a zvedl hřebci pravou přední nohu. A uviděl to, co čekal: Na jejím kopytu nebyla normální podkova, ale destička. Citlivý vnitřek kopyta byl vlhký a páchl, místo aby byl tvrdý a suchý. Mnozí koně měli tento handicap, ale pokud měli jiné přednosti, tak jim jejich majitelé nechali okovat ono bolavé kopyto takovou speciální destičkou.

Smith zhasnul lucernu a pověsil ji zase na hák. Za deset vteřin stál zase na dvoře, odkud zamířil bočním vchodem do saloonu. Slyšel, jak jeden muž zvolal: „Maršál! Je tu maršáli“

Smith se zastavil a rozhlédl se. Pokerface Johnson a mrtví už zmizeli, ale na podlaze ještě zůstaly stopy krve. Většina mužů, kteří po té přestřelce vystřízlivěli, odešla. Jen ti, co měli hroší kůži, nebo beznadějní alkoholici, zůstali.

Zpoza pultu vykoukl Card.

„Chcete ještě nějaké další neštěstí? To vám nestačilo?“

Smith ho jedním pohybem ruky odsunul stranou. Pak se všech přítomných zeptal: „Hledám Silvera. Jsem si jistý, že je tady. Lépe řečeno, vy mi řeknete, kde ho můžu najít, nebo tady z toho udělám kůlničku na dříví.“

Od stolu vzadu se zvedl onen dobytkář, který hrál s Johnsonem a Quincym poker.

„Běžte nahoru, maršále. Je v pokoji v rohu, tam byste ho mohl najít. Když jsem byl venku, tak se mi zdálo, že jsem viděl v okně nějaký stín.“

„Díky,“ řekl Smith.

Vykročil ke schodům, ale na prvním z nich se zastavil, obrátil se a dodal: „Pro dnešek podnik zavírám, pánové.“

„Co?“ hlesl barman.

Smith ho zmrazil pohledem.

„Jste hluchý? Řekl jsem, že pro dnešek tu vaši knajpu zavírám. Postarejte se o to, aby všichni co nejdřív zmizeli, nebo vám ještě ukážu, jak se má poslouchat maršál!“

„Maršále, vy mě zruinujete!“ zanaříkal Card.

„Vás?“ Smith se mu vysmál do očí. „Myslel jsem, že je to Silverův lokál. Vám přece patří jenom tři osminy, nebo jste mi lhal?“

Card si přejel jazykem po rtech.

„Jistě že ne. Ale jediný pořádný kšeft udělám vždycky jenom o víkendu. Pan Silver to asi jenom tak nestráví.“

„O toho si nedělejte starosti,“ prohodil Smith. „Ten toho ještě dneska v noci bude muset strávit víc.“

Card se obrátil k hostům.

„Slyšeli jste, lidi. Nejlepší by bylo, kdybyste šli domů, než se stane neštěstí.“

Smith pozoroval, jak muži platí a odcházejí. Potom poznamenal ke Cardovi: „Může se stát, že se tu bude střílet. Co kdybyste se ztratil i vy?“

„Maršále, skláním se před zákonem,“ zamumlal barman a vypařil se.

Smith tiše vyšel do patra. Chodba byla osvětlená karbidovou lampou. Jeho kroky tlumil koberec.

Dveře do rohového pokoje na konci chodby nebylo těžké najít. Smith pravou rukou vytáhl revolver, levou chytil kliku a zmáčkl ji.

Prudce otevřel dveře, takže práskly o stěnu. Teprve pak, když věděl, že se za nimi nikdo neskrývá, vstoupil dovnitř.

„Dobrý večer, maršále. Dal jste si načas,“ ozval se Silver.

Smith bleskově prohlédl místnost. Kromě Silvera, který seděl za psacím stolem a kouřil, tam nikdo nebyl.

„Ahoj, Silvere!“ opáčil.

„Myslel jsem si, že se tu objevíte,“ zamumlal rančer.

Neměl na sobě rančerský oděv, nýbrž šedý, městský oblek. Na levém uchu měl náplast.

„Silvere, hra skončila,“ řekl Smith.

„Opravdu?“ Silver pozvedl obočí a rozesmál se. „Nevím, o čem mluvíte, maršále.“

Smith si k sobě přitáhl židli, otočil ji opěrátkem dopředu a obkročmo si na ni sedl.

„Ó ne, rozumíte mi velice dobře,“ odpověděl.

Silver ukázal prstem dolů.

„Myslíte tu věc s Quincym a Studem? Ti hlupáci! Pochopitelně, že všechno už od Carda vím. A kromě toho i já jsem slyšel výstřely, nejsem hluchý. Ale z toho, co ti pitomci provedli na vlastní pěst, přece nemůžete obviňovat mě.“

„Takže vy s tím nemáte nic společného?“ zeptal se Smith. „Quincy a Lowell tedy nepřijeli do Bottle Necku ozbrojeni na váš rozkaz?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Silver.

Smith zavrtěl hlavou.

„Nemyslíte si, že tomu věřím, že ne.“

Silver se mu smál do očí. „Co si myslíte, je vaše věc. Nemáte proti mně žádné důkazy a také ani žádné mít nebudete, protože jsem dneska večer všechny své muže propustil. Rozhodl jsem se totiž, že Šíp prodám a zkusím štěstí v Kalifornii. Kalifornie je prý pěkná země. Už jste tam byl, maršále?“

„Tak dost řečí!“ zavrčel Smith.

Silver se zubil ještě víc.

„Proč jste najednou tak nervózní? Prostě jsem poznal, že nadešel čas změnit lokál. Všechno, co teď chlapci dělají nebo říkají, činí na vlastní pěst. Tak je to, maršále. Ať se vám to hodí nebo ne, za Quincyho a Studa Lowella už odpovědný nejsem.“

„A za Dukea Collinse?“ zeptal se maršál.

Okamžitě zpozoroval, jak Silver znejistěl. Pravděpodobně nevěděl o tom, že pokus o Haskelovo umlčení nevyšel.

