John Kirby

Colorado western 032. Hra se smrtí

Jim Hatfield se na svém šedém valachovi vydal do posledního hřebene před hranicí. Z koně jen kapal pot. Když se Jim ohlédl, spatřil patrolu, jak vyjíždí z ústí kaňonu. Jestli ho dostanou, nebudou s ním mít slitování. V jejich čele jel federální maršál Matthew Greer. Jim dorazil na vrchol hřebene a spatřil kůl s přibitým prknem, na kterém bylo napsáno, že zde začíná území státu Colorado. Pod tím nápisem visel zatykač. Čert ví, kdo ho tam mohl dát. Jako by ten člověk věděl, že muž, jehož tvář se šklebila na zatykači, tudy bude projíždět. Stálo tam: „Hledá se pro bankovní loupež a přepadení dostavníku. Jim R. Hatfield, zvaný Revolver Jim. Za dopadení živého nebo mrtvého odměna 5000 dolarů.“

Jim Hatfield natáhl ruku a strhl zatykač z kůlu, aby si přečetl celý text. „Hledá se za bankovní loupež a přepadení dostavníku. Jim R. Hatfield zvaný Revolver Jim, stáří třiadvacet let, šest stop a jeden palec vysoký, sto sedmdesát liber váhy, tmavé vlasy, hnědé oči.“

Jeho obrázek byl dokonalý. Hatfield se ptal, kde mohli úředníci v Santa Fe vzít jeho podobu. Poté četl dál: „Za živého nebo mrtvého Hatfielda odměna 5000 dolarů. Greer, federální maršál Nového Mexika.“

Hatfield si hvízdl.

„Podívejme, tak oni za mě klidně dají pět tisíc babek. A to na mě jistě nějakou sumičku vypsala i Wells and Fargo. Bannere, myslím, že bysme měli co nejrychleji zmizet. A nejlépe se člověk ztratí v Coloradu.“

Pohlédl k úpatí svahu. Patrola tam zastavila. Dívali se na něj. Greer mávl rukou a jezdci se rozjeli za svou kořistí.

„Sakra!“ Hatfield zavrtěl hlavou. „Ví přece, že jeho pravomoci končí na hranici. No, ať si dělá, co chce. Jedem, Bannere!“

Projel kolem hraničního kůlu a po sto krocích se znovu zastavil. Byl zvědavý na zklamanou tvář maršála Greera. Federální maršál určitě ví, že se musí zastavit na hranici.

Ozval se dusot kopyt a pak se na hřebeni objevili jezdci. U hraničního kůlu Greer zvedl ruku a jezdci prudce zastavili, jen se zaprášilo.

Hatfield se na druhé straně hranice rozesmál.

„Tak co, už to dál nejde, co?“ provokoval je.

„Jděte k čertu!“ zabručel Greer. „Proč si jste tak jistý, že po vás dál nepůjdeme, Jime?“

Hatfield natáhl ruku a usmál se. „Máte na hrudi hvězdu, a ta vás zavazuje, abyste zůstal tam, kde jste.“ Sebejistě si maršála měřil pohledem. Nepochyboval o tom, že Greer neporuší zákon. „Samozřejmě, že si teď pohráváte s myšlenkou překročit hranici,“ dodal. „Jenže to by znamenalo porušení platných zákonů a vy si nejste jistý, jestli by všichni z těch pánů, co jedou s vámi, mlčeli. Kdyby to vyšlo najevo,jako maršál byste skončil a musel byste se za to zodpovídat před soudem. A to vy nebudete riskovat. Vy ne.“

„Sakra!“ zahalekal jeden z jezdců. „Co ho odprásknout a pak jeho tělo přetáhnout sem?“

Přiložil karabinu k líci, ale Greer mu ji sklonil.

„Ne! Ten muž musí viset!“ zvolal.

Pohlédl na Revolver Jima a poznamenal: „Hatfielde, i v Coloradu vědí, co je to zákon. Úřady v Santa Fe se spojí se našimi kolegy z Denveru. Nebude to dlouho trvat a zatykač na vás vypíšou i tam. Víte, co bych na vašem místě udělal?“

„No?“ zeptal se Hatfield.

„Vzdal bych to.“ Vyčerpání po dlouhé jízdě dodalo Greerovu hlasu na zvučnosti. „Vzdal bych to, vrátil bych se a šel bych před soud. Jestli pojedete dál, tak skončíte špatně.

Rozumíte? Nabízím vám ještě jednu šanci změnit váš život. Myslím, že už je poslední.“

„To se mám vrátit?“ Usmívající se Hatfield zavrtěl hlavou. „Ne. Radši zůstanu, kde jsem.“ Zamával zatykačem a řekl: „Víte, co si o tom myslím? Toto!“ načež zatykač roztrhal a kousky hodil do větru.

„Nic víc! Je to jenom cár papíru!“

V řadách jezdců to zašumělo a cvakly kohoutky pušek.

„To si máme od toho bastarda nechat líbit?“ zvolal jeden muž. „Já bych do něho napumpoval olovo.“

Greer zavrtěl hlavou a varovným tónem dodal: „Nemůžeme se zbavit zločince zločinem. Přísahali jste. To chcete svou přísahu porušit?“

Zvedl ruku a ukázal na Hatfielda. „To chcete porušit své slovo kvůli někomu takovému? Ne! Ten svému osudu neunikne, o to už se postarám. A teď jeďme, hon skončil.“

Obrátil koně a jezdci jej jeden po druhém následovali. Ještě chvíli byl slyšet dusot kopyt a pak nastalo ticho.

Hatfield si sundal klobouk a utřel si rukávem čelo.

„Uf, to bylo o fous. Takový vabank člověku dá co pro to. Kdyby Greer tolik nelpěl na paragrafech, tak…“

Znovu si nasadil klobouk na hlavu a zamířil na sever.

„Pojď, chlapče. Musíme si najít místo, kde složíme hlavu.“

+ + + + +

To město se jmenovalo Rocktown.

Leželo na úpatí modravých hor a na první pohled vypadalo přátelsky. Hatfield si všiml povozů, kodrcajících se z dolů v horách směrem k městu. Zdálo se, že z těch dolů Rocktown velmi profituje. Nebylo divu, že působil tak přátelsky. Jim si řekl, že to je to pravé místo pro něj.Tam, kde jsou peníze, bude jistě možnost si přilepšit u karetního stolku.

Nalezl stáj a laciný penzion. Dobře se najedl v restauraci vedené dvěma Číňany a pak se vydal do největšího a nejhonosnějšího saloonu ve městě, který nesl název Alhambra.

Pronajal si stůl a položil na něj hromádku karet. Na oběti nemusel čekat dlouho. Muži, kteří se dvanáct hodin denně šest dnů v týdnu lopotili v dolech, trpěli neodolatelnou touhou své těžce vydělané peníze na konci týdne zase rychle prohrát při pokeru. A Hatfield se s nimi opravdu nemazlil.

Druhého dne si k jeho stolu přisedl muž, který se jmenoval Zack Morton. Nevypadal jako horník a Hatfield se později od jednoho z barmanů dozvěděl, že slouží v dole Concord jako ozbrojená stráž.

Odbila půlnoc a většina hráčů již odešla, když Morton náhle řekl: „Hatfield, to jméno jsem už někdy slyšel. Nepotkali jsme se někdy?“

„Nevzpomínám si,“ odvětil Revolver Jim.

„Opravdu ne?“ Morton se zazubil. „Nemohlo to být v Novém Mexiku?“

Hatfield zpozorněl.

„V Novém Mexiku?“ Přivřel oči. „Tam jsem nikdy nebyl.“

„Vidíte a já bych přísahal, že jsem vás tam potkal,“ zamumlal Morton.

„To bude nějaký omyl,“ dušoval se Hatfield.

Opřel se o židli a dodal: „Kdo vám dal sakra právo hrabat se v minulosti někoho jiného?“

„Nikdo, samozřejmě,“ opáčil Morton a položil ruce na stůl na znamení, že nechce vyvolat spor. „No tak se hned nečertěte. Omlouvám se.“

„Tu omluvu přijímám,“ podotkl Hatfield a rozdal karty.

Ještě chvíli hráli, ale pak Morton o poker ztratil zájem. Po skončení partie se rozloučil a odešel. Hatfield se za ním zamyšleně díval. Je možné, že by ho ten chlápek znal z Nového Mexika? Jestli to byla léčka, tak se musel mít na pozoru.

Morton se vydal ke stáji, kde měl koně. Čekali ho tam dva muži.

„Tak co?“ zeptal se jeden z nich.

„Je to on.“ Morton si zabalil cigaretu, vzal lucernu visící na stěně a zapálil si. „Když jsem se ho zeptal, jestli jsme se nepotkali v Novém Mexiku, tak málem vybuchl. Nejradši by vytáhl kolt a na místě mě provrtal.“

„Revolver Jim! To bude mít šéf radost,“ zamumlal muž, který se jmenoval Curley Bradshaw a byl na Jihu znám jako drobný zloděj koní.

„Vsadím se, že bysme se dál dostali i bez něho,“ zavrčel Morton.

Třetí muž, Lee Cordray, však odsekl: „Šéf chce, aby do toho šel i Revolver Jim. Je to dobrý střelec a rozumí přepadením. Ať se ti to líbí, nebo ne, Zacku, tak si myslím, že pro nás bude dobré, když bude s náma.“

„Ano, jestli se přidá - ale to nevíme!“ zapochyboval Morton. „Ten chlap vypadá jako někdo, kdo se nerad podřizuje. Ten dělal vždycky sólo.“

„Řekl bych,“ zazubil se Cordray, „že nebude mít na vybranou.“

Natáhl ruku a naznačil výstřel z koltu.

„Peng! - Jestli se bude zdráhat, tak ho prostě a jednoduše odděláme, pak jeho mrtvolu dovezeme do Nového Mexika a zkasírujeme za něho pět tisíc babek.“

„Zabít Revolver Jima? To nebude tak jednoduché,“ varoval Bradshow. „Slyšel jsem, že to s šestiraňákem umí, a to zatraceně dobře.“

„No no,“ ohradil se Morton. „Myslíš si, že je lepší než já?“

Bradshaw, malá ryba na vyřizování práce, kterou nikdo jiný nechtěl dělat, se hned omlouval:

„To jsem nechtěl říct, Zacku. Akorát… no prostě jsem si myslel…“

„Co si myslíš, mě nezajímá!“ zvolal Morton. „Příště radši drž jazyk za zuby a myšlení přenech mně, jasné?“

„Ale beze mě byste jeho stopu nenašli,“ namítal Bradshaw. „To já jsem poznal cejch jeho koně, který patří jednomu známému ranči v Novém Mexiku. Musel ho někde ukrást, jak jinak by se k němu dostal? Potom už pro šéfa nebylo těžké obstarat si jeho zatykač.“

„Curley má pravdu,“ přidal se Cordray. „Zacku, pořád se o něho neotírej. Radši přemýšlejme, co budeme dělat. Chytíme ho hned?“

„Proč ne?“ Morton se díval střídavě na jednoho a pak na druhého z nich. „Jsme tři proti jednomu. Nebo máte plné kalhoty?“

Cordray se zasmál.

„Může to být třeba sám ďábel, ale na nás nemá. Čím dřív ho přivedeme šéfovi, tím líp. Šéf nerad dlouho čeká.“

„Ale co když se Hatfield bude bránit?“ otázal se Bradshaw.

„K tomu nedojde,“ odtušil Morton. „Lee a já ho lapneme, jak bude vycházet ze saloonu. Curley, ty osedláš jeho koně a počkáš s ním a s našimi koni na konci města.“

Jeho hlas zněl výhružně. „A potom, až s ním přijdeme, tam taky budeš, jasné? Připadá mi, že by ses nejradši tiše vypařil.“

Bradshaw mávl rukou a olízl si rty.

„Určitě tam budu, Zacku. Na to se můžeš spolehnout.“

„To bych ti radil,“ zabručel Morton. „Víš přece, že z našeho spolku se vystoupit nedá. Buďto v tom pojedeš s námi, nebo jsi mrtvý. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Jo, Zacku,“ zašeptal Bradshaw.

„Dobrá.“ Morton kývl na Cordraye. „Pojď, Lee, ať to máme za sebou.“

Opustili stáj, kde Bradshaw vylezl na Hatfieldova šedáka, a zamířili k saloonu.

Mohlo být tak hodinu po půlnoci a poslední horníci se vydávali na cestu do svých táborů.

„Curley, ten zbabělý kojot,“ zamumlal Morton, „ten se potí strachy, už když padne Hatfieldovo jméno.“

„Nech ho být,“ opáčil Cordray. „Je tu ale něco jiného, co se mi na tom nelíbí.“

Morton se zastavil a pohlédl na něj. „Co, Lee?“

„Well.“ Cordray si mnul bradu. „Ten nápad, že by Hatfield dělal pro nás, není špatný. Kdyby jenom půlka z toho, co prý prováděl v Novém Mexiku, byla pravda, tak je to pořád špička v bankovních loupežích. Jenže se mi nelíbí, že se s ním budeme muset dělit.“

„Až přijde na dělení peněz, tak už u toho nebude,“ procedil Morton mezi zuby. „Nedostane od nás žádný podíl. Rozhodně ne ten, který by chtěl.“

Cordrayovi se zablesklo v očích.

„Aha! Pěkně jste si to se šéfem vymysleli. Hned jak pro nás Revolver Jim odvede práci, tak ho odkrouhnem, co?“

Morton přikývl. V obličeji se mu objevil ďábelský škleb.

„Správně, Lee. Revolver Jima čeká kulka. Ale zatím to nemusí vědět.“

+ + + + +

Hatfield opustil saloon Alhambra a vydal se do hotelu.

Ulice zela prázdnotou, v saloonu zhasli a v celém Rocktownu panovala tma.

Po cestě Jim přemýšlel o Mortonovi.

„Ten chlapík o mně ví víc, než je zdrávo,“ říkal si. „Nepotkal jsem ho, na to dám jed. Ale možná, že v Novém Mexiku někde viděl můj zatykač. Měj se na pozoru, Jime.“

Prošel kolem jedné uličky, když tu zaslechl šoupavý zvuk. Chtěl se otočit - ale už bylo pozdě.

Cosi tvrdého mu zezadu vrazilo do žeber a ozval se povědomý hlas: „Mířím na tebe koltem. Jestli se hneš, je po tobě.“

Hatfield se zarazil. Pokoušel se nenápadně ohlédnout. „Mortone?“ Ozval se přidušený smích. „Jsi zatraceně chytrý, Hatfielde,“ řekl Zack Morton. „Lee, seber tady příteli bouchačku, ať ho nenapadne udělat nějakou hloupost. Byla by škoda, kdyby musel zemřít v rozkvětu svých sil.“

Takže jsou dva!

Kdosi k němu přikročil, ohmatal ho a vzal mu kolt.

„Vyřízeno, Zacku. Revolver Jim je teď čistý jak lilie.“

„Revolver Jim?“ Hatfield dělal, že nerozumí. „O kom to mluvíte? To jste si mě museli s někým splést. Já se jmenuju Hatfield.“

„Revolver Jim Hatfield, ano,“ smál se Morton. „Víme o tobě všechno. Nepokoušej se nás balamutit.“

Hatfield si povzdechl a zvedl ruce. „No dobrá, chlapci, vypadá to, že vás neoblafnu. Co se mnou chcete dělat?“

„To uvidíš.“ Morton ho dloubl do zad. „Dělej, pohyb.“

Hatfield poslechl. Vedli ho po ulici. Zdálo se, že Morton a ten druhý, Lee, sledují nějaký přesný plán. Nevypadalo to jako obyčejný únos.

Za posledními domy Rocktownu se pohybovaly nějaké stíny. Hatfield ucítil koně. Kdosi se tiše zeptal: „Máte ho, Zacku?“

Tak oni jsou tři! pomyslel si Jim. Co ode mě můžou chtít?

Postrčili ho k jednomu koni. Poznal, že je to osedlaný Banner.

„Nasedni!“ přikázal Morton.

Hatfield poslechl. Morton i oba jeho druhové se také vyšvihli do sedel. Poté vyjeli a drželi Hatfielda mezi sebou. Morton na něho namířil revolver a zavrčel:

„Nepokoušej se ujet! Kulka je vždycky rychlejší než kůň.“

„No jasně,“ zamumlal Hatfield.

Na cestu jim svítil srpek měsíce a Hatfield se orientoval podle něj. Stoupali a koně se brzy koupali v potu. Proti noční obloze se nezřetelně rýsovaly zalesněné svahy. Hatfield slyšel šumění smrků v nočním větru.