„Duke? Ano, ten se se mnou včera také rozloučil. Proč se ptáte? Že by vám i on zkřížil cestu?“

„Ano,“ přikývl Smith. „Teď je tam, kde jeho kamarádi. Pod drnem. Chtěl to.“

Silverovi se zachvěla ruka, v níž držel drahý brazilský doutník.

„Jak - jak se to stalo?“

Teď se zase mohl usmívat Smith.

„Pokusil se přepadnout vězení. A víte, co tam chtěl?“

„Nemám tušení,“ zašeptal Silver.

„Chtěl oddělat fešáka Charleyho, vašeho předáka. Co k tomu řeknete?“

Silver začal mrkat.

„Co bych k tomu měl říct? Duke se musel zbláznit. Doufám, že se Charleymu nic nestalo?“

Smith vycítil v té otázce silnou zvědavost. Přirozeně, že Collins jednal na Silverův příkaz. Silver chtěl Haskela umlčet, aby nemohl prozradit, kdo zabil Davida Painea.

„Maršále, neodpověděl jste na moji otázku,“ dodal Silver naléhavým tónem. „Co je s Charleym? Snad ho Duke neoddělal, nebo…?“

„Je v pořádku,“ odvětil Smith. „Byl jsem totiž natolik prozíravý, že jsem ho včas odklidil. Ten váš zabiják by ho totiž jinak odkrouhl, Dodgei.“

„Můj zabiják?“ Silver svraštil čelo. „To mi nejdřív musíte dokázat, Smithi. Nemám s tím ale vůbec nic společného. Naopak, Charley Haskel je můj dobrý přítel. Dotklo by se mě, kdyby se mu něco stalo.“

„Tím si nejsem tak jistý,“ prohodil Smith.

Silver pokrčil rameny.

„Proč mi nevěříte? Jestli si myslíte, že máte dostatečné důkazy o mé vině, tak mě zatkněte!“

Jenže Smith žádné důkazy neměl. A Silver to samozřejmě velice dobře věděl. Dokud nepředloží pádné důkazy, musí s ním jednat jako s nevinným.

Je hladký jak úhoř, pomyslel si Smith. Vstal a kopl židli ke stolu.

„O.K., Silvere. Takže vy chcete do Kalifornie? Kdy?“

Silver si prohlížel prsty. Už se opět ovládal.

„Zítra. Za svítání. Vidíte, maršále, nakonec se ještě usmíříme. Omlouvám se za to, že jsem vás kdysi nazval zlodějem koní. Byl to omyl. Každý se jednou může mýlit.“

„Nevěřím, že Quincy, Lowell a Collins jednali na vlastní pěst,“ řekl Smith. „Bylo by lepší, kdybyste co nejdřív zmizel. Rozumíte mi?“

Silver přikývl.

„Přirozeně. Všechno už jsem zařídil. Harry Card převezme můj podíl v saloonu a prodá Šíp. Vidíte, maršále, už jsem za sebou spálil všechny mosty.“

Smith mu nevěřil ani slovo. Silver nebyl mužem, který by jen tak házel flintu do žita. Chtěl mě jenom zmást.

„Dávám vám lhůtu do rána,“ prohodil a obrátil se ke dveřím. „Jestli vás tu zítra uvidím, tak ať vás chrání všichni svatí.“

Silver si položil dlaň přes oči a předstíral, že je otřesen.

„Když nad tím tak přemýšlím - Quincy a ostatní chlapci jsou mrtví? Nemůžu to pořád pochopit. No, jo, chtěli dostat fešáka Charleyho ven, protože to byl jejich kámoš.

Jak dlouho ho vlastně míníte držet, maršále?“

„Dokud sem nepřijede soudce,“ odpověděl chladně Smith. „Charley už změkl. A vsadím se, že vyklopí všechno, co budeme chtít, když zjistí, že jde do tuhého. Kde vás potom, eventuálně, budeme moct najít, Dodgei?“

Silver zatnul pěsti. „V San Franciscu,“ zavrčel. „Mám v úmyslu angažovat se v rejdařství.“

„Doufám, že nechcete podnikat nějakou velkou cestu?“ zeptal se Smith, „třeba do jižní Ameriky, nebo tak? Může se stát, že se o vás začneme znovu zajímat, hned jak Haskel promluví.“

Silver se opět přestal ovládat. Zatnul pěsti a zrudl.

„Smithi, vy mi nikdy nic nedokážete,“ sykl. „Nikdy!“

„To ještě uvidíme,“ odpověděl Smith.

Potom odešel.

Jen co zmizel, Silver vyskočil a otevřel okno.

Na žebříku ve dvoře seděl Chico.

„Pojď sem!“ přikázal mu Smith.

Mexičan přišel do jeho pokoje. Pravou ruku měl ovázanou špinavým obvazem.

Silver ukázal na dveře, kterými před několika minutami odešel Smith.

„Slyšels to. Ten blbec Duke to zbabral. Teď jsi na řadě ty.“

„Kde je Slate?“ zeptal se Chico. „Měl by tu někde být, ne?“

Silver pokrčil rameny.

„Nemám tušení, kde se fláká. Najdi ho, nebo to udělej sám, to je na tobě. Ale Charley musí být do rána mrtvý.“

„Si, seňore Silvere,“ přikývl Chico.

„Ty a Slate jste v tom se mnou až po uši,“ dodal Silver. „Charley ještě nepromluvil. To by se maršál choval jinak. Ale nikdo neví, jak dlouho bude mlčet. Smith vyhrožoval, že to z něho dostane - a já myslím, že to dokáže.“

„To je dobré, šéfe. Na starého Chica je vždycky spolehnutí,“ opáčil Mexičan a odešel.

Silver si znovu sedl za stůl.

Nejdůležitější je zbavit se Charleyho. Pak to už bude snadné.

+ + + + +

Saloon zel prázdnotou. Jen Card se opíral o barový pult.

„Běžte spát,“ řekl mu Smith a vyšel na ulici.