Náhle Morton zastavil. „Zavažte mu oči,“ přikázal.

Stalo se. Pak jeli dál, do ještě mnohem strmějšího svahu, jak Hatfield poznal podle toho, že ho hruška sedla tlačila do břicha.

Kopyta koní klapala - jeli po kamení. Náhle začali sjíždět dolů a kdesi pod nimi zurčel potok. Přebrodili a pak se bandité zastavili.

„Sesedat!“ zvolal Morton.

Poslechl. Dvě ruce ho potom vedly dál. Zakopl o cosi dřevěného, mohl to být schod. Slyšel, jak se otevírají dveře. Přes šátek, kterým měl zavázané oči, pronikalo světlo.

Pocítil teplo. Ruce ho vedly dál. Kráčel po čemsi měkkém, to musel být koberec. Koberec ve srubu v divočině? Hatfield se pokoušel srovnat si poznatky, než se mu to však podařilo, tak jej ony ruce zastavily.

Ucítil štiplavou vůni drahého doutníku. Kdosi pak promluvil hlasem hlubokým jako studna na poušti: „Sundej mu ten šátek, Zacku.“

Morton Jimovi odvázal šátek. Na okamžik jej oslepilo světlo. Po chvíli však už spatřil siluetu muže sedícího za psacím stolem. Morton stál nalevo od něj, v jedné ruce držel šátek, ve druhé kolt. Oba další bandity Jim neviděl, ale slyšel jejich dech.

„Spokojen, pane Gatesi?“ zeptal se Morton.

Muž za psacím stolem se zasmál. Byl hřmotný a tělnatý, vypadal jako býk, a jistě nestrávil většinu života v sedle. Byl oblečen do drahého oděvu, který mu mohli ušít pouze ve velkých městech na Východě. A na prstech, jimiž držel doutník, se blýskaly drahé prsteny.

„Nadmíru spokojen, Zacku. Bylo to těžké?“

„Ani trochu,“ prohlásil Morton. „Prostě jsme ho lapli a bylo to. Chtěli jsme to mít co nejdřív za sebou a vyšlo to.“

„Správně,“ chválil jej tělnatý muž. „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek. Za to si zasloužíte mimořádné prémie, chlapci.“

„Tak dost!“ vykřikl Hatfield. „Bavíte se tu o mně, jako bych byl kus nábytku. Hej, pane, nechcete mi říct, odkud berete právo se mnou takto zacházet?“

Morton mu přitiskl ústí hlavně revolveru k boku. „Mluv slušně, když hovoříš s panem Gatesem, příteli!“ zabručel.

Jefferson Gates, muž, jenž seděl za stolem, si Hatfielda pobaveně prohlížel.

„Konečně vás mám, Revolver Jime!“

+ + + + +

Hatfield svraštil čelo. Jméno Gates ještě nikdy neslyšel.

„Máte mě? AU right, ale co ode mě vlastně chcete? Vsadím se, že určitě nejsem ten, za koho mě považujete.“

„Tu sázku byste prohrál,“ odvětil Gates.

Svými tlustými prsty uchopil list papíru, který před ním ležel na stole, a ukázal ho Jimovi.

„A co je toto? Vážně si myslíte, že jsme lapili nepravého člověka?“

„Sakra,“ zaklel Hatfield.

Byl to ten zatykač. Oněch „pět tisíc dolarů odměny za živého či mrtvého!“ ho doslova zhypnotizovalo.

„Ještě popíráte, že jste Revolver Jim Hatfield?“ zeptal se Gates.

Hatfield zavrtěl hlavou.

„Přiznávám, že jsem to já. Ale ten zatykač je z Nového Mexika. V Coloradu neplatí.“

„Pro nás by však za daných okolností mohl znamenat spoustu peněz, že?“

„Vy darebáci!“ Hatfield cítil, jak se potí. „Takže tak je to! Jde vám o těch jidášských třicet stříbrných! Chcete mě oddělat a převézt mé tělo do Nového Mexika. Ale to je dlouhá cesta a mrtvola po pár týdnech v teple vypadá úplně jinak než předtím.“

Gates si potáhl z doutníku a vyfoukl obláček dýmu.

„Och,“ řekl, „jsou i jiné možnosti. Mohli bysme vás - například - dovézt k hranici živého a odkrouhnout vás teprve tam. Zack, Lee a Curley už by to zvládli.“

Hatfield se potil stále silněji. Jestli se ho tito čtyři grázlové, kterým zřejmě šéfoval Gates s Mortonem jako svým poskokem, rozhodnou zabít, tak jim v tom nezabrání.

„Jděte k čertu!“ zvolal. Snažil se přitom působit co nejsebevědoměji. „Nebudu se před vámi plazit po kolenou a škemrat o život. Revolver Jim Hatfield takové věci nedělá! Doufám jenom, že vás brzo potkám v pekle.“

„Ten chlapík je vážně drsný,“ podotkl Morton.

„Přesně takového pro náš džob potřebujeme,“ chechtal se Gates.

Jim měl pocit, že se přeslechl.

„Džob? Jaký džob? Takže vy mě nechcete oddělat?“

Gates zavrtěl hlavou.

„Oddělat vás kvůli ubohým pěti tisícům dolarů, Hatfielde, by při vašich schopnostech bylo škoda. Máme s vámi trochu jiné plány.“

Jim si oddechl. Bezprostřední nebezpečí tedy nehrozilo.

„Jaké plány, jestli se můžu zeptat?“

„Řekněte mu to konečně, šéfe,“ prohodil Morton.

Gates se opřel o opěradlo židle a zkoumavě pohlédl na Hatfielda.

„Mám zlatý důl a přeji si, abyste pro mě pracoval, Revolver Jime.“

Hatfield pozvedl obočí.

„Co? Dřít v dole jak mezek? Ne, pane, to není nic pro mě. To mě radši oddělejte rovnou, aspoň umřu rychlejc.“

„Nikdo od vás nevyžaduje, abyste se tam oháněl krumpáčem,“ řekl Gates. „Vaše přednosti jsou jinde - a já jich chci náležitě využít.“

„Mé schopnosti?“ Hatfield se rozesmál. „Co umím? Jezdit na koni a zacházet s koltem.“

„A přepadávat banky a dostavníky! „ dodal Gates. „Přesně to teď budete dělat pro mě, příteli, rozumíte?“

Hatfield si přejel dlaní přes obličej.

„Řekněte to ještě jednou?“ zamumlal.

„Budete pro mě dělat to, co jste prováděl v Novém Mexiku,“ zařval Gates. „Akorát, že nebudete přepadat dostavníky, ale transporty zlata.“

„Od muže, který je majitelem zlatého dolu, je to poněkud zvláštní nabídka, nemyslíte,“ namítl Jim.

Gates zavrtěl hlavou.

„Ne tak zvláštní, jak se zdá. Mám sice důl, ale nevynáší.“

„Aha!“ Jim stále nevěděl, na čem je. „Takže vy dáváte peníze do dolu, který není výnosný. Ale proč jste ho potom ksakru kupoval?“

Gates se nadechl k odpovědi.

„Šéfe,“ varovně zvolal Morton.

„Jenom klid,“ odtušil Gates. „Vím, co dělám, Zacku. Myslím, že pan Hatfield nemá na vybranou. Věřím, že se rozhodne správně.“

„Co mi zbývá,“ povzdechl si Jim. „Kdybych jenom věděl, o co jde.“

„O loupež zlata!“ Gates zkřížil ruce na prsou.

„Kdybyste se vyjádřil trochu jasněji, pane,“ zamumlal Hatfield.

„Ten musí mít v hlavě slámu,“ zavrčel Morton.

Gates zvedl ruku. „Klid, Zacku, jen klid.“

Obrátil se na Hatfielda a dodal: „Koupil jsem ten důl, abych ošálil lidi v okolí. Je to stará, dávno vytěžená díra - a já jsem to věděl. Aby to vypadalo věrohodně, tak moji přátelé ten důl posolili, než jsem ho koupil. Rozumíte mi, co tím myslím?“

Jim přikývl. „Posolit“ znamenalo vystřelit brokovnicí nabitou zlatým prachem mezi bezcenné kamení, aby to zmátlo greenhorny. Jenže Hatfield nevypadal jako greenhorn.

„Můžete mi to vysvětlit ještě jednou?“ požádal. „Máte důl, o kterém jste věděl, že za moc nestojí, takže jste ho nechal svými lidmi posolit a pak jste ho koupil. Proč?“

„Jde o to, že kromě mě a těch tří gentlemanů, kteří stojí za vámi, to víte už jedině vy,“ odvětil Gates. „Hodně jiných v okolí však vydělává pohádkové sumy. Když se člověk nebojí zmáčknout spoušť, může si tu přijít na spoustu peněz, aniž by vzal krumpáč do ruky. Už chápete?“

„Snažím se,“ zamumlal Jim.

„Well.“ Gates opět nasál kouř, aby jej pak s požitkem vydechl. „Celý trik spočívá v tom, že, když mám svůj důl, mohu přetavit zlaté pruty někoho jiného, označit je a vydávat je za svoje. Nikdo mě pak nebude z ničeho podezírat. Pro ostatní práce - pro nás zisk! Jednoduché, co?“

Hatfield přikývl.

„To tedy je. Přepadnete transporty zlata, přetavíte ho a budete ho pak vydávat za svoje. Rafinované.

Všechna čest! A vy chcete, abych ta přepadení pro vás prováděl já?“

„Vidím, že už jsme se pochopili,“ prohodil Gates. „Well, to, co jsem o vás slyšel, mi imponovalo. Rozumíte své práci. Ale nebudete pracovat sám. Tito tři pánové,“ a ukázal na ty tři darebáky, „Zack Morton, Lee Cordray a Curley Bradshaw vám přitom pomohou.“

„Kdo to bude řídit?“ ptal se Gates.

„Já!“ zvolal Morton. „Budeš dělat jenom to, co ti řeknu, rozumíš?“

Hatfield se obrátil ke Gatesovi. „Nerad pracuju s takovými skunky. Řekněte mu, ať příště drží jazyk za zuby, jestli se nechce dostat do problémů!“

„Co?“ vykřikl Morton. „Do problémů - já? Kdo si o sobě vlastně myslíš, že jsi?“

„Rozhodně nejsem taková sketa jako ty, frajírku!“ chladně opáčil Jim.

Morton zuřil.

„Já že jsem frajírek? To si nenechám líbit! Od nikoho!“ křičel. „Šéfe - zatraceně - to přece nemůžete dovolit.“

„Ticho, oba!“ přikázal Gates. „Hatfielde, nechci mít v mužstvu rozbroje. Je to jasné?“

„Já jsem s tím nezačal,“ odvětil Jim. „Ale nenechám se od někoho takového urážet. Koneckonců jsem si zatím vždycky vystačil sám.“

Gates se otočil na Mortona: „Zacku, ty velíš, to je pravda, ale nemusíš ho provokovat.“

„Co?“ užasl Morton. „Cože?“

„Mohl by ses chovat trošku klidněji. Někdy mi připadáš příliš popudlivý,“ zamumlal Gates. „Nezapomínej, že máš co dělat s dospělými muži a ne s výrostky, Zacku.“

„S muži, kteří rozumějí své práci,“ dodal zubící se Hatfield. „Chtěl jste to tak říct, pane Gatesi?“

„Správně.“ Gates zadusil zbytek doutníku ve stříbrném popelníku. „All right, pojďme k věci. Postarám se o ubytovaní a stravu. Za každé úspěšné přepadení vyplatím každému z vás prémii tisíc dolarů. Domnívám se, že to budou snadno vydělané peníze.“

Hatfield se rozesmál. „Jistě. Ale v porovnání s tím, na co si přitom přijdete vy, je to pakatel.“

„Ale já zase nesu riziko podnikání,“ odpověděl Gates. „Hatfielde, budete od nynějška veden jako zaměstnanec mého dolu. Zack s vámi bude udržovat spojení a řekne vám, kdy vypukne akce. Přeju si, aby teklo pokud možno co nejméně krve. Proto jsem si také vybral vás. Pokud jsem informován, tak jste při žádném z vašich přepadení nikomu nezkřivil ani vlas. Je to pravda?“

„Naprosto, pane,“ odvětil Jim. „Proč bych měl zabíjet, když to jde jinak?“

„A právě to se mi na vás líbí,“ zamumlal Gates. „Žádné krveprolití. Dokud půjde jen o loupeže, tak budou brečet jenom těžařské společnosti, a to nikoho nevzruší, protože ty si snadno ztráty vynahradí. Když ale budou mrtví, začnou lidi toužit po odplatě.“

„Úplně bez střílení se to neobejde, šéfe,“ namítl Morton.

Gates pokrčil rameny.

„Možná ne. Ale možná taky ano. Spoléhám na Revolver Jima. A chci, abys jednal tak jako on, Zacku. Budeš velet, ale způsob přepadení určí on. To by bylo všechno. Hatfielde, budete i s ostatními chlapci tábořit u dolu. Občas tam provádíme odstřely, aby to vypadalo hodnověrně. Jinak nemusíte dělat nic, jen čekat na mé příkazy.“

„Fajn,“ usmál se Jim. „Nicnedělání je hezký džob. Člověk se přitom nepředře.“

Po chvíli dodal: „Co kdybych si řekl o malou zálohu? Pár dolarů by určitě zvýšilo mé pracovní úsilí.“

Gates se zasmál. Sáhl si do kapsy vesty a vytáhl několik bankovek.

„To je jako záloha na příští přepadení. Ale moc nerozhazujte, ať nejste podezřelý. A protože jste od nynějška mým zaměstnancem, tak v žádném případě přes týden nejezděte do města. Co budete dělat o víkendu, je vaše věc. Ale chovejte se nenápadně. To je vše, co od vás chci.“

Hatfield si schoval peníze do náprsní kapsy. Otočil se. Curley Bradshaw byl ještě mladík. Měl podobanou tvář. Díval se na něj.

„Revolver Jime, máš něco proti tomu, když ti teď podám ruku?“

„Curley!“ zvolal Morton.

Gates zavrtěl hlavou. „Jen ho nech. Chápu, že si chce potřást rukou s někým, jako je Revolver Jim. Jen do toho, Curley!“

„Tak dost. Nejsem exponát z muzea,“ zabručel Jim, když k němu Bradshaw natahoval ruce.

Lee Cordray se opíral o rám dveří a viditelně se bavil. Byl to vychrtlý dlouhán se světlými vlasy a ledově modrýma očima. Kolt nosil nízko, zřejmě věděl, proč.

Ten neblufuje, pomyslel si Jim. Před tím se musím mít na pozoru.

Natáhl ruku a řekl: „Vzals mi kolt. Vrať mi ho.“

Cordray vrhl tázavý pohled na Gatese.

„Šéfe?“

„Klid,“ zamumlal Gates. „Dej mu ho, Lee. Není to hlupák.“

Jim dostal svou zbraň. Strčil si ji do pouzdra a hned se začal cítit jistěji. Bez ní si připadal jako nahý.

Gates vytáhl z náprsní kapsy pouzdro z krokodýlí kůže a vzal si z něj další doutník. Zatímco mu uřezával špičku a zapaloval jej, dodal:

„Zavážou vám teď oči, Jime, na zpáteční cestu. Je to jen nezbytné bezpečnostní opatření. Nechci, abyste podlehl pokušení poctít mne neohlášenou návštěvou. Doufám, že mě chápete.“

Jim pokrčil rameny.

„Jasně. Na vašem místě bych to také udělal. Opatrný člověk žije déle než neopatrný.“

„Přesně tak,“ dodal Gates.

Kývl na Cordraye a Bradshawa a řekl: „Lee, Curley, zavažte svému novému partnerovi oči a jeďte s ním k dolu. Zacku, ty zůstaneš tady. Chci si s tebou promluvit.“

Sotva ti tři opustili místnost, vyhrkl Morton: „Co na něm ksakru jenom vidíte, šéfe? Podle mě bysme to zvládli i bez něho.“

Gates přivřel oči a převalil doutník z jednoho koutku úst do druhého.

„Žárlíš, co, Zacku? Poslouchej teď dobře, co ti řeknu: Nikdo na Západě nerozumí přepadání tak jako Jim Hatfield - a nikdo v tom není tak dobrý jako on. Ještě nikdo ho nikdy nechytil při činu, i když ho honí všichni maršálové a šerifové z Nového Mexika. Neprovokuj ho. A vyřiď to i Leeovi. S Curleym to je jiné, ale vás dva by mohlo napadnout našemu novému člověkovi ztěžovat život. Říkám ti jasně: ruce pryč od Revolver Jima!“

„All right,“ zabručel Morton.