Co teď Silver podnikne? Tomu, že odjede a už se v Bottle Necku neukáže, Smith samozřejmě nevěřil.

„Kdybych byl na jeho místě,“ říkal si, „ze všeho nejdřív bych se postaral o to, aby Haskel nemohl mluvit.“

Do hry mohli zasáhnout také Slate a Chico. Možná jenom čekají na to, až jim Silver dá volnou ruku. Smith se divil, že se ještě neobjevili.

Zamířil k vězení. Když to nevyšlo Dukeu Collinsovi, tak to Silver zkusí znovu - určitě.

Náhle, spíš to cítil než viděl, se napravo od něho cosi mihlo. Chtěl se otočit, ale už bylo pozdě.

Něco tvrdého mu vrazilo do žeber a Smith věděl, že to nemůže být nic jiného než revolver.

„Tak pojď, přítelíčku,“ zašeptal hlas, který důvěrně znal. Patřil Slateovi.

Smith poslechl, jak by také ne.

Slate ho přivedl do postranní uličky. Smith se pomalu otočil. Ano, byl to ten zabiják.

A já hlupák se jenom tak procházím po městě.

Divil se, že vůbec ještě žil. Proč ho Slate hned nezabil?

„Vím, nad čím teď přemýšlíš,“ zavrčel Slate. „Ale než tě oddělám, tak bych rád něco věděl. Jak jsi to zjistil?“

„Co?“ otázal se Smith.

Slate ho kopl do holeně.

„Jen nedělej! Myslím tu záležitost s Painem. Viděl jsem tě, jak vycházíš ze stáje za Orientalem. Byl ses podívat na koně, co?“

„Ano,“ přiznal Smith.

„No, takže teď už to víš,“ zabručel Smith. „Myslel jsem si, že si budeš prohlížet stopy - tam, kde to Paine koupil. Myslíš si, že to udělal Silver, protože jeho kůň má takové kopyto. Ale to jsi vedle. Co ti řekl, že jsi ho nezatkl?“

Smith zpozorněl. Právě se dozvěděl něco, o čem ještě vůbec nevěděl.

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekl.

Slate ho udeřil revolverem do břicha. „Nesnaž se ze mě dělat pitomce! Vsadím se, že to Silver všechno hodil na mě. Ale než tě oddělám, tak ti řeknu, jak to bylo. Dal mi toho svého koně, který byl mnohem rychlejší než můj, a přikázal mi, abych jel za Painem a vyřídil to s ním. Jo, je to moje práce. Ale udělal jsem chybu, že jsem odjel, když jsi na mě začal střílet. Měl jsem tam zůstat a odkrouhnout i tebe. Ale netušil jsem, že budeš tak hloupý a vrátíš se do Bottle Necku.“

„Jenže já jsem to udělal,“ odpověděl Smith.

„No právě - a to byla tvoje osudová chyba,“ zašklebil se Slate. „Konečná, přítelíčku. Vystupovat.“

Smith za ním spatřil stín. „Ne, Joe!“ prohodil.

Slate se zasmál.

„Myslíš, že se otočím, abys měl čas vytáhnout kolt? Na takové triky já nenaletím!“

Stín se blížil. Maršál spatřil rozložitou postavu, mnohem mohutnější, než měl Hammer. Ve svitu hvězd se zaleskla ocel, ozval se tupý náraz a Slate se skácel na zem.

„Řekl bych, že jsem přišel v pravý čas,“ řekl kovář Mike Connally.

Za ním se vynořil ještě další muž - Tom Zachary, starosta Bottle Necku.

„Jste v pořádku, maršále?“ ptal se ustaraně.

Smith přikývl.

„Nic se mi nestalo. Musím vám poděkovat, pánové.“

„Není zač,“ mávl rukou Zachary. „Mikea, mě a ještě několik dalších lidí jenom napadlo, že je naší povinností udělat něco pro město.“ Kývl na omráčeného Slatea. „Všechno jsme slyšeli. Je to jednoznačný důkaz Silverovy viny.“

„To je,“ přitakal Smith. „Proto Dodge Silver a okamžitě zatknu. Kdybych jenom věděl, kde je Chico! Vsadím se, že nebude daleko a že chystá nějakou ničemnost!“

„Chico?“ zabručel Connally. „Zdá se mi, že jsem někoho jemu podobného viděl, jak se plíží k vězení.“

„K vězení?“ vyděsil se Smith.

Okamžitě se rozběhl tím směrem.

+ + + + +

Na chodníku zazněly jeho těžké kroky.

Doufal, že Joe bude na stráži. Snad ho ten ksindl nepřekvapí!

Strachem se mu náhle stáhlo hrdlo. Rozbušilo se mu srdce. Nebál se o sebe, ale o toho statečného starého muže.

Ve vězení panovala tma.

Smith viděl, že dveře jsou otevřené.

Zastavil se.

„Joe!“ zvolal přidušeným hlasem.

Ticho.

Poryv větru práskl dveřmi o zeď.

Smithovi se potila dlaň na pažbě koltu.

„Joe, řekni něco!“

Joe však nic neříkal.

Smith cítil, jak se hrůzou stáhl žaludek. Něco nebylo v pořádku. Proč se Joe neozývá?

To, co pak učinil, bylo nebezpečné, ale on nemohl jinak. Skočil do místnosti, opřel se zády o stěnu a naslouchal.

Uviděl, že v chodbě vedoucí k celám se svítí. Oddechl si. Joe sedí u Charleyho Haskela a dává na něho pozor. Na starého Joea je zkrátka spoleh.

Smith otevřel dveře do chodby.

„Joe, ty také umíš člověkovi nahnat strach,“ chtěl říct, ale ta slova mu zamrzla na rtech.

Všude, kam se podíval, byla krev. Nic než krev.

Haskel ležel s podřezaným hrdlem u dveří do své cely. Ale to nebylo všechno.

Smithovi se zatmělo před očima.

„Joe,“ zdrceně zamumlal.

Na stole uprostřed chodby stála lampa. A za ním ležel na židli zhroucený Joe Hammer, jemuž ze zad trčela rukojeť těžkého mexického vrhacího nože.

Smith jako omámen přistoupil k němu a vytáhl nůž z hrozivé rány. Ten nůž znal. Patřil Chicovi, o tom nepochyboval.

Zadní okno bylo rozbité. Smith si podle toho odvodil, jak ke všemu došlo. Hammer musel za stolem usnout. Však také měl za sebou náročnou noc. Potom Chico rozbil okno, zavraždil ho tím nožem, a pak zúčtoval s Haskelem.

Natáhl ruku a dotknul se Hammerova ramene. „Je to moje vina. Neměl jsem tě nechávat samotného. Ale slibuju ti, že oba, Silvera i toho zabijáka, pošlu za tebou na výslech. A nebude to dlouho trvat.“

Z kanceláře se ozvaly kroky. Šlo o Zacharyho a Connallyho. Connally nesl na rameni omráčeného Slatea jako měch otrub.

„Pane Bože!“ hlesl Zachary, když viděl ta jatka. Zezelenal.

Smith se obrátil ke kováři. „Měl jste pravdu, byl to Chico. Nechal tu svou vizitku - ten vrhací nůž. To byla chyba, která ho bude stát krk. A jeho šéf a taky.“

Connally hodil Slatea na zem a přistoupil k Hammerovi. Přiložil mu prst na krční tepnu, protože nechtěl věřit tomu, co viděl.

„Opravdu, je mrtvý! Chudák starý Joe!“

„Zemřel za Bottle Neck,“ poznamenal Smith.

Pohladil Hammera po vlasech.

„Měj se dobře, Joe, tam v nebi. Teď se musím vypořádat s tvými vrahy.“

Vydal se rovnou k Orientalu.

Silvera mohl opustit tak maximálně před půlhodinou. Za tak krátkou dobu rančer nemohl utéct.

Kdyby mě nepřepadl Slate, mohl Joe ještě žít, trpce si pomyslel.

Vypadalo to, jako by se té noci všechno spiklo proti němu. Už měl Silvera v hrsti, ale nechal ho na svobodě. Udělal chybu, že se po Paineově vraždě nepodíval na stopy maršálova vraha. A dvojnásobnou chybou bylo to, že teď nechal starého Hammera samotného.

„Měl jsem to vědět,“ proklínal se nahlas. „Můžu za to jenom já.“

Sebeobviňování však nepomohlo. Joe byl mrtvý a už nic mu nevrátí život.

Před stájí bojoval opilý kovboj se vzpurným koněm.

„Hej, příteli, pomoz mi s tou zatracenou bestií!“ brblal.

Smith ho nejdřív vůbec nevnímal, jak byl soustředěný na Silvera.

Tu mu to došlo.

Stáj!

Jestli bude Silver chtít uprchnout, bude potřebovat koně.

Smith se ještě nedostal k rohu saloonu, když se ozval dusot kopyt. Z uličky vedle Orientalu vyrazili dva jezdci, jeden vysoký a štíhlý a druhý mnohem menší: Chico! Není třeba dodávat, kdo byl ten vyšší.

Smith si klekl a vystřelil.

Vyšší z obou jezdců zaklel a zvolal: „Sakra, Chico! Měl jsi vyřídit i toho Smithe!“

Maršálovi zakryl výhled zvířený prach. Vrhl se k zemi a podepřel si ruku.

Oba koně cválali ulicí. Třeskl výstřel. Smith sklonil hlavu, nad níž mu hvízdaly kulky, které se zavrtávaly do ztrouchnivělých desek saloonu Oriental.

Když se prach usadil, byli již Silver s Chicem jen dvěma body na obzoru.

Smith vstal. Z toho střílení mu třeštěla hlava. Trigger stál ve stáji za vězením. Než ho osedlá, ztratí drahocenný čas.

Rozběhl se k místu, kde stál opilý kovboj. Ten muž ještě stále bojoval se svým koněm.

„Potřebuji vašeho koně!“ křikl na něho. „Dejte mi ho!“

„Co?“ užasl kovboj. „Vy jste se zbláznil nebo co!“

Smith zvedl svůj kouřící kolt a ještě jednou a rázně vyslovil svůj požadavek: „Vezmu si teď vašeho koně, rozumíte? Nebo si chcete hrát na hrdinu?“

Kovboji sklaplo. „Maršál a krade koně? To jsou mi novinky.“

To už ale Smith drapl uzdu a strčil nohu do třmenu.

„Nekradu ho, jenom si ho půjčuju. Jestli se nevrátím, tak vás za jeho ztrátu odškodní město. Obraťte se na starostu Zacharyho.“

Nasedl. Třmeny sice byly na jeho nohy poněkud krátké, ale takovýmito maličkostmi se teď nemohl zdržovat.

Bodal koně ostruhami do slabin a bičoval jej koncem uzdy.

„Rychleji! Jen rychleji!“

+ + + + +

Za svítání Smith zastavil na úpatí hor. Dohnat Silvera s Chicem se mu nepodařilo. Na to onen kůň, kterého vzal tomu neznámému kovboji, nestačil. Proklínal se za to, že si nevzal Triggera. Tu časovou ztrátu, způsobenou sedláním, by jistě dohnal.

Oba zloduši prchali po dostavníkové cestě. Smith předpokládal, že se stáhnou do hor, jelikož museli počítat s pronásledováním. Kde tak mohli sjet z cesty? Po nějaké době to místo našel. Stopy skutečně vedly do hor. Smith sesedl a vedl vyčerpaného koně za sebou.

Okolo poledne oba uviděl. I oni již nyní jeli jen krokem. Ani se nesnažili za sebou zametat stopy. Silver musel mít v rukávu nějaký trumf, když se choval tak sebejistě.

Ani tentokrát se Smithovi nepovedlo je dohnat. S Triggerem by to šlo, ale tenhle kůň na to neměl. Mohl být rád, že se jeho ztráta ještě nezvětšila.