„To ale neznamená, že byste ho měli spustit z očí,“ dodal Gates. „Znáš můj plán. Uděláme několik akcí a pak zmizíme. A nemám v úmyslu vozit s sebou i pana Hatfielda.“

Morton se zazubil. „To zní líp. Můžete se mnou počítat, šéfe, až na to dojde. Chcete, aby tady zůstal, až odejdeme, že?“

Gates vytáhl doutník z úst a zadíval se na jeho žhnoucí špičku. Z jeho rafinovaných očí se nedalo nic vyčíst.

„Jistě, chci, aby tu zůstal. Lidem se musí předhodit někdo, na koho se to svede. A to právě bude Revolver Jim.“

Pousmál se a dodal: „Ovšem mrtvý Revolver Jim! Rozumíš, Zacku?“

+ + + + +

Když se Jim probudil, již svítilo slunce.

Vstal. Barák, ve kterém se nacházel, byl prázdný. Byla to špinavá, neudržovaná chata. Nad talířem se zbytky jídla poletovaly mouchy. Kromě stolu tu bylo osm pryčen, vždy dvě nad sebou. Čtyři z nich byly povlečené a jedna patřila jemu, Jimu R.Hatfieldovi, kterému v Novém Mexiku přezdívali Revolver Jim.

V rohu stála kamna. Topila, neboť noci v horách jsou chladné. Jim si nalil do plechového hrnku kávu. Přijel sem v noci, takže byl zvědavý, jak to tu vypadá ve dne.

Připnul si revolverový opasek a vyšel ven. Slunce stálo nad horami. Banner ho z ohrady pozdravil ržáním.

„Klid, staroušku,“ zamumlal Jim.

Důl Concord Jeffersona Gatese sestával z jediné štoly na konci jednoho kaňonu. Jim se musel usmát, když si vzpomněl na Gatese. Ten darebák to s ním nemohl myslet poctivě, jinak by ho do svého doupěte nepřivedl se zavázanýma očima.

„Vsadím se, že pro mě mají připravenou kulku,“ řekl si Jim. „Ale kdo ji vypálí? Gates? Ten ne, ten by si s tím nešpinil ruce. Curley? Ten na to nemá. Takže zůstávají Cordray a Morton. Na ty čubčí syny si budu muset dát pozor.“

Nikde je neviděl. Mortonův kůň v ohradě chyběl. Rozhodl se nejprve prozkoumat situaci. Cordray a Bradshaw zřejmě byli ve štole, protože se odtud ozývalo dunění kladiv.

Z ústí štoly se táhly rezivé koleje k baráku, jenž očividně sloužil jako mlýn na drcení rudy. Ze štoly také vedl odvodňovací kanál k potoku tekoucímu na dně kaňonu. Vedle velkého dřevěného baráku, ve kterém Jim spal, stál druhý, mnohem menší a čistější. Nad jeho dveřmi byl štít s nápisem: „Concord Mining Company, majitel J.W.Gates.“ Ten, kdo náhodou projížděl kolem, musel mít pocit, že jde o normální zlatý důl.

Náhle ze štoly vyběhli Cordray a Bradshaw a skočili za několik velkých balvanů. Krátce nato se ozvala ohlušující exploze, země se zachvěla a z ústí štoly vyletělo kamení. Pak se odtud vyvalil prach.

„Sakra!“ zaklel Jim. „Co to provádíte?“

„Jenom jsme odpálili nálož,“ prohodil Cordray a kývl ke štole. „Děláme to čas od času, aby to vypadalo věrohodně. Kvůli tomu též udržujeme v chodu tavírnu. Nezapomeň, že těžíme zlato pro pana Gatese.“

„Příště mi o tom řekněte,“ zabručel Jim. „Skoro mi jeden ten balvan urazil hlavu.“

„Sorry.“ Cordray pokrčil rameny. „Nemohli jsme tušit, že se tu budeš potloukat.“

Jim přikročil k Bannerovi, který se, vyplašen výbuchem, celý třásl. Až ho uklidnil, šel se umýt do potoka. Když se vrátil, jeho „spolupracovníci“ seděli v baráku a kouřili.

„Mám hlad.“ Jim si pohladil břicho. „Nemáte tu něco na snídani?“

„To se musíš obrátit na Curleyho,“ odvětil Cordray. „On je kuchař.“

Jim pohlédl na chlapce: „Doufám, že umíš vařit dobře, amigo mio, co?“

Bradshaw zrudl.

„Ujde to,“ špitl.

Cordray se usmál. „Z těch šlicht, které nám každý den vaří, se brzo osypeš,“ poznamenal.

„Jestli ti moje jídlo nechutná, tak si vař sám!“ vyštěkl Curley.

Cordray na něj vrhl drtivý pohled.

„Jak to se mnou mluvíš?“ Chytil Curleyho za límec a zatřásl s ním. „Když mluví dospělí, drž jazyk za zuby, chlapečku, ano?“

„Nejsem chlapeček,“ bránil se Curley. „Pořád mám jenom být zticha a dělat špinavou práci. Myslíš, že se mi to líbí?“

„A co chceš proti tomu dělat?“ vysmíval se mu Cordray a rukou šmátral po pažbě revolveru. „No, co chceš proti tomu dělat?“

Curley byl celý červený. Měl u sebe kolt a přítomnost Revolver Jima mu dodávala odvahu.

„Možná umím střílet stejně dobře jako ty, Lee,“ hlesl.

„Tak to zkus - a teď hned!“

Vypadalo to na přestřelku a Jim věděl, kdo by ji prohrál. Náhle mu začlo být Curleyho líto.

„Ne!“ Vkročil mezi ně a zchladli je: „Proč se chcete zabít? Pomyslete na to, co by tomu řekl pan Gates. Kde by tak rychle za vás sehnal náhradu?“

„To je fakt,“ zabručel Cordray. „Ale ten cucák se musí naučit, kde jsou jeho hranice, nebo brzy dojde k úrazu.“

Curley otevřel ústa k odpovědi, ale Jim ho umlčel. Položil mu ruku na rameno a dodal: „Pojď, mám hlad. Ukaž mi, že umíš vařit.“

Pak dostrkal Curleyho do baráku a posadil se na stůl.

„Nebýt mě,“ procedil mezi zuby, „bylo by teď už po tobě.“

„Jednoho dne toho frajera oddělám,“ zamumlal Curley, zatímco rozdělával oheň v kamnech.

„Pravděpodobnější je, že on oddělá tebe,“ poznamenal Jim. „Neblázni, amigo. Člověk zemře jenom jednou - a ty na to máš ještě spoustu času.“

Curley mu připravil kávu, lívance a opékanou slaninu. Jim si na tom pochutnal.

„Nebylo to tak zlé. Jestli umíš střílet tak dobře jak vařit, tak bys měl šanci.“

Dovnitř vešel Cordray, sedl si ke stolu a zaklepal na něj.

„Jídlo, chlapče!“

Jim vrhl na Curleyho varovný pohled a pak se otočil ke Cordrayovi. „To se o něho musíš pořád tak otírat? Tak to vypadá, že tu máme kromě Mortona ještě jednoho skunka.“

„Co?“ zavrčel Cordray. „Tos myslel mě?“

„Dávej si pozor na jazyk, když se mnou mluvíš,“ chladně odtušil Jim.

„Poslouchej,“ sykl Cordray, ale Jim jej uťal rázným pohybem ruky.

„Ne, ty poslouchej mě. Dělám s vámi jenom proto, že peníze nesmrdí. Ale nenávidím, když ze sebe někdo dělá pánaboha. Nech Curleyho na pokoji, nebo budeš mít co dělat se mnou - a já bych byl trošku tvrdší oříšek.“

„Vážně?“ zapochyboval Cordray, který po Jimových slovech zrudl.

Jim se usmíval. „Jistě. Vylámal by sis na mně zuby.“

Cordray sáhl pod stůl. Jim jen zavrtěl hlavou.

„Ty blázne. Už deset vteřin ti mířím na břicho.“

Teprve nyní si Cordray uvědomil, že Hatfieldovu pravou ruku už nějakou dobu nevidí. Přivřel oči.

„Jenom blufuješ!“ zavrčel.

„Takže já blufuju.“ Jim pokrčil rameny. „Můžeš to zkusit, když si jsi tak jistý.“

Na jeho ledovém klidu se Cordrayův vztek rozbil jako sklo o skálu. Zvedl pravou ruku a položil ji na stůl.

„Levou taky,“ dodal Hatfield. „Takovým ksindlům, jako jsi ty, není co věřit.“

Cordray zaskřípal zuby, ale poslechl.

„Já že jsem ksindl? To ti jednoho dne vrátím, spolehni se!“

„Jenom aby,“ chladně zapochyboval Jim.

Také zvedl ruce zpod stolu a znovu se pustil do jídla, přičemž ovšem nespouštěl Cordraye z očí. Chřestýš přestane být nebezpečný, teprve když mu useknete hlavu. A ten světlovlasý zabiják mu čímsi chřestýše připomínal.

Po jídle odešel ven. Curley jej následoval.

„Tos na něho doopravdy mířil pod stolem?“

„Jistě že ne,“ usmál se Jim. „Měl pravdu, jenom jsem blufoval. Ale protože si svou věcí nebyl jistý, tak neriskoval.“

„Zastřelils v Novém Mexiku hodně lidí?“ vyzvídal Curley.

Jim svraštil čelo a klidným hlasem odpověděl: „Nikdy se nikoho neptej, kolik lidí zabil. Ti, kteří ti řeknou nějaké číslo, jsou většinou jen mluvkové, ale ti, co budou mlčet, ti jsou doopravdy nebezpeční. Na ty si musíš dát pozor.“

Curley mu pohlédl do očí. „A ty chceš mlčet?“

Jim přikývl.

„Ano, přesně tak.“ Vydal se k ohradě, vzal Bannera, dal mu postroj a přivázal ho k sloupku.

Curley, který šel za ním, prohlásil: „Teď už rozumím, proč ti říkají Revolver Jim. Jsi velký muž s šestiraňákem.“

„Ne tak velký, jak si myslíš,“ usmál se Jim. „Jistě se najde spousta lepších střelců, než jsem já. Nejdůležitější jsou nervy. Musí být v pořádku. Nesmí se ti třást ruka. Pokud se ti třese, jsi ztracen.“

„Rád bych se od tebe něco naučil,“ zamumlal Curley.

„To, co mám na mysli, se naučit nedá,“ odtušil Jim. „Buď to máš, nebo nemáš. Patří k tomu cit pro zbraň a zkušenost. Když se ti někdo postaví, tak dávej pozor na jeho oči. Prozradí ti okamžik, kdy bude chtít tasit.“

Osedlal Bannera a vyvedl ho z ohrady.

„Kam chceš jet?“ ptal se Curley.

„Do Rocktownu.“ Jim utáhl podbřišník. „Musím si tam něco vyřídit.“

„Ale to pan Gates zakázal. Nechce, abychom se ukazovali ve městě přes týden.“ Curley vypadal nervózně.

„Pan Gates zapomněl, že by bylo nápadné, kdybych tak náhle zmizel z Rocktownu a ani nezaplatil za stáj a pokoj,“ řekl Jim. „A my přece nesmíme být nápadní.“

Nasedl a otočil se ke Curleymu levým bokem. Jeho instinkt mu prozradil nebezpečí. Aniž si toho Curley všiml, vytáhl z pouzdra kolt a strčil si jej pod koleno.

„Kudy se jede do Rocktownu?“

Curley ukázal ke kaňonu.

„Tudy. Narazíš tam na cestu, po které se dřív vozilo do města zlato.“

„Díky,“ řekl Jim. „Do večera jsem zpátky.“

Vrzly dveře baráku a vyšel z nich Cordray.

„Kam jede?“ zeptal se Curleyho.

„Do Rocktownu.“ Mladík sklonil hlavu. „Říkal, že by bylo nápadné, kdyby tam nezaplatil účty.“

„Zůstaneš tady, Hatfielde!“ zařval Cordray a tasil revolver.

Přesně na to Jim čekal. Stál tak, že Cordray neviděl na jeho pravý bok. V levé ruce držel uzdu. Pravou měl položenou na hrušce sedla.

„Cos říkal? Občas špatně slyším.“

„Jime, do Rocktownu nepojedeš,“ zavrčel Cordray. Věděl, že Hatfield musí zvednout loket, pokud bude chtít tasit.

„Ne?“ Jim svraštil čelo. „Chceš mě snad zastřelit? Co by na to asi tak řekl pan Gates?“

Z Cordrayových modrých očí šlehaly blesky. Zašklebil se a poznamenal:

„Je dobře, že na něho myslíš. Ale co kdybych ti teď oddělal pod zadkem koně?“

„Střílet na nevinného koně, protože si nevěříš na jezdce? To není fér,“ zamumlal Jim.

„Ale já to udělám!“ zavrčel Cordray. „Sesedni - nebo to udělám!“

Jim pokrčil rameny.

„No dobrá, je to tvoje věc.“

Zvedl se ze sedla, jako kdyby chtěl sesednout. Pravou ruku sundal z hrušky sedla, popadl kolt, který svíral lýtkem pod kolenem, a vytáhl jej Banner se náhle otočil, Jim bleskurychle zvedl kolt a vystřelil.

Kulka Cordrayovi, který vykřikl překvapením, vyrazila kolt z ruky. Byl bledý jak stěna a prohlížel si naraženou ruku.

„Co to bylo?“ zasténal.

„Nepatrné varování,“ řekl Jim. „Nikdo mě nezastaví, rozumíš? A jestli proti mně ještě jednou zvedneš zbraň, tak za to krutě zaplatíš.“

Pobodl Bannera do slabin a vydal se ke kaňonu. Krátce poté zmizel v zatáčce.

„Nerozumím tomu,“ prohodil Cordray. „Jak mohl ten bastard tak rychle tasit? Vůbec nezvedl loket.“

Brněly ho prsty. Věděl, že Hatfield jej mohl stejně dobře zasáhnout do srdce. Když na to pomyslel, polil ho studený pot.

Curley zářil spokojeností.

„To je střelec! Nikdy jsem lepšího neviděl! A já, Curley Bradshaw, jsem mu potřásl rukou!“

Rozhodl se, že si tu ruku už nikdy neumyje.

+ + + + +

Jim jel ke konci kaňonu.

Pokusil si zapamatovat významné orientační body. Ze svahu viděl potok, jenž se klikatil v údolí. Včera v noci při cestě ke Gatesovi brodili nějaký potok. Nahoře, na druhé straně, byl les. I to sedělo.

O hodinu později dorazil na cestu pro dostavníky a po další hodině se před ním objevily domy Rocktownu. Sesedl před penzionem, kde měl pronajatý pokoj.

Po dlouhé jízdě měl žízeň. Přivázal několik věcí na Bannerovo sedlo a pěšky, veda šedáka za uzdu, se vydal k saloonu Alhambra. Jeho osazenstvo si zasloužilo, aby se s ním rozloučil a koupil pár drinků.

Tu kolem něj prošel muž, se kterým hrával karty.

„Jime!“ Pohlédl na věci sbalené na sedle a dodal: „Odjíždíte?“

„Dostal jsem práci v dole Concord,“ odvětil Jim. „Kartami se věčně vydělávat nedá.“

„V dole Concord? Tak to vám mohu jen pogratulovat,“ odpověděl muž. „Tam je prý zatraceně bohatá žíla. A kromě toho, pan Gates nebere každého. Platí dobře?“

„Jasně, jinak bych to ani nebral,“ odvětil Jim a pokračoval dál.

Banner kráčel za ním. Jim jej napojil ve stáji a zaplatil účty. Pak se vydal k saloonu Alhambra.

Náhle se zarazil. Jednoho z koní před saloonem, znal. Šlo o hnědáka s bílou lysinou a bílýma nohama. Patřil Zacku Mortonovi.

Takže Morton je ve městě, a to přesto, že Gates nerad vidí, když se jeho lidé ukazují v Rocktownu přes týden, pomyslel si Jim. Pro Mortona to pravidlo zřejmě neplatilo.

„Ale, co je mi po něm,“ řekl si Jim. „Nakonec, když už mají být problémy, tak ať je mám co nejdřív za sebou.“

Přivázal Bannera do stínu a upravil si revolverové pouzdro. Pak položil ruce na lítací dveře, okamžik počkal - a vstoupil dovnitř.

Ačkoli se tam vyznal, nejprve si musel zvyknout na přítmí. Pod botami mu zavrzaly piliny, jimiž byla posypaná podlaha. U stolu napravo od něj seděl opilec, hlavu opřenou o stůl a spal. U dalšího hráli dva chlapíci v kostky. Morton přikročil k baru, položil nohu na tyč a obrátil se k barmanovi.