Tu Chico zastavil a ohlédl se. Smith také hned zastavil a schoval se do stínu křovisek. Nechtěl, aby o něm věděli. Měl v úmyslu je dohnat v noci. K tomu však potřeboval dvě věci: aby je neztratil a aby o něm nevěděli.

Později toho dne spatřil Smithe v jednom smrkovém remízku. Za lesem se vypínala mohutná, pět set stop vysoká skalní stěna a bylo slyšet zurčení vody.

Smith se k remízku blížil s takovou opatrností, jak to jen šlo. Mohl to totiž být docela dobře past. Možná tu někde na něho číhá Silver se zbraní v ruce.

Nic se však nestalo. Smith dorazil k lesu a vjel do něj. Stopy se ztrácely v jehličí. Nezbývalo mu, než se spolehnout na odhad. A odhad měl Smith dobrý. Za lesem vyvěral z jeskyně ve skalní stěně potok, který pak tekl na jih. Smith se postavil ve třmenech a rozhlédl se. Po chvíli Silverovu stopu opět našel. Vedla z lesa k potoku. V něm potom mizela.

Ten trik byl tak starý, že se mu Smith musel zasmát. Jel podél břehu a čekal, kdy se stopy zase objeví. Slunce se sklánělo k obzoru a stromy vrhaly dlouhé stíny.

Silver vjel do potoka asi sto yardů od jeskyně. Smith počkal, až se vyčerpaný kůň napije, a pak pokračoval. Odhadoval, že padouch zamířil jižním směrem. Cestu na sever mu totiž blokovala skála.

Smith pomalu jel po břehu řeky a obezřetně se rozhlížel. Silverovy stopy však nikde neviděl.

To bylo divné. Brodění proti silnému proudu koně velmi vysilovalo a bez koně člověk na útěku neměl šanci. Proč tedy Silver s Chicem nevyjeli na břeh?

Smith zastavil a pohlédl zpátky. Nacházel se nyní asi dvě míle od jeskyně ve skalní stěně, která na severu uzavírala údolí. Náhle mu něco blesklo hlavou.

Možná ta díra není tak neprůchodná, jak jsem si myslel. Možná je za tou stěnou skryté údolí, o kterém ví jenom jeden člověk: Dodge Silver.

„Měl jsem se tam podívat,“ uvažoval nahlas Smith.

Sesedl a vyvedl unaveného koně na břeh.

Rychle se stmívalo a on si řekl, že dneska už je pozdě na to, aby něco podniknul. Pokud je jeho domněnka správná, pak je za tou jeskyní skrýš, ve které se Silver cítí bezpečně. A protože jejich koně budou zajisté unavení, určitě už dneska večer dál nepojedou.

Smith se utábořil v lese. Odsedlal koně a nechal ho, aby se trochu napásl. Sám měl pouze tabák. Ten mu musel nahradit večeři.

A jelikož se neodvážil rozdělat oheň a poncho ani přikrývku neměl, byla to pro něho krušná noc. Za svítání se probudil celý prokřehlý.

Na snídani měl - pro změnu tabák. Jeho žaludek už si přitom žádal svoje. To kůň na tom byl lépe, trávy rostlo v lese dost.

Vyčistil koni kopyta a vyrazil. Brzy dospěl k jeskyni, ze které pramenil potok.

Vlézt dovnitř se však neodvážil. Možná tam na něho čeká střelec. Prohlížel si skalní stěnu. Ačkoli se na první pohled zdála být zcela hladká, byla rozpukaná a ve škvírách rostl lomikámen či dokonce zakrslé keříky. A tam, kde se udrží keře, by se měl dostat i člověk.

Smith se rozhodl přebrodit potok. Jeho ledová voda ho málem omráčila. Na úpatí skály viděl suť, kterou tam pravděpodobně strhla shora v době oblevy jarní voda.

Člověk se na tu skálu mohl dostat jen velice stěží. To však neplatilo pro Smithe, který byl v horách stejně tak doma jako v sedle. Když se poprvé zastavil, aby si vydechl, připomínal potok pod ním už jen úzkou, třpytící se stužku.

Vyšlo slunce a oteplilo se. Brzy se Smith začal potit. Po nějaké době si odepnul ostruhy, které mu jenom překážely. Chvíli je nesl, ale pak je zahodil.

Znovu se rozhlédl. Hřeben stěny už nemohl být daleko. Vedro začínalo být nepříjemné. Měl zkrvavené ruce, košili přilepenou potem k tělu a unavené nohy. Navíc ho tížil opasek s koltem a náboji, připadalo mu to, jako by s sebou táhnul kovadlinu.

Sužovaný žízní a hladem se nakonec vydrápal na hřeben a na jedné plošince se sesunul na zem. Aspoň že tam nahoře foukal vítr.

Počkal, až se uklidní, a jako had se po břiše plazil dál.

Náhle začala skála klesat a po chvíli pod sebou spatřil nevelké oválné údolí, kolem něhož se ježily skály. Na úpatí svahu se pásl dobytek - a Smith by vsadil všechny své dolary na to, že ten dobytek nesl cejchy všech rančů z prérie kolem Bottle Necku. Byl to naprosto ideální úkryt pro zloděje dobytka.

Údolím se klikatil potok. Na jeho ostrohu stál srub, z jehož komína se kouřilo. Smith věděl, kdo si tam teď chystá snídani.

Zakručelo mu v žaludku.

Mezi srubem a potokem se rozkládala ohrada, v níž se pásli dva koně. Jejich sedla visela na tyčích.

Smith v jednom z nich poznal Silverova palomina. Teď vás mám, pomyslel si.

+ + + + +

Ze srubu vyšel muž, rozhlédl se, cosi zvolal, popadl vědro a vydal se k potoku. Na tu vzdálenost Smith nemohl poznat jeho tvář, ale křivé nohy a vychrtlá postava prozrazovaly, že to je Chico, míšenec, který měl na rukou krev Joea Hammera.

Kdyby měl u sebe pušku, mohl ho snadno sprovodit ze světa. Ale revolver na takovou dálku nestačil. Neměl takový dostřel. Smith musel dolů. Ano, neměl jinou možnost.