Ten Revolver Jima okamžitě poznal.

„Ahoj, Jime,“ prohodil. „Včera večer ses tu pěkně napakoval. Někteří chlapci z toho byli naměkko, protožes je svlékl do spodků.“

„Kdo nerozumí kartám, ten by neměl hrát,“ odtušil Jim. „Dej mi pivo,

Harry. Mám v nohách dlouhou jízdu a venku je pěkně horko. Tipoval bych, že přijde bouřka.“

Morton vyskočil jako čertík ze škatulky, když ho uslyšel. Vrhl na Hatfielda ledový pohled.

„Ty…?“

„Ahoj, Zacku,“ pozdravil ho Jim přátelským hlasem. „Měl bys něco proti tomu, kdybych tě pozval na pivo?“

„To nevíš, že máš zůstat v táboře?“ zasyčel Morton.

Jim se nechtěl hádat. Stále klidným hlasem odpověděl: „Jen jsem potřeboval zaplatit dluhy. Dělalo by to špatný dojem, kdybych jenom tak zmizel, rozumíš?“

„Rozumím jenom tomu,“ zavrčel Morton, „že tě budem muset naučit poslouchat.“

„Aha!“ Jim se protáhl. Barman Harry pozorně poslouchal a oba chlápky, kteří hráli v kostky, jejich rozhovor také nadmíru zajímal. „Asi si myslíš, že mě to naučíš ty, co?“

„Na to se můžeš spolehnout!“ vykřikl Morton. Nezapomněl na to, že ho Hatfield v Gatesově přítomnosti nazval skunkem a mluvkou - a že Gates proti tomu nic nepodnikl.

Chytil Jima za límec. Ten se přestal usmívat.

„Dej ty pracky pryč, nebo ti je urazím!“ zamumlal dost hlasitě na to, aby to slyšeli i ostatní.

„Co?“ soptil Morton.

Zatím vždycky ti ostatní poslouchali jeho. Cordray a Bradshaw se mu pokaždé podvolili a Gates z něj udělal svého důvěrníka. Nyní to však vypadalo, že je jeho autorita ohrožena.

Pokusil se Hatfielda přitáhnout k sobě, ale dopadlo to stejně, jako kdyby to zkusil s několikatunovým balvanem. To ho rozlítilo ještě víc.

Pustil jej tedy, sevřel pěsti a rozmáchl se. Jim mu lehce vyhnul. Jeden z přihlížejících se zasmál.

„Já ti ukážu!“ vykřikl Morton.

Chtěl se na Jima vrhnout, ale ten už náhle nestál tam, kde byl ještě před chvílí.

Morton zavrávoral a ztratil rovnováhu. Cosi mu zavadilo o pravou nohu a podtrhlo ji. V následujícím okamžiku se zřítil do pilin.

„Co tam děláš?“ smál se Jim. „Nějak jsi zakopl.“ Opět kdosi z hostů saloonu rozchechtal.

Morton okamžitě vyskočil. „Zůstaň stát a bojuj jako muž!“ zařval.

„All right!“ odvětil Jim.

Hned nato zasadil Mortonovi direkt do brady. Následným hákem mu roztrhl obočí. Mortona zalila krev. Zdálo se, že jej to připravilo o poslední zbytky rozumu.

„Teď už se s tebou nebudu mazlit, Revolver Jime!“ zabručel.

Sáhl na pouzdro - a ztuhl. Bylo totiž prázdné.

Jeho kolt zmizel! A to by Morton přísahal, že na začátku té bitky jej měl u sebe.

Jakoby z dálky slyšel Jimův přátelský hlas: „Hledáš něco?“

Morton vyvalil oči. Hatfield držel v ruce jeho kolt.

„Ty bastarde!“ zasupěl. „Ty čubčí synu!“

Jim svraštil čelo a přivřel oči.

„Tak poslouchej,“ zamumlal. „Nevadí mi to, cos řekl o mně. Ale mou matku z toho laskavě vynech, ano? Byla to řádná žena. A kromě toho, kdo si nedokáže dát pozor na svou zbraň, ten by si neměl začínat s ostatními.“

Teď už se oba muži, kteří předtím hráli v kostky, smáli. Dokonce ani barman se neubránil smíchu. Všichni v Rocktownu znali Zacka Mortona, který si o sobě myslel, že je s koltem opravdové eso. Takový trapas mu přáli.

„Odkrouhnu tě!“ zvolal Morton. „Vykostím tě!“

„Jen do toho,“ podotkl Jim. „Rád bych viděl, jak to bez koltu dokážeš.“

Mortonova tvář byla zkřivená vztekem. Tu si všiml poloprázdné láhve na stole, u něhož chrápal nějaký opilec.

Přiskočil k ní a urazil jí dno o hranu stolu. Takový ostrý střep je strašlivá zbraň. Zvedl jej a chtěl jej mrštit po Jimovi.

Ten takřka neznatelným pohybem hodil po Mortonovi jeho revolverem. Zbraň Mortona zasáhla do břicha. Bandita zalapal po dechu a padl na podlahu.

Jim k němu přiskočil a zasadil mu ránu pěstí do spánku, načež mu vykopl rozbitou láhev z ruky. Harry vyšel zpoza barového pultu a rychle ji odklidil.

„Jednu chvíli už jsem měl strach,“ řekl a ukázal na napolo omráčeného Mortona - „že vám s tím propíchne krk, Jime.“

Jim si masíroval pěst. „Jo, taky jsem se toho bál,“ připustil. „Nemáte tu po ruce vodu, Harry?“

„To víte že ano,“ odvětil barman.

Zmizel, aby se za chvíli vrátil s vědrem vody. Jim ho vzal a vylil na Mortona.

Ten začal kolem sebe mlátit rukama. Pak se obrátil na bok. Po tváři mu tekla krev smíchaná s vodou. Pomalu přicházel k sobě.

Jeho kolt ležel kousek od něj, stačilo se jen pro něj natáhnout. Okamžitě to také udělal.

Čísi holínka s ostruhou však byla rychlejší a zbraň přišlápla. Jimův hlas jej varoval: „Ani to nezkoušej, amigo!“

Morton zvedl hlavu. „Jednoho dne,“ zavrčel, „tě pošlu k čertu!“

„Tak?“ Jim svraštil čelo. Chytil Mortona za límec, zvedl ho, jako by šlo o slaměného panáka, a postavil ho na nohy. Pak ho přimáčkl k baru.

„Poslouchej!“ Všichni přítomní poslouchali. „Chtěl sis to se mnou rozdat, takže ti teď něco řeknu: Jestli ještě jednou zkusíš vytáhnout na mě šestiraňák, tak tě oddělám! Na to můžeš vzít jed.“

Morton byl tak vyřízený, že se musel držet baru, aby se nezřítil na podlahu. Vyplivoval krev a také se musel rozloučit s jedním zubem.

„Dej mi můj revolver,“ požadoval třesoucím se hlasem.

Jim se mu smál do očí.

„Radši ne. Nejdřív se musíš trochu zchladit, aby tě nenapadla nějaká hloupost.“

Pak chytil Mortona za límec, vytáhl ho na ulici, a tam zavrčel: „Sejmul bych tě, nebýt toho zlata, které nás čeká. Ale příště to nezkoušej, nebo na to zapomenu. A teď sedni na koně a zmiz!“

Pomohl Mortonovi do sedla a dal mu do ruky uzdu, načež prohodil: „Není v Rocktownu doktor? Fajn, tak si radši nech ten zlomený zub vytrhnout, než tě začne bolet, protože to potom nestojí za to.“

Morton na něho ze sedla vrhl mračný pohled. „Jednou, Hatfielde,“ zamumlal, „se karta obrátí. Pak budu na řadě já. Jenom počkej, až skončíme s naším džobem! Jenom počkej!“

„Budu připraven,“ chladně odvětil Jim a vrátil se do saloonu, kde měl rozpité pivo.

Barman Harry se opíral o pult. Pobaveně se usmíval.

„Ale že jste mu to dal. Dobrý souboj. Slyšel jste, jak vás oslovil, Jime?“

Hatfield zavrtěl hlavou.

„Nemám tušení. Ale asi toho navykládal hodně.“

Harry se k němu naklonil a zašeptal: „Oslovil vás Revolver Jime. Jak na to mohl přijít?“

Jim dopil pivo. Už mu tolik nechutnalo.

„To nevím. Možná, že si mě ten bastard s někým spletl.“ Hodil na pult deseticentovou minci a odešel.

Jestli se tu provalí, že ho hledají v Novém Mexiku za přepadení dostavníků a bankovní loupeže a říká se mu Revolver Jim, tak se má na co těšit. „Kdyby byl ten blbec Morton aspoň zticha,“ řekl si, když odvazoval Bannera.

+ + + + +

Před Mountain Home, jediným hotelem v Rocktownu, stál lehký dvoukolák, jehož kožená stříška byla vytažena na ochranu proti slunci. Zapřažený kůň ocasem odháněl mouchy. Vevnitř klel kdosi hlasem hlubokým jako ze studny.

„Klid, Lizzy, klid, ty zatracená mrcho.“

Ale, pomyslel si Jim. Ten hlas přece znám.

U vozu jel Zack Morton shrbeně sedící v sedle. Ten muž vevnitř musel být Jefferson Gates. Při jeho váze by ho totiž určitě žádný kůň neunesl, takže musel jezdit v bryčce.

Jim pomalu pokračoval dál. Přitom držel ruku na pažbě koltu. Morton měl v sedlovém pouzdře pušku a Gates také nebude neozbrojený. Musel být opatrný.

Morton si ho všiml. Měl nateklý obličej a na levé oko neviděl.

„Tak co, vytáhl ti doktor ten zub?“ zeptal se Jim přátelským hlasem.

„Jdi k čertu!“ zavrčel Morton.

Z bryčky vyhlédl Gates. Jako vždy měl v ústech doutník.

„Jime, kdo vám dal ksakru právo Zacka tak zřídit?“ zabručel.

„Takže žaloval, co?“ Jim si Mortona změřil pohrdlivým pohledem.

„Asi se chceš schovat za papínka, co, frajere?“

„Šéfe, to si od něho nemůžu nechat líbit!“ vykřikl Morton. „I kdyby to byl tisíckrát Revolver Jim.“

„Ticho!“ sykl Gates. „Tos úplně ztratil rozum, Zacku? To musí každý v této díře vědět, kdo to je?“

„Už to vykecal v Alhambře,“ procedil Jim mezi zuby.

„Co?“ Gates zpražil Mortona pohledem. „Je to pravda?“

Jim přikývl.

„Jistě. Stačí se zeptat barmana Harryho.“

„Zacku, kdybys pro mě zatím tak dobře nepracoval…“ výhružně zavrčel Gates. Obrátil se k Jimovi a podotkl: „Co na to Harry říkal?“

„Zkusil jsem mu to vymluvit.“ Jim pokrčil rameny. „Řekl jsem mu, že si mě pan Morton s někým spletl. Jestli tomu uvěří, je jiná věc.“

„Ty sis začal,“ vyštěkl Morton.

„Já?“ Jim se zasmál. „Já jsem si jenom chtěl v klidu vypít pivo a pak zase zmizet, ale ty sis tam musel hrát na pána boha.“

„Tak klid!“ zabručel Gates.

Zkoumavě pohlédl na Jima a otázal se: „Nejdřív mluvte vy. Proč jste tak Zacka zmlátil?“

„Ten hlupák si myslel, že mě z Rocktownu vyžene jako nějakého kluka,“ odpověděl Jim. „Tvrdil, že mě naučí poslouchat.“

„Šéfe,“ vyjel Morton, „přece jste přikázal, že má zůstat v táboře.“

„To je pravda.“ Gates se zamračil. „Zack jen zastupoval mé zájmy. Neříkal jsem vám, že přes týden nemáte jezdit do města?“

Jim se usmál.

„Říkal, pane. Ale vzpomínám si i na další příkaz: chovat se nenápadně. Jenže zmizet z Rocktownu, aniž bych zaplatil dluhy a přitom tu nechal svůj majetek, by bylo nápadné. Nemyslíte?“

Gates žmoulal v ústech doutník. Jim mu pohlédl do očí - a měl pocit, jako by se díval do bahna.

Všiml si, že Gates se náhle uklidnil a pousmál se.

„Jste mazaný, Revolver Jime, jen co je pravda. Na to jsem nemyslel. Well, byla to moje chyba, že jsem na to zapomněl.“

„Zapomněl?“ ozval se Morton. „To snad ne?! Chci toho bastarda vidět chcípnout!“

Gates se vyklonil z vozu a výhružně znějícím hlasem dodal: „Přestaň blbnout, Zacku! Co je mezi vámi, je vaše věc, ale nekaž mi byznys, nebo tě rozšlápnu jako červa!“ Přitom sevřel ruce v pěst. Jim si všiml, že v tom sádelnatém těle se skrývá netušená síla. Morton sklonil hlavu. Jeho hrdost utržila ránu - a to ho bolelo víc než šrámy od Jimových pěstí.

„Šéfe, to si nemůžu nechat líbit. Já…“

„Ticho, Zacku!“ přerušil ho Gates. „Nebudeš mi odporovat, rozumíš? Prvotní je náš byznys, potom si dělejte co chcete. Klidně se oddělejte, mně je to jedno. Takže buď rozumný, Zacku. Nenuť mě, abych ti přestal důvěřovat!“

„Umím čekat,“ zamumlal Jim. „Mě čas netlačí. Uvažuju jako vy, pane Gatesi: Byznys je na prvním místě.“

„Tak co, Zacku?“ řekl Gates a očima poslal Mortonovi vzkaz. Ten pohled říkal: „Počkej! Tvůj čas ještě přijde. Hned jak nebudeme Revolver Jima potřebovat, dám ti volnou ruku.“

Morton rozuměl. Sklonil hlavu a hlesl: „Je to v pořádku, pane Gatesi.“

„Fajn,“ usmál se Jim, „pak je to O.K.“

„Dej mi zpátky mou zbraň,“ dožadoval se Morton.

„Udělej to, Jime,“ podotkl Gates. „Zack se už uklidnil.“

„To jsem rád,“ odpověděl Jim. „Leží v Alhambře. Může si tam pro ní dojít, jestli má dost odvahy - ten váš zástupce.“

„Odvahy?“ vykřikl Morton. „Zase začínáš?“

„Jime, přestaňte už konečně Zacka provokovat!“ zvolal Gates. „Radši oba dobře poslouchejte, co vám teď řeknu.“

„Well,“ zamumlal Jim.

Gates zašeptal: „Obdržel jsem důvěrnou informaci, že Steve Ingram, kterému patří nejvýnosnější důl v horách, vyšle pozítří transport se zlatými pruty do státní mincovny. Přeji si, aby se tam to zlato nikdy nedostalo, rozumíte?“

„Uf,“ povzdechl si Morton.

„Ty pruty mají hodnotu takových - no, dejme tomu čtyř set tisíc dolarů,“ dodal Gates přidušeným hlasem. „Bylo by škoda, kdyby padly do nesprávných rukou, nemyslíte?“

„To by teda bylo,“ usmál se Jim. „A náš úkol?“

„Zmocnit se ho!“ Gates pohlédl Jimovi do očí. „Jak, to je vaše věc. Najal jsem vás jako experta a dávám vám v tomto ohledu volnou ruku. Neprolévejte krev - pokud to nebude nezbytně nutné, ale jestli dojde na střílení, tak ať nezbudou žádní svědci. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Jim přikývl.

„Ano. A pak?“

„To už Zack ví.“ Gates se obrátil na svého pobočníka. „Přivezete zlato do našeho dolu, roztavíme ho a přepuncujeme ho. Když ho později budeme vydávat za naše, nepadne na nás ani stín podezření.“

„Řekl jste, že ten náklad má hodnotu čtyř set tisíc dolarů,“ dodal Jim. „Kolik z toho připadne nám?“

Gatesovy oči ztvrdly.

„Slíbil jsem vám za každé přepadení tisíc dolarů.“

Jim se usmál. „To je ale málo! Tisíc dolarů za to, že vám vyděláme čtyři sta tisíc! Zůstane vám rovných tři sta devadesát šest tisíc. Nemyslíte, že to je trošku nespravedlivé?“

„Nezapomeňte, že se musím starat o informace,“ zavrčel Gates.

„A my zase musíme nasazovat krky. Nám půjde o život, jestli se začne střílet,“ namítl Jim. „Tisíc babek za tolik zlata je příliš málo.“

„Vaše poslední slovo?“ zasyčel Gates.

„Přesně tak!“ Jim položil ruku na revolver. „A nezahrávejte si s myšlenkou, že vytáhnete kolt, který máte určitě schovaný pod vestou. Každopádně bych byl rychlejší než vy. A kromě toho,“ zazubil se, „bych řekl, že mě potřebujete.“

„To je bohužel pravda,“ zabručel Gates. „Jakou částku navrhujete?“

„Padesát procent pro vás. A padesát procent pro nás čtyři. To je férová nabídka - a poslední,“ odpověděl Jim.

„Padesát procent?“ Gates vyskočil tak prudce, že se udeřil hlavou do stříšky. „Vy jste se zbláznil!“

„Pak se tedy budete muset poohlédnout po jiném odborníkovi,“ odsekl Jim a obrátil svého šedáka.

„Počkejte!“ Gates zvedl ruku. „Nebuďte tak ukvapený. Nějak už se domluvíme, ne?“

Jim opakoval: „Padesát procent pro nás, jinak v tom nejedu. Lee a Curley jsou určitě také pro. Když jde o peníze, jde přátelství stranou. A váš přítel Zack sám nic nezmůže. Zlato z dolu pana Ingrama bude převezeno do Denveru a vy se zadusíte vzteky.“

„Jime, myslím, že jsem vás podcenil,“ zamumlal Gates. „Tak dobrá, ujednáno.“

„Tomu říkám rozumná řeč,“ pochválil ho Jim. „Nebudete litovat. Dobrá práce za dobré peníze, to je moje heslo.“

Gates si sáhl do kapsy vesty, vytáhl odtud dvacetidolárovou minci a hodil ji Mortonovi.

„Na, běž za doktorem Watsonem, ať ti vytrhne ten zub. Náklady zaplatím já. A už žádné rozmíšky, rozumíte? Chci, abyste zakopali válečnou sekeru. To je rozkaz, takže se podle toho zařiďte.“

Kolem prošel jeden muž a pozdravil. Gates se usmál a žoviálně pozdrav opětoval.

„Podívejte, tak se to musí dělat,“ zabručel. „Musíte být k lidem pořád přívětivý. Pak vás nebudou z ničeho podezírat.“

Chopil se biče, práskl jím a zvolal: „Jeď, Lizzy!“ Mortona s Jimem nechal samotné.

Morton se obrátil ke svému koni, aby se pak na něm vydal k doktorovi.

„A nezapomeň si u Harryho vyzvednout revolver!“ zvolal za ním Jim. Jak rád by teď byl mouchou a mohl tak sledovat, jak se Morton vrací do saloonu Alhambra, na místo svého pokoření. To mu ten ničema nikdy nezapomene.

Když odjížděl z města, všiml si oblaku zvířeného prachu, který pocházel od Gatesovy bryčky.

Sesumíroval si včerejší cestu - brodili se potokem, pak jeli do strmého svahu a poté smrkovým lesem - všechno to byl terén pro bryčku naprosto nesjízdný.

„K tomu jeho doupěti musí vést ještě nějaká jiná cesta,“ řekl si Jim. „No, však to jednoho dne zjistím.“

Poté začal přemýšlet o přepadení, které měl provést.

Vyplatilo se obstarat si jiné koně, kteří nebudou tak nápadní. A také koně, kteří povezou zlato. Zlaté pruty za čtyři sta tisíc dolarů totiž budou mít svou váhu - a navíc při jejich přepravě nebudou moci použít cesty.

+ + + + +

Jim se držel vozovky pro dostavníky až po odbočku k dolu Concord. Poté vyjel na jedno návrší a rozhlédl se.

Ze sedlové kapsy vytáhl dalekohled, jaký používali armádní důstojníci, a přiložil si jej k očím. Zaostřil a pak v dáli spatřil černou tečku, za níž se zvedal oblak prachu. To musel být Gatesův vůz.

„Takže tam je to,“ zabroukal si Jim.

Sesedl, aby si Banner mohl odpočinout, a posadil se do trávy.

A protože toho minulou noc mnoho nenaspal, usnul. Probudil se, až když mu Banner začal olizovat tvář. Zaklel, vstal a z kapsy vytáhl hodinky. Blížil se večer. Spal déle, než chtěl. Morton se už mezitím jistě musel dostat do dolu. Co si asi bude myslet, když ho tam nenajde?

Třeba si řekne, že se ho bojím, pomyslel si Jim a vyšvihl se do sedla.

Znovu se vydal po silnici. Stíny se prodlužovaly. V dáli stoupal dým a tu se ozval výbuch. Možná, že Lee a Curley zase odpálili slepou nálož, řekl si, aby udržovali okolí v domnění, že důl Concord je v provozu. I slepá nálož dokáže způsobit pěknou ránu.

„Ten darebák Gates opravdu myslel na všechno,“ řekl si Jim. „Je nebezpečný. Mnohem nebezpečnější než Morton nebo Cordray. Ti jsou vypočitatelní. Ale Gates je zatraceně rafinovaný. Ten na rozdíl od nich přemýšlí.“

Nebude snadné někoho takového převézt. A to, jak rychle přistoupil na jeho požadavek padesáti procent z kořisti, svědčilo o tom, že to nemyslí poctivě.

Vytáhl pravou nohu ze třmenu, přehodil ji přes sedlo, vytáhl z náprsní kapsy pouzdro na doutníky a chystal se jeden si zapálit. Náhle Banner ukročil stranou, Jim ztratil rovnováhu a s klením spadl na zem. Přitom pocítil, že kolem něj proletělo něco horkého. Teprve pak uslyšel výstřel.

Ramenem narazil na kámen a chvíli si myslel, že si zlomil klíční kost. Banner zatím běžel pryč.

Další výstřel. Do očí mu vletěl prach. Otočil se na břicho a odplazil se za skálu. Přitom držel v ruce kolt.

Kdo to na něho mohl střílet? Napadlo ho jediné jméno: Zack Morton!

„Jestli se z toho dostanu, tak ho budu muset zmáčknout,“ zavrčel Jim.

Ležel na dně kaňonu, kterým vedla cesta do dolu. Když zvedl hlavu, třeskl další výstřel. Kulka mu z hlavy srazila klobouk.

Zaklel a odplazil se dál. Jednalo se o střelbu z pušky. Morton nosil pušku v sedlovém pouzdře.

Jim cítil, jak se mu košile lepí na záda. Potil se - a to nejenom kvůli úmornému vedru.

Musí něco udělat. Jenom tak tam ležet mu nepomůže. Opatrně vyhlédl zpoza skály. Nad jedním keřem na hraně kaňonu se vznášel obláček. Chytil revolver oběma rukama a třikrát na to křoví vystřelil. Rozhostilo se ticho.

Jim slyšel bzučení včely. Opíral se o skálu tak, aby ho nebylo vidět, a zazdálo se mu, že slyší dusot kopyt.

Po indiánském způsobu přiložil ucho k zemi - a nyní to už slyšel zřetelně. Kůň cválal.

Ten bastard se bojí, pomyslel si.

Uplynulo čtvrt hodiny a nic se nedělo. Odvážil se tedy vystrčit hlavu. Z kaňonu vyletěl krkavec a sedl si na keř. Jimovy nervy byly napnuty k prasknutí.

Nabil kolt a vstal. Jeho klobouk ležel uprostřed cesty. Zvedl ho a viděl, že má uprostřed dírku. Že by to bylo jen varování? Shora ho mohl dobrý střelec bez problémů trefit - a Morton dobrým střelcem byl.

„Vsadím se,“ řekl si Jim, „že si nedovolil mě sejmout, protože by pak měl problémy s Gatesem. Chtěl mi jen dát svou vizitku. Zastrašit mě. No, nakonec se mu to podařilo.“

Banner stál v ohbí kaňonu a opatrně vyhlížel.

„Pojď sem, ty sketo!“ zvolal.

Poplácal šedáka po krku. „Dobrý koníček. Je na tebe spoleh. Zavětřils ho dřív, než jsem ho viděl. Nemohls vědět, že nás chce jen postrašit.“

Jim se vyšvihl do sedla, ale pro jistotu si nechal revolver v ruce. Když přijel blíž k tomu křoví, vyletěl z něj pták. Na zemi se cosi lesklo. Byly to nábojnice.

Jim sesedl a zvedl je. Pocházely z winchéstrovky obvyklého kalibru 44-40. Přivřel oči a pozorně si je prohlédl.

Úderník té zbraně na nich nezanechával výraznější stopu, jen mělký dolík. Zřejmě se někdy ulomil a pak byl opilován.

Mám ho! Pomyslel si Jim.

Strčil všechny tři nábojnice do kapsy. Byl zvědavý, jak se bude Morton tvářit, až mu je strčí pod nos.

Banner začal okusovat listí. Jim k němu přikročil a odvázal ze sedla vak s prádlem. Chvíli se v něm prohraboval, než našel kožené pouzdro se dvěma řemínky a chlopní.

Svlékl si kabát, vyhrnul si levý rukáv košile a připnul si pouzdro k lokti. Ústí hlavně mu sahalo k zápěstí.

Další věc, kterou z vaku vylovil, byla malá, nebezpečně vyhlížející dvouhlavňová pistole Derringer ráže 41, na krátkou vzdálenost stoprocentně účinná zbraň. Podíval se, jestli jsou hlavně nabity a pak ji strčil do pouzdra.

Dále z vaku vytáhl druhý derringer a podobné pouzdro. Kůže pouzdra byla hladká a naolejováná a pistole vypadala značně opotřebovaně. Jim si vzpomněl na muže, kterému ji vzal. Ten už si teď povídá s červy.

Posadil se, vyzul si pravou holínku a připnul si pouzdro k lýtku. Když se znovu obul, zjistil, že ho zbraň ani příliš netlačí, tak jak předpokládal.

Prošel se, aby si na novou výzbroj zvykl.

„Sakra, teď mám u sebe zbraní jako válečná loď!“ zabručel.

Slunce se sklánělo k západu. Nadešel čas, aby se opět vydal do dolu.

„Jdeme, Bannere,“ řekl a vyšvihl se do sedla.

+ + + + +

Dveře baráku byly otevřené dokořán. U ohrady se poflakoval Cordray. Pravou ruku, naraženou Jimovou kulkou, měl ovázanou.

S potměšilým výrazem v očích sledoval Hatfielda.

Mortonův hnědák s bílýma nohama stál v ohradě. Musel za sebou mít ostrou jízdu, protože jeho kůži pokrývala krusta zaschlého potu.

Jim odsedlal šedáka a postaral se o něj. Z baráku se ozývalo cinkání nádobí. Curley připravoval večeři. Pod haldou hlušiny zurčel potok. Všechno působilo poklidným dojmem - ale to byl jen klam. Jim věděl, že na tomto zdánlivě tak klidném místě má dva zaryté nepřátele, kteří jen čekají, až si budou moci přibít jeho skalp na zeď. Jediný, kdo mu mohl pomoci, byl Curley.

Morton seděl za stolem a vykládal si pasiáns. Kolt měl opět v pouzdře. Muselo to pro něj být hodně těžké vkročit do saloonu Alhambra a vyslechnout tam uštěpačné poznámky svědků jeho pokoření.

„Jdeš pozdě,“ zavrčel Morton,

„Něco mě zdrželo,“ utrousil Jim.

Na Mortonově posteli ležela winchestrovka. Jim k posteli energicky přikročil a vzal ji do ruky. Přičichl si k ní a ucítil spálený střelný prach.

Morton okamžitě vyskočil.

„Nesáhej mi na flintu!“ zařval.

„Okamžik,“ zamumlal Jim.

Nabil ji, zamířil otevřenými dveřmi na jeden ze sloupků ohrady a vystřelil. Rána otřásla barákem. V místnosti se vznášel dým.

Hatfield stáhl páku nabíjení a vyjmul prázdnou nábojnici. Obrátil ji mezi prsty a prohlédl si ji.

Jeho podezření bylo správné.

„Ty bastarde!“ zasyčel a namířil na Mortona brokovnicí. „Nejradši bych tě na místě odstřelil jako prašivého psa!“

„Zbláznil ses?“ hlesl Morton bledý jak stěna.

Ve dveřích se objevil Cordray.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Ty se do toho nepleť!“ osopil se na něj Jim. „Jestli se jen podíváš na svůj revolver, tak tvůj přítelíček Zack zhebne.“

„Lee!“ zamumlal Morton. „Pane Bože, Lee…“

„No dobrá.“ Cordray zkřížil ruce na prsou a opřel se o rám dveří. „Ale nechtěl by mi někdo z vás vysvětlit, o co tady vlastně jde? Jime, proč na ZacKa míříš?“

„To hned uvidíš,“ podotkl Jim.

Pak Mortona obešel, aby je měl na mušce oba. Cordrayovi totiž nevěřil. Mortonovi přiložil ústí hlavně winchestrovky ke krku.

„Sedni si a dej obě ruce na stůl!“

Morton poslechl. Jim pak s úsměvem dodal: „Tak co, hošánku, potíš se, že? Tak jsem se kvůli tobě před hodinou potil!“

„Nevím, o čem mluvíš,“ zasténal Morton.

„Ne?“ zasmál se Jim. „Tak to ti budu muset pomoct.“

Hodil prázdné nábojnice na stůl a zvolal: „Curley, pojď sem a podívej se na to.“ Mladý bandita poslechl. Vzal nábojnici a prohlédl si ji.

„Ráže 44-40. Co má být, Jime?“

„Otoč to, chlapče,“ řekl Hatfield. „Podívej se na tu nábojnici. Nepřipadá ti něčím nápadná?“

„Ano,“ zamumlal Curley. „Trn úderníku ji promáčkl jenom nepatrně.“ „Přesně tak,“ přisvědčil Jim.

Zatímco v pravé ruce držel winchestrovku, kterou šimral Mortona na krku, levou rukou vytáhl z kapsy kabátu tři nábojnice, jež našel v kaňonu. „A teď se podívej na ně, Curley. Co na to říkáš?“

Curley uchopil nábojnice a pozorně si je prohlédl. Poté dodal: „Jsou zezadu promáčklé stejně jako tamta. To znamená, že…“ Odmlčel se a kousl se do rtu.

„To znamená, že musely být vystřeleny z Zackovy pušky, ne?“ dokončil jeho myšlenku Jim. „A víte, odkud je mám? Našel jsem je v kaňonu, na místě, kde na mě někdo třikrát vystřelil!“

Curley pohlédl na Mortona. „Nevím, pročs to udělal, ale musím ti říct, že to nebylo fér!“

„Drž zobák!“ vykřikl Morton.

„Ne!“ Curley zavrtěl hlavou. „Pořád mám jenom mlčet. Ale to už skončilo. Nevím, proč bych měl být zticha. Jedno vám řeknu: Hned jak bude ta věc za náma, zmizím. Nechci mít nic společného s někým, kdo střílí na své lidi.“

Cordray vykročil ze dveří, přistoupil ke stolu a pohlédl Mortonovi do očí.

„Proč, Zacku?“

„Zbil mě!“ zvolal Morton. „Nevidíš, jak vypadám, Lee? Zesměšnil mě v Rocktownu přede všemi.“

Cordray zvedl hlavu. Z jeho světlemodrých očí se nedalo nic vyčíst.

„Je to pravda, Jime?“

Revolver Jim přikývl.

„Je to pravda. Ale on začal. Můžeš se zeptat Harryho, barmana v saloonu Alhambra.“

„Zacku, vypadá to, žes nejednal zrovna rozumně,“ zamumlal Cordray a přivřel oči. Pak odešel, čímž dal jasně najevo, že s tou záležitostí nechce nic mít.

Morton seděl za stolem a silně se potil.

„Chceš mě oddělat, Hatfielde?“ vyštěkl. Počítal s Cordrayovou pomocí, ale to mu nevyšlo.

„Proč bych tě měl oddělat? To bych nebyl lepší než ty.“ Jim hodil winchestrovku na nejbližší postel. „Nemám zapotřebí střílet bezbrannou zvěř. Krom toho tě budeme potřebovat pro náš džob. Tos už zapomněl?“

Viděl, jak se Morton ztuhlý hrůzou uvolnil. Dovnitř opět vešel Cordray.

„Čtyři sta tisíc?“ Zablesklo se mu v očích. „O tom jsi ještě nic neřekl, Zacku.“

„Ve městě jsem potkal šéfa,“ prohodil Morton. „Ingram má pozítří převážet zlato do státní mincovny v Denveru. Šéf tvrdí, že má cenu čtyř set tisíc dolarů.“

„A sakra,“ řekl Cordray. „Tomu teda říkám tučná ryba!“

„Brzo se bude třepat na naší udici,“ dodal Jim.