Opatrně se jal sestupovat. Obával se, že než sleze dolů a dostane se k nim, osedlají koně a odjedou. Co by se mu stalo, kdyby si ho všimli ještě při sestupu, vůbec nepřemýšlel.

Jednou Silver vyšel ze srubu a umyl se v potoku. Smith se okamžitě schoval za jeden balvan. Odtud pozoroval toho muže, který v Bottle Necku způsobil tolik zla.

Silver se vrátil do srubu. Vypadalo to, že se zde cítí bezpečně. Zřejmě si myslel, že to místo jeho pronásledovatel nikdy nenajde.

Možná ho tu držel ten dobytek. Stále představoval nezanedbatelný majetek a takový chamtivec, jako byl Silver, se svého majetku nedokázal vzdát s lehkým srdcem.

Slunce stálo v nadhlavníku, když se Smith nacházel stále ještě třicet yardů nad patou skalní stěny Teď přicházela ta nejtěžší část. Každým okamžikem mohl být odhalen. S dalekonosnou puškou ho Silver nebo Chico mohli snadno sestřelit jak šišku. Až bude mít tento úsek za sebou, bude muset jednat rychle.

V závětří si sedl a vykouřil svůj poslední doutník. Kdoví, jestli to není jeho poslední požitek na zemi? Ti dva se určitě nebudou štítit ničeho.

Svlékl si kabát a schoval ho do jedné škvíry, načež tam odložil i revolverový opasek. Musel se zbavit všeho, co by ho zdržovalo. Kolt si strčil za kalhoty a do kapsy si dal několik nábojů. Jeho výzbroj doplňoval nůž. Ten si schoval do boty Poté vyrazil.

Mnohokrát se na hladké skále držel jen špičkami prstů. Kolena a lokty měl rozškrábané do krve. Bolest však necítil. Soustředil se na svůj cíl - chatu, v níž přebývali vrazi Joea Hammera.

Dvacet stop nad patou skály už to dál nešlo. Držel se za kořen jedné zakrslé borovice a hleděl pod sebe. Pravda, dole rostl vřes a keře, ale stále to nevypadalo na měkké přistání. Zatnul zuby. Nohama se snažil zapřít o nějakou štěrbinu - jenže žádnou nenašel.

Celou vahou tak visel na tom jediném kořeni. Cítil, že už se dlouho neudrží. Ale když teď spadne a zlomí si nohu, tak co pak?

Při té myšlence mu přejel mráz po zádech. Špičkami bot škrábal po hladké stěně v marné snaze se zapřít o nějakou škvíru. Zdálo se mu, jako by se mu natáhly ruce. Tu se ozval praskavý zvuk - kořen nevydržel í V následujícím okamžiku Smith sletěl dolů. Ještě v pádu se přitom snažil natočit se tak, aby se mu nic nestalo.

Prudce dopadl. Náraz mu vyrazil dech. Naštěstí nedopadl na rovnou plochu, ale do svahu a odkutálel se do kotlinky porostlé křovím a lišejníkem.

Po chvíli zjistil, že bolest v nohou pomalu ustupuje. Opatrně se protáhl a s úlevou zjistil, že nemá nic zlomeného.

„Zase jsi měl jednou štěstí,“ blahopřál si.

Doplazil se na kraj kotlinky a pohlédl na srub. Dělilo ho od něho takových padesát yardů, spíš víc než míň. Jenže na těch padesáti yardech se neměl kde krýt.

Měl počkat až do setmění?

To by trvalo příliš dlouho a nikdo nemohl říct, co mezitím Dodge Silver udělá.

Ne, lepší bude to mít rychle za sebou, pomyslel si.

Když uslyšel zurčení potoka, uvědomil si, jak ho trápí žízeň. Jazyk se mu lepil na patro a bolelo ho v krku, když se pokusil polknout.

Podlehl a vydal se k vodě.

Břeh byl zarostlý a skýtal mu tak dobrý úkryt. Sklonil se k vodě a lačně se napil. Cítil, jak se mu s každým douškem vracejí síly.

Když se napil, připlížil se k ohradám. Koně zneklidněli a začali nervózně pobíhat po ohradě. Smith zaslechl Chica.

„Proč jsou ty herky tak nervózní?“ ozvalo se ze srubu.

Okamžitě skočil k zemi a vytáhl revolver zpoza opasku.

„To bude puma. Podívej se tam, Chico,“ odpověděl Silver.

Chico se objevil ve dveřích. V rukou měl pušku. Rozhlížel se po údolí.

„Nic nevidím, seňore Silvere.“

Smith ho mohl skolit jednou ranou, ale nechtěl střílet ze zálohy. Proto čekal.

Chico opřel pušku o stěnu srubu a vrátil se dovnitř. Smith slyšel, že se o čemsi hádá se Silverem, ale na takovou vzdálenost tomu nerozuměl.

Chico zavřel dveře. Dovnitř Smith neviděl. Okno bylo příliš malé a navíc přes něj byla natažená dobytčí blána. Tak to tehdy na Západě chodilo, protože skla nebylo nazbyt. Bylo přes ni vidět, jen když člověk stál těsně u okna, ale i tak jste toho moc neviděli.

„Nemůžu tu přece ležet věčně,“ řekl si Smith.

Vyplazil se zpod tyčí ohrady a přiběhl ke srubu. Přitiskl se ke stěně, obešel roh, aby ho nebylo vidět od dveří, a klekl si.

Chicův a Silverův hlas bylo slyšet stále zřetelněji. Hádali se.

Smith pomalu obešel další roh, takže se dostal k zadní stěně srubu. I zde bylo okno s blánou místo skla. Zela v ní však dírka. Smith to riskl, stoupl si a pohlédl dovnitř.

Silver s Chicem seděli u primitivního stolu. V kamnech vyrobených ze starého plechového barelu se topilo. Smith viděl, že na nich stojí konvice, zřejmě s kávou. Cítil vůni pečeného masa. Jeho hladový žaludek se hlásil o slovo.