Morton na něho namířil chvějícím se ukazováčkem. „Šéf říkal, že je to odborník na přepadávání. Máme se řídit podle jeho rozhodnutí.“

Cordray pohlédl na Jima. „Well.“

„Budeme potřebovat jiné koně,“ spustil Jim. „Toho hnědáka s bílýma nohama, na kterém jezdí tvůj kámoš, by poznalo každé malé dítě. A potom musíme mít aspoň šest mul. Ty pruty jsou těžké a není snadné je přepravovat. Neznáte nějaký ranč v okolí, ze kterého bysme si ta zvířata mohli - hm, na nějakou dobu půjčit?“

„Nejlepší muly v horách chová Dave McNally,“ odvětil Cordray. „Jeho ranč leží půl dne jízdy odtud.“

Jim na něj ukázal prstem. „Pak tam tedy ještě dnes v noci pojedete a obstaráte, co budeme potřebovat. Aspoň jednu noc bych se rád vyspal bez toho, že bych vás musel kontrolovat. A nezbabrejte to, O.K.?“

Cordray přikývl.

„All right. Jestli Gates řekl, že tě máme poslouchat, tak to uděláme. Že je to tak, Zacku?“

Morton zarytě hleděl před sebe. Zatím dával příkazy vždycky on. To, že se to nyní změnilo, ho dohánělo k šílenství.

+ + + + +

„To je to místo!“ řekl Jim.

Zastavili na okraji strmé strže. Všichni čtyři nyní měli jiné koně. Byli oblečeni do dlouhých plášťů, takže je nikdo nemohl poznat podle postav. Curley vedl šest mul.

Morton se protáhl a pohlédl do dáli. Stará Denver road se dole vinula mezi dvěma suťovými svahy. O půl míle dál zabočovala a mizela za skalami. Právě odtud, ze severu, musí přijet vozy se zlatem.

Jim kývl směrem dolů. „Jdeme.“

Ostatní jej následovali, přičemž Cordray pomohl Curleymu se vzpurnými mulami.

„Teď se ukáže, co umíš,“ nenávistně prohodil Morton k Jimovi, když sjeli na cestu.

Jim si té narážky nevšímal a jel dál k místu, kde cesta zabočovala. Odtud vedla asi sto yardů rovně, aby pak znovu zmizela za další zatáčkou. Mezi šedými skalami s černými pruhy rostlo dva yardy vysoké kapradí. V ranním větru se klátily jalovcové keře.

Slunce ještě stálo nízko, takže cesta ležela ve stínu. Bylo to nejpříhodnější místo pro přepadení. To samozřejmě věděli i průvodci transportu, takže si budou dávat pozor. Chtělo to překvapit je tak, že nebudou mít šanci na odpor.

Hatfield tiše seděl v sedle a přemýšlel. Musel jednat rychle a bez jediného výstřelu.

„Nic tě nenapadá?“ posmíval se mu Morton. „Kdyby bylo podle mého, tak bysme se schovali nahoře, zastřelili koně v zápřahu a pak zlikvidovali průvodce. To by bylo nejbezpečnější.“

„Správně. To by bylo to nejbezpečnější, jak proti nám poštvat všechny ozbrojené muže v kraji.“ Jim na něj vrhl pohrdavý pohled. „Vždycky jsem věděl, že máš mozek kojota.“

„Co máš v plánu? Vysvětli nám to, Jime,“ ozval se Cordray.

Revolver Jim již byl rozhodnut. „Curley se s mulami schová poblíž. Musíš se postarat, aby byli zticha. Rozumíš?“

„Ano,“ přisvědčil Curley.

„Dobrá.“ Jim pohlédl na Cordraye. „Ty se postavíš tam za tu skálu a vyjdeš, teprve až transport zastaví. Podle toho, kolik zlata Ingram poveze, odhaduju, že to budou tak dva vozy.“

Cordray mlčky přikývl. Jim se nyní obrátil na Mortona. „Ty se ukryješ tam za tu zatáčku. Hned jak vozy projedou kolem tebe, vydáš se za nima a budeš nám krýt záda.“

„Chceš je snad zastavit sám?“ zapochyboval Morton.

„Přesně tak,“ podotkl Jim.

„To ale bude těžké,“ namítl Cordray.

Jim mávl rukou. „Když tomu člověk rozumí, tak ani ne. Ale teď už zmizte na svá místa. A Curley, udrž ty zatracené muly v klidu!“

„Na mě se můžeš spolehnout,“ odvětil mladý bandita a odvedl muly za skalky.

Cordray se schoval za určeným útesem a Morton odjel k druhé zatáčce. Jim zůstal u první. Cesta tam nebyla širší než dvacet stop. Na tom postavil svůj plán. Měl s sebou totiž dvaatřicet stop dlouhé laso.

Vzal jej a uvázal smyčku. Tu pak hodil na kořen trčící na pravé straně cesty ze země. Pak laso napnul a druhý konec přivázal k výčnělku skály na levé straně cesty. Laso tak nyní přehrazovalo cestu ve výši prsou - a vozka jej nemohl vidět, protože ho zakrývala zatáčka.

Když Jim zvedl hlavu, uviděl Mortona, který se na něj díval.

„A ty myslíš, že to klapne, Hatfielde?“

Jim přikývl.

„Jistě. Vozy pojedou rychle, vždycky jedou rychle na tak nepřehledné silnici. První vůz se zarazí o laso, protože ho vozka neuvidí. Druhý najede do něho, a než si pánové v nastalém zmatku uvědomí, čí jsou, tak se objevíme my.“

„Jestli něco nevyjde,“ nevrle poznamenal Morton, „tak bych nechtěl být ve tvé kůži, amigo. Pan Gates umí být velmi nepříjemný.“

Mortonův kůň zvedl ocas a utrousil několik koblížků. Morton jej obrátil a chtěl se vydat na cestu ke svému stanovišti.

„Stůj!“ zvolal Jim.

Morton zastavil koně a ohlédl se. „Co se děje?“

Jim ukázal na kouřící trus. „Sesedni a ukliď to.“

Morton zalapal po dechu. „Co? Já jsem snad špatně slyšel!“

Jim ho však chladným hlasem přesvědčil o opaku. „Sesedni a ukliď to. Jestli ti hoši, na které tu čekáme, uvidí uprostřed cesty kobylince, co si asi řeknou? Že spadly z nebe, nebo co? Já chci ty prachy a ne olovo. Takže slez z koně a dej se do práce.“

Cordray, který vyhlédl zpoza skály, prohodil: „Má pravdu, Zacku. Má pravdu, hergot! Udělej, co ti říká.“

Morton s reptáním slezl a odklidil kobylince, přičemž je musel uchopit rukama. Vztekle kopl do svého koně a zvolal:

„Mrcho zatracená! Že to musíš udělat zrovna uprostřed cesty.“

„Jen klid,“ usmíval se Jim. „Je to zvíře a nemá tušení, co máme v plánu. V jeho očích jsme asi pěkní pitomci.“

Cordray na něj pohlédl a zamumlal: „Ty nejsi pitomec, Revolver Jime. Teď už chápu, proč tě Gates chtěl mít za každou cenu na naší straně.“

„Zase mě nepřechval,“ poznamenal Jim. „Nejdřív musíme dostat to zlato, a to tak, že při tom nepadne jediný výstřel.“

Náhle Curley, který už mezitím ukryl muly, zvolal přidušeným hlasem: „Vidím prach nad cestou!“

„Na místa, chlapi!“ zavelel Jim a zmizel v křoví. Tam si kolem úst a nosu uvázal šátek a klobouk si posunul hluboko do čela.

Po chvíli uslyšel klapot kopyt a rachot železem pobitých kol. Ze zatáčky, v níž se schovával Morton, vyjel první vůz. Byly do něj zapřaženy čtyři muly. Vedle vozky seděl ozbrojený průvodce s winchestrovkou na kolenou. Ostražitě se rozhlížel. Povoz jel ďábelsky rychle a vozka měl co dělat, aby jej udržel na hrbolaté cestě.

Za ním jel druhý vůz. Oba byly ploché a zakryté plachtou, aby nikdo neviděl, co převážejí. Jim se usmál.

Na konci cválali dva ozbrojenci. Sotva vyjeli ze zatáčky, objevil se za nimi Morton.

Doufám, že ten idiot neprovede nějakou pitomost, pomyslel si Jim.

První vůz se rychle blížil. Jim se stáhl zpátky do křoví a chopil se koltu. Muly už zatáčely do druhého ohbí. V následujícím okamžiku narazily do natáhnutého lasa a zaržály. Vůz se překotil a vozka i jeho ozbrojený průvodce byli nárazem katapultováni z kozlíku na cestu.

Jim vyjel z křoví - právě v okamžiku, kdy spřežení druhého povozu vrazilo do prvního. Druhý povoz se převalil a jeho náklad se vysypal. Jim zvedl kolt a dvakrát vystřelil do vzduchu.

V troskách povozů se zmítaly zapřažené muly i muži.

Zezadu přijel Morton a z boku Cordray. Jim namířil revolverem na oba ozbrojence na koních, kteří jediní ještě mohli být nebezpeční.

„Přepadení! Ruce vzhůru, pánové!“

Oba muži jej okamžitě poslechli. Viděli tři bandity, kteří na ně mířili puškami. Na odpor ani nepomysleli.

Cordray projel kolem povozů a postaral se o oba vozky a průvodce, kteří se právě sbírali z prachu.

„Zůstaňte pěkně sedět!“ přikázal jim. „Kdo se hne, koupí unci olova!“

„Odhoďte zbraně!“ zvolal Jim. Poté se obrátil na oba jezdce. „Sesedat, pánové!“

Mlčky jej poslechli. Morton, maskovaný stejně jako Jim s Cordrayem, k nim přijel a řekl: „Odhoďte kolty, rychle!“

Během dvou minut bylo šest mužů odzbrojeno. S kyselými obličeji seděli na zemi a pozorovali bandity. Jim je vybídl: „A teď si pěkně vyzujte boty!“

„Co?“ ozval se jeden z nich, mladík s trudovitým obličejem. „To teda neudělám!“

Morton mu okamžitě přiložil kolt mezi oči.

„Ale uděláš, nebo se tvůj mozek rozstříkne tam na tu skálu!“

Mladíka odpor velice rychle přešel. „No dobrá, no dobrá,“ zamumlal a vyzul se. Ostatní mlčky následovali jeho příkladu.

„A teď,“ řekl Jim, „se vraťte, odkud jste přišli. Je nám líto, že vám musíme vzít i boty, ale jinak to nejde.“

„Ty nás jen tak necháš jít?“ nevěřícně se zeptal jeden z nich. „Vy nás nezabijete?“

„Ne, když nebudete pokoušet naši trpělivost,“ odpověděl Cordray. „Ale teď už radši běžte. Dělejte! Zmizte!“

A oněch šest mužů, kteří měli přivézt zlato za čtyři sta tisíc dolarů do státní mincovny v Denveru, se nyní vydalo na zpáteční cestu bez vozů, bez koní, bez zlata a bez bot.

„To bylo dobré!“ smál se Morton. „Tak budeme mít dost času na to, abychom se vypařili.“ Bylo to vůbec poprvé, co Jima pochválil.

Cordray si stáhl šátek z obličeje.

„Uf!“ Smál se. „Šlo to jako po másle. Ale co bys dělal, Jime, kdyby ti ozbrojenci jeli před povozy?“

Hatfield pokrčil rameny.

„Jenže oni nejeli. Kdyby jeli, tak už by mě něco napadlo.“

Sesedl, odřezal koně ze opratí a odehnal je.

„Běžte, nepotřebujeme vás!“

Ze svého úkrytu přijel Curley i s mulami.

„Viděl jsem všecko,“ řekl s rozzářenýma očima. „Klaplo to dokonale.“

„Vyjde to vždycky, když člověk rozumí svému řemeslu,“ prohlásil Jim. „Ale teď to zlato musíme naložit. Do práce, pánové!“

Morton seskočil ze sedla k jednomu z vozů a chtěl odhrnout plachtu skrývající drahocenný náklad. Nešlo to, protože byla stažená lanem, jež bylo přivázáno k železnému kruhu zapuštěného do prken vozu.

„Hergot, proč to nejde odhrnout?“

„Ne tak zhurta,“ usmál se Jim. „Vezmi si nůž a přeřež to lano.“

Morton ho poslechl. Pak konečně stáhl plachtu - a strnul.

„Zacku!“ zvolal znervóznělý Cordray. „Co je s tebou, Zacku?“

Morton mlčel. Přiskočil k druhému vozu, vylezl na něj a rozpáral plachtu. Pak zalomil rukama a hystericky zaječel:

„Zlato za čtyři sta tisíc dolarů! Pojďte se na to podívat!“

Jim se poškrábal na Čele. „Jsi nějaký přetažený, ne?“

Morton seskočil. Ve tváři měl těžko popsatelný výraz - něco mezi hrůzou, bezmocí a náhlou lhostejností.

„Podívejte se na to!“ křičel. „Podívejte se na to!“

Jim se postavil na paprsky kola a pohlédl do vozu. Cordray následoval jeho příkladu. Curley přijel k k zadní straně povozu a také neodolal pohledu dovnitř. To, co viděl, mu vyrazilo dech.

„To snad není pravda!“ zanaříkal Cordray, jehož náhle polil pot.

Jim mlčel.

V povozech totiž nebylo naložené zlato, ale hromada kamení.

Nic než kamení.

+ + + + +

Jim se probral jako první. Seskočil z kola dolů a zvolal: „To je ten váš Gates s těmi jeho informacemi! A kvůli tomu jsme riskovali krky!“

Morton se posadil na zem a kroutil hlavou.

„Já tomu nerozumím,“ mumlal. „Zatím šéf přece vždycky…“

„S tím tvým šéfem na mě nechoď!“ vyštěkl Jim. „Měl jsem se na vás vykašlat.“

Cordray přišel ke svému koni a sáhl si do sedlové kapsy.

„Na to se musím napít.“

Vytáhl plechovou bandasku, odšrouboval uzávěr a napil se.

„Dej mi taky loknout,“ řekl Jim. „Kamení! Dva povozy plné kamení! To nechápu.“

„Ten pes Ingram se toho nějak musel domáknout,“ prohodil Morton. „Ať chcípne!“

Cordray podal Jimovi bandasku. „Dobrá práce, Jime - ale všechno to bylo k ničemu!“

Jim se napil a hřbetem ruky si otřel ústa.

„Takže majitele dolů jsme teď varovali. Příště už to nebude tak snadné - pokud nějaké příště vůbec bude.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Curley.

„No co asi!“ vykřikl Morton. „Zmizíme. Možná už po nás jdou.“

„To je pravda,“ přisvědčil Jim. „Jestli se o tom Ingram opravdu dozvěděl - a jiné vysvětlení neexistuje - pak tu někde v okolí může být pár tuctů ozbrojenců.“

„To bysme se teda měli co nejrychleji vypařit,“ dodal Cordray a vyšvihl se do sedla.

„Tolik zlata!“ bědoval Morton.

„Vsadím se, že ho vezou do Denveru jinou cestou,“ zamumlal Jim a též vylezl na koně.

„Co s těmi McNallyho mulami?“ otázal se Curley.

„Nech je běžet. Ty už se o sebe dokážou postarat a vrátí se domů.“ Jim se rozhlédl a poznamenal: „A teď honem k našim vlastním koním!“

O půl hodiny později dorazili k místu, kde zanechali své koně, osedlali je a ukradená zvířata pustili. Jim se nadechl, když znovu seděl na svém Bannerovi. Přijel k Mortonovi a zeptal se ho: „Kam teď?“

„K dolu Concord, samozřejmě,“ odtušil Morton.

„All right.“ Zvedl hlavu a dodal: „To ale za sebou nesmíme nechat žádné stopy.“

Odmlčel se a pohlédl na ostatní. „Vůbec žádné. Jasné?“

Přikývli. Přepadení se odehrálo jižně od Rocktownu a důl Concord ležel na sever od města. Proto se nejprve vydali směrem na západ. Kolem poledne si odpočinuli v horách, aby pak jeli zhruba hodinu proti proudu jednoho potoka. Nato konečně zabočili k dolu. Tak se vyhnuli městu velkým obloukem. Jeli neosídlenou krajinou, kde nebylo příliš pravděpodobné, že by je někdo viděl, a Curley, jako poslední, za sebou navíc táhl deku. Pozdě odpoledne dorazili k homolovité hoře, na jejímž úpatí se nacházel důl. Morton cosi zabručel a opustil je.

„Kam jede?“ zeptal se Jim.

„K šéfovi, podat mu zprávu,“ odpověděl kysele se tvářící Cordray. „V jeho kůži bych teda teď být nechtěl.“

+ + + + +

O víkendu Jim osedlal svého šedáka. Chtěl se vydat do Rocktownu.

„Bylo by nápadné, kdybychom pořád jenom seděli v dole,“ prohodil k ostatním.

Pobledlý Morton se vrátil od Gatese celý nesvůj a radši nikam nešel. Cordray šel na ryby. Jeho udice stávala přímo u jeho pokoje. Jediný, kdo se k Jimovi připojil, byl tedy Curley.

„Dávejte pozor, ať se neprozradíte! „ varoval je Morton, než vyrazili.

„Prozradit se? My?“ Jim na něj vrhl mrazivý pohled. „To nás opravdu máš za takové hlupáky?“

„Tebe ne,“ zamumlal Morton. „Ale tomu mladému by se po pár sklenkách mohl rozvázat jazyk.“

„Já už na něho dám pozor,“ slíbil Jim a vyšvihl se do sedla.

„Zack se o mě musí pořád otírat,“ stěžoval si Curley, když vyjeli. „A Lee také. Ty jsi jediný, kdo se mě zastane.“

„Možná,“ řekl Jim, „že si jenom pamatuju, jaké to bylo, když jsem byl mladý já.“

Pozvedl obočí a dodal: „Nechceš s tím vlastně skončit?“

„Jasně.“ Curley vypadal nešťastně. „A také bych to udělal, kdybych mohl.“

Jim si vytáhl z kapsy doutník. „Co chceš dělat s těmi penězi?“

„Odjedu s nimi někam na západ, asi do Kalifornie. Nebo do Mexika, tam bude aspoň teplo. Nebo do Kanady - prostě někam, kde mě nikdo nezná.“ Curley pokrčil rameny. „Ale bez těch peněz by to nešlo.“

„A co kdybys někde zkusil poctivě pracovat?“ zeptal se Hatfield.

„To už jsem zkusil.“ Mladý bandita upřeně hleděl na hrušku sedla. „Hlídal jsem dobytek. Za pětadvacet dolarů na měsíc. Po podzimním shánění dobytka mě vždycky vyhodili a pak jsem musel po celou zimu žebrat, abych neumřel hlady. Chápeš?“

„Ano,“ přitakal Jim.

Většina rančerů po podzimním odehnání dobytka své kovboje propouštěla a najímala je až na jaře. Hlavně v Texasu to byl běžný zvyk. Přes zimu tedy tisíce kovbojů jezdily od ranče k ranči a žebraly o jídlo.

„Jednoho dne už jsem měl toho každodenního somrování plné zuby,“ dodal Curley. „A zjistil jsem, že s revolverem v ruce si člověk vydělá daleko snáze - a rychleji. Pak jsem narazil na Leea, připojil se k němu a vydali jsme se do Colorada, kde jsme potkali Zacka, který kul velké plány s Gatesem. Zbytek už znáš.“ „Jenže při tom džobu bys také mohl velice snadno skončit s kulkou v břiše,“ zamumlal Jim. „Bylo by tě škoda.“

„A tebe ne?“ Curley na něj zvědavě pohlédl. „Tobě by se to stát nemohlo?“

Jim se usmál.

„Se mnou je to jiné. Já jsem vyrostl v rodině psanců. Odmalička jsem na sebe musel dávat pozor. Hlídat dobytek? Pch, k tomu bych se nikdy nesnížil.“

V Rocktownu nechali koně ve stáji, poobědvali a zamířili do saloonu Alhambra. Bylo tam plno.

„Ahoj, Jime,“ řekl barman Harry. „Slyšels, co je nového?“

„Copak?“

„Přepadli transport se zlatem, které chtěl Dave Ingram poslat do Denveru.“ Harry bezděky ztišil hlas. „Ingram přiznal, že bandité ukořistili zlatozaosmsettisícdolarů.Toje,co?“

„Osm set tisíc?“ vyhrkl Curley. „Ale to přece mělo být…“

Jim do něj rychle kopl a Curley se odmlčel. Zrudl a raději se obrátil.

Jim se sklonil nad pult. „Poznali ty bandity?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Ne. Byli maskovaní. A koně, na kterých jeli, ukradli z ranče Davea McNallyho. To přepadení provedli tři chlápci, ale museli být čtyři, protože McNallymu chybí i muly a ty musel někdo hlídat.“

„Vypadá to, že ti chlapi tomu rozuměli,“ podotkl Jim. „A co stopy? Našly se?“

„Vůbec,“ odvětil Harry..“Jako by se vypařily. A to, prosím, s sebou měli čtyři koně a několik mul. Takový konvoj přece po sobě musí zanechat stopy, ne? Major Porter a jeho chlapci jezdili jako šílení, aby něco našli. Ale marně. Před hodinou se vrátil, aby nepropásl příjezd své dcery.“

„Major Porter?“ Jim svraštil čelo. „To je nějaký voják?“

Harry se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Už ne. V občanské válce bojoval za Jih a získal tam tu hodnost. Je to starý gentleman, pravý Jižan. Patří mu největší ranč na úpatí hor. Říká se, že ani sám neví, jak je vlastně bohatý.“

„Zajímavé,“ zamumlal Jim. „Toho člověka bych rád poznal.“

„Můžete, stačí zajít do dostavníkové stanice,“ odvětil Harry. „Mary-Ann se dnes vrací ze St.Louis, kde strávila rok v internátě pro mladé dámy.“

„Díky.“ Jim dopil sklenici, hodil na pult deset centů a podotkl: „Pojď se mnou, Curley.“

„Jak to vypadá ve vašem dole?“ zvolal za nimi Harry.

„Dobře,“ odpověděl Jim s úsměvem. „Zlata je tam tolik, že ho ani nemáme kam dát. Pan Gates nám slíbil zvýšení mezd.“

Na ulici dloubl Curleyho do žeber. „Málems nás prozradil. Příště si dávej pozor.“

„Osm set tisíc, ten ksindl Ingram tvrdí, že přišel o osm set tisíc?! Dyť tam bylo jen kamení.“

„To kromě nás nikdo neví a ani nesmí vědět,“ zašeptal Jim. „Ingram je zřejmě dobře pojištěný a ted za to shrábne tučnou hromádku peněz.“

Poblíž dostavníkové stanice stálo několik prachem pokrytých, vyčerpaných koní, kteří byli přivázáni k zábradlí. Patřilo k nim několik znavených jezdců, kteří poslouchali statného muže, který se držel zpříma jako voják.

„Běžte domů, chlapi,“ říkal jim, když Jim s Curleym procházeli kolem. „Zavolám vás, až vás budu potřebovat.“

„Budeme stále připravení, majore,“ odvětil jeden z nich. „Smíme tu počkat na příjezd slečny Mary-Ann?“

„Jistěže. Moje dcera bude ráda, když uvidí tolik známých tváří.“

Dostavník, který měl po příjezdu kočáru ze St.Louis pokračovat dál do Cheyenne, už stál připravený. Všichni vyhlíželi směrem na východ, odkud měl přijet dostavník ze St. Louis. Zřízenec „Overland Mail and Stage Line“ se neustále díval na hodinky. Jim slyšel, jak jeden muž říká svému sousedovi: „Kdy už konečně začnou dostavníky jezdit přesně?“

Byl zvědavý na Mary-Ann Porterovou. Zdálo se, že je v Rocktownu oblíbená, stejně jako její otec, onen šedivý gentleman.

Konečně se na obzoru zjevil oblak prachu, který se rychle přibližoval.

„Už jede!“ zvolal kdosi a vystřelil revolverem do vzduchu. Při tom výstřelu koně přivázaní k zábradlí vyděšeně trhli hlavami.

Krátce nato do města dorachotil dostavník. Šestispřeží vjelo do Rocktownu v plném cvalu, protože patřilo kdobrému tónu vjíždět do města a opouštět je cvalem. Venku na hrbolatých cestách by se při takovém tempu koně po pár mílích zhroutili.

„Udělejte místo, lidi, udělejte místo! „ volal zřízenec.

Jim viděl ruku, která kyne z okna. Pak zaskřípaly brzdy a dostavník zastavil. Vozka oznámil:

„Rocktown, konečná! Přestupovat do Cheyenne, Laramie Town a Salt LakeCity!“

Prach se pomalu usadil a major Porter otevřel dvířka kočáru.

„Vítej doma, Mary-Ann!“ řekl.

Poté pomohl útlé hnědovlasé dívce ven z dostavníku.

„Třikrát hurá pro slečnu Mary-Ann! „ zabručel jeden muž a vyhodil svůj klobouk do vzduchu.

Jim natahoval krk, aby ji uviděl. Ta mladá žena mohla mít maximálně tak pětadvacet. Měla na sobě cestovní oděv ze zeleného sametu a na krátce střižených vlasech módní klobouček. Mary-Ann Porterová se pyšnila stejně urostlou postavou, jako měl její otec - ale pochopitelně jí nechyběly ani ženské tvary. Odhrnula si závoj kloboučku a Jim tak mohl zjistit, že její oči mají stejnou zelenou barvu jako její šaty. Bezděky si hvízdl. Ta slečna Porterová nejenom že má zatraceně bohatého a vlivného tatínka, ale navíc je k tomu i velmi hezká.

Major ji odvedl k přistavené bryčce a pomohl jí do ní nastoupit. Její zavazadla zatím překládal zřízenec. Z bryčky se ještě jednou rozhlédla po přítomných mužích.

„To jsem ráda, že jsem zase doma!“

„I my jsme rádi, Mary-Ann!“ zvolal kdosi z davu. „Doufáme, že jste nám ve velkoměstě nezvlčila.“

„To určitě ne, chlapci!“ odvětila s úsměvem a bryčka se dala do pohybu, což dav oslavil vyhazováním klobouků a výstřely do vzduchu.

Jim se obrátil na Curleyho, který tam stál s otevřenými ústy, a udeřil jej pěstí do zad.

„No tak, prober se,“ řekl. „Vypadá to, že ta slečna Porterová je v Rocktownu oblíbená stejně jako její otec.“

+ + + + +

Muži se rozešli a jezdci, kteří s majorem Porterem stíhali bandity, se rozjeli domů. Jim s Curleym se vydali do saloonu.

Náhle se vedle nich objevil Morton a odvedl Jima stranou.

„Šéf je ve městě,“ prohodil k Jimovi. „Chce s tebou mluvit, hned. Má pokoj v Mountain House. Číslo čtrnáct v prvním poschodí. Bylo by lepší, kdybys ho nenechal čekat.“

„Jasně,“ přikývl Jim.

Otočil se ke Curleymu a dodal: „Musím tě teď na chvíli opustit. Moc se neopij, jasné?“

„Jasné,“ přisvědčil Curley.

„Já už na něho dám pozor,“ zazubil se Morton.

„Jenom to s tou péčí moc nepřeháněj,“ varoval ho Jim a zamířil k hotelu.

Gatese nalezl v útulném, velmi dobře zařízeném pokoji. Tlouštík vypadal podrážděně.

„Revolver Jim, konečně!“ zavrčel.

„Tady mi tak neříkejte,“ zamumlal Hatfield. „Zdi mohou mít uši.“

„Tady nemají,“ zvolal Gares. „Myslíte si, že jsem tak neopatrný a nepostarám se o to?“

„Co si o vás mám myslet,“ suše utrousil Jim, „si ještě budu muset rozvážit. Od toho fiaska s tím přepadením, není mé mínění o vás nijak vysoké.“

Gates zrudl a zatnul pěsti.

„To nebyla moje vina. Nevím, jak se o tom Ingram mohl dozvědět. Ale já tu chybu napravím, na to vemte jed.“

„Jak?“ zeptal se Jim.

Gates přivřel oči a zastřeným hlasem prohodil: „Uděláme přepadení, které nám vynese mnohem víc než to, co nám vyfoukl Ingram. Mnohem víc! A hned, jak to budeme mít v kapse, zmizíme v Mexiku.“

„Vy teda umíte člověka navnadit,“ zamumlal Jim. „O co jde tentokrát?“

Gates kývl k oknu. „Tak jsem se díval z okna a uviděl jsem, že ve městě se objevil opravdový diamant. Co, kdybychom se na něj podívali znaleckým okem a trochu ho obrousili?“

Jim nemohl popadnout dech.

„Snad nemyslíte tu - Mary-Ann Porterovou?!“ zakoktal.

Gates se ďábelsky usmál a přikývl.

„Přesně tak. Jejímu otci patří ranč P, jeden z největších rančů na Západě. Nakolik by si, podle vás, cenil život své dcery?“

Otřesený Jim se musel posadit na židli.

Zavrtěl hlavou.

„Vy jste se musel zbláznit,“ podotkl.

„Ale kdepak,“ opáčil Gates. „Jenom jsem trochu přemýšlel. Zkusil jsem se vžít do situace majora Portera, až se dozví, že jeho krásné dcerušce se - ehm - přihodí neštěstí, pokud nepoloží na stůl jistou kulatou sumičku. Řekněme milion.“

„Milion?“ vykřikl Jim.

„Za méně peněz by se to nevyplatilo,“ poznamenal Gates. „Musíme si spravit chuť po té záležitosti s Ingramem, a kromě toho tu nechat všechno zařízení v dole. Ne, pod milion nepůjdu. To riziko je příliš velké.“

„Potřebuju se napít,“ zamumlal Jim. „Hergot, na to se musím napít.“

Gates mu přisunul láhev a sklenici. „Poslužte si, je to prvotřídní bourbon. - Nu, Jime, co říkáte na můj plán?“

„Milion je hodně, i na někoho takového, jako je Porter.“ Jim si nalil bourbon a hned jej vypil. „Bohatství ranče spočívá v dobytku. Hotových peněz mají rančeři málo.“

„Ale každá banka v kraji bude poctěna, když bude moct podpořit pana Portera,“ namítl Gates. „V tom nevidím problém.“

„Jistě - a kromě toho bude každý muž v kraji poctěn, když bude moci proti nám vytáhnout kolt,“ dodal Jim. „Major a jeho dcera mají hodně přátel, a ti na nás uspořádají štvanici.“

„Štvanici? Když budeme mít v rukou krásnou Mary-Ann?“ Gates se rozesmál. „Neodváží se pohnout prstem, protože samozřejmě majorovi sdělíme, že jeho dceruška zemře, jestli za sebou uvidíme obláček prachu.“

„Jestli za sebou uvidíme obláček prachu?“ užasle řekl Jim. „Takže vy ji chcete někam vzít?“

„Ano, zadržíme i ji, dokud nebudeme na hranici a v bezpečí, přirozeně,“ zabručel Gates. „Nejsem pošetilý.“

„Možná,“ podotkl Jim, „že slečna Porterová takovou dlouhou jízdu nevydrží.“

„Och, ta ano.“ Gates zavrtěl hlavou. „Pozoroval jsem ji. Je jako její otec, houževnatá a odolná. Ta to nepochybně vydrží.“

Jim se poškrábal na bradě. „Takže milion, říkáte. AU right. A jaký by byl náš podíl?“

„Pět set tisíc,“ odvětil Gates. „Lehce vydělané peníze, nemyslíte?“

Z pouzdra na doutníky vytáhl jeden drahocenný plod brazilských plantáží a zapálil si jej, načež dodal: „Je to jednoduché. Polapíme ji a odvedeme do našeho dolu. Pak starý dostane ultimatum: Buďto milion dolarů a žádní pronásledovatelé, nebo příštího dne najde skalp své dcery přibitý na dveřích! Tak co, už mi věříte, že vím, jak se rozhodne?“

„Ano. Zaplatí a na pronásledování zapomene,“ připustil Jim. „Hej, pane, doufám, že nehrajete s cinknutými kartami. Propustíte to děvče, hned jak dostanete ty peníze?“

„Přirozeně, to je přece věc cti.“ Gates odklepl z doutníku popel. „Té dívce se nic nestane. Vezmeme ji s sebou, jen dokud nebudeme v bezpečí. Pak dostane koně a dostatek potravin a vody, aby mohla jet k nejbližší osadě.“

Jim se poškrábal na bradě. Co když Gates své slovo nedodrží, co pak? Morton a Cordray nebudou váhat ani vteřinu, když jim šéf přikáže, aby ji oddělali. Mohl počítat jen s Curleym, ale ten by mu příliš nepomohl.