Silver položil na stůl dvě kožené sedlové kapsy a začal třídit balíčky bankovek. Vytrhnuté prkno v rohu podlahy prozrazovalo, kde ty peníze skrýval. Musely to být tržby za nakradený dobytek.

„Nelíbí se mi, že ti caballos jsou tak neklidní, seňore Silvere,“ zavrčel Chico.

Silver na něj vrhl výsměšný pohled.

„Máš strach, compadre?“

Chico přikývl.

„Ano. Myslím na toho Smithe. Určitě ho chrání ďábel, jinak by byl už dávno mrtvý.“ Přitom pohlédl na špinavý obvaz na své pravé ruce.

„Tady nás nenajde,“ odvětil Silver. „Nikdy, tím jsem si jistý.“

„Quien sabe? Kdoví?“ Chico pokrčil rameny. „Je to mazaný hombre, ten Smith. Ten nestopuje jen očima, ale i hlavou. Myslím, že byste mi měl dát moje peníze, seňore, a pak adios.“

Silver trhl hlavou a doslova provrtal Mexičana pohledem.

„Tvoje peníze? Jaké peníze? Asi jsem špatně slyšel.“

Chico natáhl ruku a ukázal na naskládané balíčky peněz. „Můj podíl! Copak vám starý dobrý Chico věrně a dobře nesloužil, seňore Dodgei?“

„Ne dost dobře, jinak by teď byl Smith mrtvý a my jsme se tu nemuseli skrývat,“ zabručel Silver. „Kromě toho, jak jistě víš, jsem tě celé ty roky dobře platil a živil.“

„To nestačí!“ zavrčel Chico. „Za tu všechnu špinavou práci, co jsme pro vás museli odvést, seňore.“

Silver přivřel oči a zamyslel se. Pak řekl: „O.K., compadre, nejsem nelida. Dám ti třetinu tady z toho, hned jak vyřídíš Smithe. Jasné?“

„Smithe? Ne, šéfe, to je příliš nebezpečné.“

„Ale kde ty věci,“ mávl rukou Silver. „Určitě nás stopoval až k potoku. Teď se tam někde motá a neví, kam… Stačí, jenom když si vezmeš flintu, posadíš se do té jeskyně ve skále a počkáš, až ti přijde na mušku. Je to jednoduché.“

„Ne, seňore,“ odtušil Chico.

Silverovy oči připomínaly žhavé uhlíky.

„Proč to odmítáš? Nezapomínej, že dokud bude žít, tak po nás půjde. Oddělal jsi jeho kámoše Hammera, takže má na tebe zálusk.“

„Na vás taky, šéfe,“ procedil Chico mezi zuby. „Ví totiž, že jsem jednal na váš příkaz. Dobře, mě zabije, když mě najde, ale vás, Šéfe, nechá umírat zatraceně dlouho.“

„Co to kecáš!“ vykřikl Silver.

„Chico ví svoje,“ zamumlal Mexičan.

„O důvod víc, abys toho Smithe odkrouhl,“ zavrčel Silver. „Tady k tomu máš nejlepší příležitost. Bude tak zabraný do hledání našich stop, že si tě ani nevšimne, když se k němu připlížíš. Takže si vezmi pušku a běž!“

Chico pomalu zavrtěl hlavou.

„Nepůjdu. Říkal jsem vám přece, že je spolčený s ďáblem. A nikdo nemůže bojovat s někým, koho chrání zlí duchové.“

„Ty ksindle!“ zařval Silver. „Jenom se vymlouváš, protože se bojíš. Chceš zakrýt svou zbabělost.“

„To jste neměl říkat, seňore,“ zamumlal. „To jste neměl říkat starému Chicovi, který pro vás vždycky dobře pracoval. Ale zapomenu na to, když mi teď dáte mé peníze a necháte mě odejít.“

„Nedostaneš ode mě ani cent!“ vykřikl Silver.

„Pak si je vezmu,“ opáčil Chico. „Všechny!“

„Myslíš, že se ti to podaří?“ chechtal se Silver.

Bleskurychle převrhl stůl a Chico narazil zády do stěny. V následujícím okamžiku Silver držel v ruce kolt. Ozvalo se cvaknutí, když natáhl kohoutek.

„Matko Boží ze San Antonia!“ pokřižoval se Chico. „Ne, seňore Silvere, nestřílejte!“

„Chcípni!“ zavrčel Silver a zmáčkl spoušť.

Třeskl výstřel a místnost zahalil dým. Chico vykřikl bolestí.

Silver vystřelil ještě jednou a znovu. Vybil si na Chicovi všechen svůj vztek. Nakonec do míšence vystřílel celý bubínek.

Provrtaný Chico se sesunul na podlahu.

Silver ho chytil za vlasy a dovlekl ho do rohu. Ani se nenamáhal na něj hodit přikrývku.

Když se sklonil, aby postavil převrhlý stůl a posbíral rozsypané bankovky, byl naprosto klidný.

Ano, neztrácel klid, i když právě vlastní rukou odpravil posledního člena své bandy. Nehnul přitom ani brvou.

+ + + + +

Smith tam stál jak opařený. Chico si jistě nic lepšího nezasloužil. Přesto jím otřásla brutalita, s jakou se ho Silver zbavil.

Probralo ho zavrzání dveří. Přistoupil k rohu. Dodge Silver vyšel ven se sedlovými kapsami přes rameno a zamířil k ohradě.

Smith zvedl kolt a natáhl kohoutek. To cvaknutí, ačkoli bylo tiché, musel Silver slyšet, protože se okamžitě zastavil.

„Smithi?“

Smith přikývl.

„Správně, jsem to já. Právě jsem tě přistihl při další vraždě. Hra končí, amigo!“

Silver sklonil hlavu. Chvilku působil rezignovaným dojmem, jako člověk, který prohrál. Poté však opět hlavu zvedl.

„Chcete mě zastřelit? Proč to neuděláte?“

„Protože tě chci vidět umírat pomalu, jak ti předpověděl Chico,“ procedil Smith mezi zuby a neuniklo mu, jak sebou Silver trhl.

„Nemůžete mi nic dokázat!“ zvolal Silver. „Nic, kromě toho s Chicem a to byla sebeobrana.“

Smith se chladně pousmál.

„Omyl. Máme Slatea, živého Slatea. Přiznal, že maršála Painea oddělal na tvůj příkaz. Dal jsi mu dokonce svého koně, aby mohl Painea dostihnout.“

Silver vypadal jak zpráskaný pes. Sedlové kapsy s penězi mu sjely z ramen a spadly do trávy.

„Otoč se a odepni si opasek!“ řekl Smith.

Silver poslechl a odhodil kolt.

„A ruce pěkně vzhůru.“

Silver poslechl i nyní.

Ale to všechno byl jen trik.

Smith stojící za ním zrovna sahal po poutech, když ho Silver náhle udeřil loktem do břicha a skočil zpátky do srubu. Smith vystřelil o zlomek vteřiny později a kulka se zavrtala do stěny.

„Pojď a vytáhni mě odsud, jestli na to máš!“ zabručel ze srubu Silver.

Smith viděl, jak Silver strhl blánu z okna, načež třeskl výstřel a něco horkého proletělo těsně kolem něho.

Silver střílel koltem mrtvého Chica.

Smith se vrhl k zemi a připlazil se ke stěně. Proklínal se za to, že se nechal tak snadno přelstít.

Silver odsud nikdy nevyjde dobrovolně, o tom nepochyboval. Věděl, co bude muset udělat.

Budu ho odsud muset vykouřit, pomyslel si.

Ozval se další výstřel a kulka se zavrtala do zábradlí před srubem.

„Kde jsi, Smithi?“ křičel. „Kam ses schoval?“

Smith mlčel. Shrabal listí a chrastí a přinesl je k boční stěně srubu. Potom je zapálil sirkou. Suché šáší vzplanulo snadno. Smith se odplazil od srubu a schoval se za jedním z balvanů.

„Silvere, vyjdi ven s rukama nad hlavou, nebo uhoříš!“ zvolal.

Odpovědí mu byly další výstřely a vzteklé bručení.

Žár byl stále nesnesitelnější. Smith se musel odplížit dál. Obě boční stěny už stravovaly plameny.

A pak Silver vyběhl ven. V pravé ruce držel revolver a naslepo střílel na všechny strany. Jeho tvář byla ožehlá a znetvořená popáleninami. Levou rukou před sebou držel Chica jako ochranný štít před Smithovými kulkami.

Smith střílel, ale Silvera nezasáhl. Ten ještě několikrát vypálil a běžel se k ohradě, kde stáli koně. V běhu si Chicovo tělo hodil přes rameno.

Smith si klekl, opřel si pravý loket o koleno a levou rukou si podepřel pravačku, v níž držel revolver. Přes kouř a jiskry pak zamířil na Silverovu pravou nohu.

Třeskl výstřel a Silver se zřítil na zem. Smith k němu rychle přiběhl a odkopl mu kolt.

„A je to,“ prohodil.

Sténající Silver si svíral krvácející nohu. Mezi prsty mu protékala krev.

„Umírám!“ sípal.

Smith prohlédl jeho zranění a zavrtěl hlavou.

„Ne, to je jenom škrábnutí. Přinesu tě zpátky do Bottle Necku. Víš, co jsi mi kdysi řekl?“

„Co?“ zasténal Silver a jen s největším vypětím přemáhal bolest.

„Že v celém Bottle Necku a jeho okolí nenajdu jediného člověka, který by šel do poroty k soudu s mužem z Šípu.“ Smith na něho vrhl ledový pohled. „Vsadíš se, že nejméně dvanáct jich najdu?“

+ + + + +

O čtyři týdny později, když do Bottle Necku přijel okresní soudce, proběhl soud se Silverem a Slatem obviněnými z několika naplánovaných, zákeřných vražd. Ve všech případech byli shledáni vinnými a následujícího rána byli pověšeni na narychlo postavené šibenici. Zatímco Slate zemřel s úsměvem ve tváři a kletbou na rtech, museli Silvera, který mlátil kolem sebe jak vzteklý kanec, k oprátce donést čtyři muži. Když mu dávali smyčku na krk, křičel, plakal a prosil o milost.

Všichni byli rádi, když to skončilo.

Den po popravě osedlal Smith svého vraníka, přivázal vak se svými věcmi k sedlu a přijel před dům Laury O’Tooleové.

„Jedu na sever,“ řekl. „Cheyenne je prý pěkné město. A pro muže, jako jsem já, se tam nějaká práce jistě najde. Mohl bych vám napsat?“

„Budu čekat, Bille,“ hlesla.

Smith se usmál.

„Nejmenuju se Bill. A ani Smith. Mé jméno je Simon Fisher. Ale Joe Hammer věděl, kdo jsem, i když jsem mu to nikdy neřekl. Tvrdil dokonce, že se dvořil mé matce, předtím než se rozhodla pro mého otce.“

„Nevěřím, že lhal,“ poznamenala Laura.

Trigger hrabal kopytem a trhal uzdou, protože dlouho stál a chtěl se nyní proběhnout.

Laura podala Simonu Fisherovi ruku.

„Hodně štěstí! Bez Davea, Joea a vás tu budu samotná jak trosečník na moři. Jestli mi napíšete, že se v Cheyenne dá žít, tak možná přijedu za vámi. Kdoví?“

Náhle si ho přitáhla ze sedla k sobě a políbila ho na rty.

„Na shledanou,“ zašeptala, pustila ho a vrátila se do domu.

S chutí jejího polibku - chutnal tak sladce a zároveň trpce - se muž, který si říkal Bill Smith, ale ve skutečnosti se jmenoval Simon Fisher, vydal na cestu.

Ještě se zastavil na hřbitově, aby na osamoceném hrobě jednoho starého muže nechal plechový odznak městského maršála provrtaný kulkou.

Potom už vyrazil na sever.