„Nerad sahám na ženu. - Gatesi, dáváte mi své slovo, že jí nezkřivíte ani vlas?“

„Máte ho, Jime.“ Gates vypadal uraženě. „Proč mi vlastně nevěříte? Znáte přece mé heslo: žádnou krev, když se tomu dá vyhnout. Proč bych se ho přestal držet?“

„Ano, proč,“ zamumlal Jim. „Kdy to vypukne?“

„Hned, jak se naskytne vhodná příležitost. To zjistím já. Dostanete ode mne včas zprávu. Zůstaňte v dole a čekejte.“

Gates zvedl ruku jako při přísaze. „To je všechno, Jime. Můžete jít a užívat si ve městě. Jestli uvidíte Zacka, tak ho pošlete za mnou.“

Jim vstal a odsunul židli. Přikročil ke dveřím, ale tam se zastavil a ještě jednou Gates varoval:

„Žádná krev! Nikdo se jí ani nedotkne! To jsou mé podmínky.“

„Přijímám,“ usmál se Gates.

Jim vyšel ven. Ani si nevšiml, jak se zpotil.

+ + + + +

O tři dny později přijel Gates bryčkou k dolu. Jim zrovna odcházel z ohrady, kde hřebelcoval Bannera. Morton a Cordray hráli karty. Curley vyšel z chaty.

Gates vytáhl z úst neodmyslitelný doutník a rozhlédl se po svých pochopech. Pak tichým hlasem, jako by se bál, že ho uslyší někdo, kdo by to slyšet neměl, oznámil:

„Je to tady, chlapci!“

„Myslel jsem si to,“ zabručel Morton.

„Kdy?“ zeptal se Jim. „A kde?“

Gates se usmál.

„Velmi blízko a velmi brzy.“

„Rád bych to věděl přesně!“ naléhal Jim.

„Samozřejmě, to je v pořádku.“ Gates potáhl z doutníku a dodal: „Sledoval jsem to děvče po dva dny. Slečna Mary-Ann Porterová se každé odpoledne projíždí na své prvotřídní kobyle po okolí. A vyjede si i dnes, protože žila dlouho ve velkoměstě, kde si ježdění na koni musela odpustit. Zatím vždycky zamířila k Ute Summit, odkud je nádherný výhled do okolí. Myslím, chlapci, že bychom ji tam mohli najít i dnes.“

„Ute Summit?“ otázal se Jim.

Gates zvedl ruku a ukázal na horu vévodící plochému hřebeni. „Tam! Je to na pastvinách jejich ranče. Nahoře na planině tam stojí stará chata, která kdysi musela patřit nějakému traperovi. Je to hezké místo.“

„Znám to tam,“ řekl Morton. „Je tam pramen. Když jsem lovil, tak jsem se tam párkrát stavil, abych napojil koně.“

„To je dobře,“ řekl Gates. „Jeďte tam, schovejte se a chytněte ji hned, jak se tam objeví. Pak mi pošlete kouřový signál. Hned jak ho uvidím, pošlu majorovi dopis s našimi podmínkami.“

„A co chcete dělat potom?“ vyzvídal Jim.

Gates na něj vrhl chladný pohled. „To je moje věc. Vy se postarejte o tu holku. Přivezte ji do dolu a držte ji tam. Zbytek zařídím já.“

„Možná se tam s někým setkává,“ namítl Cordray. „Třeba s milencem. To je přece dost pravděpodobné.“

„No a?“ vyhrkl Gates. „Čtyři chlapi se snad jen tak něčeho neleknou, ne?“

Chtěl obrátit bryčku, ale tu mu Jim chytil uzdu.

„Stát, pane, ještě jedna otázka. - My uděláme tu práci a vy shrábnete peníze. Kdo nám zaručí, že s nimi nezdrhnete a nenecháte nás s tou holkou tady?“

„Správně!“ zvolal Cordray. „Potřebujeme záruku, šéfe.“

„Moje slovo,“ odpověděl Gates.

„Ne, když jde o milion,“ opáčil Jim a zavrtěl hlavou. „U takové sumy člověk snadno zapomíná na zásady.“

„Revolver Jim má pravdu,“ přitakal Cordray. Protože sám nikdy nejednal poctivě, předpokládal, že podobné krysy jsou i ostatní.

Gates předstíral, že je uražený. „Mrzí mě, že mi nedůvěřujete, chlapci,“ zamumlal.

„Důvěřovat, když jde o milion?“ Jim se mu smál do očí. „Při předání peněz musí být dva z nás, nebo do toho nejdu.“

„A jeden z nich musíš být ty, co?“ vykřikl Morton.

Jim pokrčil rameny. „Proč zrovna já? Ať rozhodne los.“

„Dobrý nápad,“ podotkl Cordray a z kapsy vytáhl stříbrný dolar. „Vylosujeme dva z nás. Komu padne hlava, ten doprovodí pana Gatese. Allright?“

Jim přikývl. Curley mlčel. Morton chňapl po minci, vyhodil ji do vzduchu a klekl si, když dopadla na zem.

„Hlava!“ Zářil štěstím. „Dneska mám štěstí.“

„Teď ty, Jime,“ pobídl Hatfielda Cordray.

Jim však zavrtěl hlavou. „Ne, já dobrovolně odstupuju. Hoďte si o to vy dva, Lee a Curley.“

Cordray vtiskl mladíkovi minci do dlaně. „Jsi na řadě.“ Počítal s tím, že dvakrát za sebou hlava padnout nemůže - a mýlil se.

„Hlava!“ zvolal Curley, když dolar dopadl na zem.

„Máš smůlu, Lee,“ vysmíval se Cordrayovi Morton.

Cordray si kousal rty. Jim poznamenal: „Tím je to rozhodnuto, už nemusíš házet. Zack a Curley budou při předávám peněz, zatímco my dva budeme hlídat slečnu.“ Uvědomoval si, že Curleyho vydal napospas těm dvěma darebákům Mortonovi a Gatesovi, ale jiné řešení nebylo. Chtěl totiž za každou cenu dávat pozor na dívku, aby se jí nic nestalo. Kdyby se totiž Mary-Ann něco přihodilo, tak by se nikdo z nich nedostal k mexické hranici živý. O to už by se major Porter určitě postaral.

Gates, který celé ceremonii mlčky přihlížel, je sarkasticky popíchl: „Tak co, už jste klidní? Tak poslouchejte: Hned jak budete mít to děvče, Zack s Curleym přijedou ke mně. Já pošlu starému dopis s našimi požadavky - anonymní, samozřejmě. Vyzvedneme si výkupné, já vyplatím Zackovi a Curleymu váš podíl a vy i s tou holkou zmizíte. Kdy ji propustíte, je vaše věc. Já vám radím, abyste to udělali až za hranicí.“

„A vy?“ zeptal se Jim.

„Já tu ještě nějakou dobu zůstanu, aby na mě nepadlo podezření,“ odvětil Gates. „Pravděpodobně odjedu za obchody do Denveru a tam sednu na nejbližší vlak na východ. Naše cesty se rozdělí, chlapci. Udělejte svou práci dobře a budete se koupat v penězích.“ Práskl bičem a odjel.

„Já bych tu nezůstával, je to příliš velké riziko,“ mínil Cordray.

Jim pokrčil rameny.

„To je jeho věc. Každý se musí rozhodnout sám.“

Pohlédl ke vzdálenému vrcholu. „Jak dlouho tam budeme muset jet?“

„Čtyři hodiny,“ odvětil Morton, který tam, podle toho, co tvrdil, už několikrát byl.

„Vyjedeme,“ řekl Jim a vydal se k ohradě, aby osedlal Bannera.

+ + + + +

Morton, který se z nich čtyř v horách vyznal nejlépe, zastavil koně na kraji lesa. Jim spatřil chatu na holině Ute Summit. Byla zpráchnivělá a propadla se jí střecha.

„Vypadá to, že to děvče tam ještě není,“ prohodil Cordray.

„Počkejme,“ poznamenal Jim a seskočil ze sedla.

Morton na něho jedovatě pohlédl. „To si myslíš, že tu budeš rozkazovat ty? Toto není přepadení, to bysme zvládli i beze tebe.“

„Jistě,“ připustil Jim. „Ale pan Gates neříkal nic o tom, že bych do toho neměl jít. Takže jsem tady a chci svůj podíl z těch pěti set tisíc.“

„Tiše!“ sykl Cordray. „Něco slyším. Možná je to ta dívka. Radši buďte zticha.“

Zůstali stát ve stínu smrků. Morton natahoval krk. Jim si vytáhl doutník.

Cordray měl pravdu. I Jim nyní slyšel měkký dusot kopyt v měkké půdě lesa. Krátce nato se na kraji holiny objevil jezdec, přesněji jezdkyně.

Ano, byla to Mary-Ann Porterová. Přestože na sobě měla mužský oděv, její ženské tvary nikomu z nich neunikly. Jim se jí musel obdivovat. Klisna se náhle zastavila a zavětřila směrem k lesu. Jim zaslechl, jak Mary-Ann říká:

„Běž, Reddie! Proč jsi naráz tak nervózní?“

„Ta zatracená herka ucítila naše koně!“ sykl Cordray.

Jim přikývl.

„To je fakt. Ale ta holka to neví. Na to, že jí hrozí nebezpečí, ani nepomyslí. Chudák!“

„Tyji ještě lituješ?“ obořil se na něj Morton.

Jim pokrčil rameny.

„Nějak se mi celá ta věc nelíbí. Nikdy jsem nevztáhl ruku na ženu. Přepadení dostavníku je přece jenom něco jiného.“

„Nemusíš do toho jít, když nechceš,“ prohodil Cordray.

Jim se mu vysmál do očí. „Abyste ty prachy shrábli beze mě? To teda ne, amigo!“

Mary-Ann mezitím přijela k chatě a sesedla. Nechala klisnu nepřivázanou, aby se napásla, a přišla na kraj svahu. Odtud pohlédla směrem na západ.

„Rád bych věděl, co tam dělá,“ zašeptal Morton.

„Možná čeká na svého milého,“ mínil Cordray.

Jim obrátil oči v sloup a zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumíte. Dlouho nebyla doma a teď si toho chce užít.“

„Takže jeďme,“ zabručel Cordray a chtěl si přes obličej uvázat šátek.

„Nech toho,“ zarazil ho Hatfield. „Bude s námi několik dní. To chceš celou tu dobu chodit s tím šátkem?“

„Jim má pravdu,“ přidal se Morton. „Je jedno, jestli nás pozná, nebo ne.“

„Hej!“ Jim mu pohlédl do očí. „Nehrajete, doufám, žádnou křivárnu! Podmínka je taková, že se jí nezkřiví ani vlas!“

„No jasně,“ uklidňoval ho Morton. „Ale než nás bude moct prásknout, budeme už za horama.“

Vytáhl kolt a dodal: „Jeďme! Čím rychleji to budeme mít za sebou, tím líp!“

Čtyři jezdci vyrazili z přítmí lesa. Mary-Ann k nim byla otočená zády, ale její kobyla zvedla hlavu a vyděšeně zaržála. Dívka se otočila a rozběhla se k ní.

„Zatracená bestie!“ sykl Morton a vystřelil po klisně. Ta se zhroutila na zem. Cordray přijel k Mary-Ann a chopil se jí oběma rukama. Jim přikročil k ležícímu zvířeti. Ještě žilo a v jeho měkkých očích se zračil všechen žal světa.

„Muselo to být?“ Jim vzal svůj revolver a natáhl kohoutek. Jako náhodou jej namířil na Mortona.

„Ano, muselo to být!“ vykřikl Morton. „Kdybych toho koně neoddělal, tak bysme ji teď honili po všech čertech.“

„Jsme čtyři, mohli jsme ji dohnat, aniž jsme museli zabíjet tu němou tvář,“ opáčil Jim hlasem tvrdým jako žula. „To je další vroubek na tvém kontě, příteli. Dávej si pozor, abys na to jednoho dne nedoplatil.“

Sehnul se k trápícímu se koni, přiložil mu revolver k hlavě a vystřelil.

„Reddie!“ zvolala Mary-Ann. Cordray ji dokázal udržet jen s vypětím všech sil.

„Zatracená mrcho!“ Strhl ji k zemi a namířil na ni kolt. „Uklidni se, nebo do tebe naperu olovo!“

„Bude lepší, když ho poslechnete, slečno Porterová,“ zamumlal Jim.

„Ano, přestaňte vyvádět, nebo zvolíme tvrdší metody,“ zavrčel Morton.

„Kdo jste? Co ode mě chcete?“ vykřikla dívka a do očí jí vhrkly slzy.

„Kdo jsme, nehraje roli.“

Cordray se spokojeně zubil. „A co chceme? Od vás nic. Ale od vašeho papínka požadujeme jeden milion dolarů, pokud vás chce ještě vidět živou a zdravou.“

„Takže to je únos?“ zašeptala Mary-Ann.

„Chytré děvče,“ smál se Cordray. „Myslí jí to. Čím dřív starý vysolí ty prachy, tím lépe pro ni.“

„Přestaňte s těmi žvásty!“ zvolal Morton. „Hatfielde, zavaž ji oči, ať neví, kam ji vezeme. My s Curleym zatím rozděláme oheň a pošleme vzkaz šéfovi.“

„Ještěs jí zapomněl prozradit naše adresy.“ Jim na něj vrhl ledový pohled. „Tak se mi zdá, že ještě pořád nevíš, co to znamená být psancem.“

„Chceš mě to snad učit?“ zašklebil se Morton.

Jim zavrtěl hlavou.

„Já ne. O to už se postarají jiní. Ale řekl bych, že ty to nepřežiješ.“

Odvázal si šátek a podal jej dívce. „Zavažte si oči - a udělejte to pořádně, pokud nechcete, abych to zkontroloval.“

„Nedotýkejte se mě, vy - vy ohavo!“

„Mám pocit, že u ní nemáš příliš velký úspěch,“ smál se Cordray.

Jim mlčky pokrčil rameny. Morton s Curleym nasbírali chrastí, podpálili jej a pak, když začalo hořet, přiložili trávu a listí. K nebi začal stoupat kouř.

Jim jej ustaraně pozoroval. Ten kouř je může snadno prozradit.

„Bude lepší, když zmizíme,“ podotkl.

Mary-Ann Porterová poznamenala pevným hlasem: „Ať jste, kdo jste, nemáte šanci. Můj otec na vás uspořádá štvanici. Pusťte mě a já vám slibuju, že na to… nedorozumění… zapomenu.“

Morton se rozesmál.

„Nikdo se za námi nepustí, dokud vás budeme mít v rukou, holubičko. Váš otec ještě dnes dostane dopis, v němž mu sdělíme podmínky. Jestli za námi vyšle jednoho jediného jezdce, podepíše vám rozsudek smrti.“

Curley mezitím zadusil oheň.

„Jim má pravdu, měli bysme co nejrychleji zmizet!“

„All right, all right,“ zvolal Morton a rozběhl se ke koním.

Jim vedl Mary-Ann za ruku. „Můžete si nasednout na mého koně. Unese nás.“

Zvedl ji do sedla svého Bannera a pak se vyšvihl za ni. Když se natahoval po uzdě, dotkl se jejích boků a ucítil, jak instinktivně ztuhla.

„Žádný strach,“ uklidňoval ji. „Nic se vám nestane.“

Poté i se svou cennou kořistí zmizeli v lese. Když sjeli do údolí, spatřili za jedním hřebenem na severu stoupat dým.

„To je známem!“ triumfálně zvolal Morton. „Šéf náš signál poznal.“

„Nejmenovat!“ varoval ho Jim.

„No jasně, už jsem potichu.“ Morton na něj jedovatě pohlédl. „Nemysli si, že jsi ten nejchytřejší.“

„Kdybych udělal tolik chyb, co ty za poslední půl hodiny, už bych si dávno povídal s červy,“ odtušil Jim. „Ale lepší je začít pozdě než nikdy.“

Morton se kousl do rtů a vrátil se do čela skupiny. Curley se zasmál.

Jim prohodil ke Cordrayovi: „Jeden z nás by měl pro jistotu jet vpředu - aspoň půl míle před námi. Tak to dělá kavalerie, když tuší problémy. Můžeme na někoho narazit.“

„Dobrá,“ zabručel Cordray, pobodl svého koně do slabin a vyrazil vpřed.

„Kam jede?“ otázal se Morton, kterému se nelíbilo, že ho Jim obešel.

„Podívat se, jak to vypadá před námi,“ odvětil Jim. „Tos vůbec nepomyslel na to, že bychom mohli někoho potkat?“

Morton zrudl. „No dobře, dobře,“ zahučel a obrátil se. Curley se znovu zasmál.

Do kaňonu, v němž byl důl, dorazili až potmě. Jim sesedl a pomohl vyčerpané dívce ze sedla.

„Kam s ní?“ zeptal se Mortona.

„Do štoly,“ odsekl padouch.

„To není dobré místo pro dámu,“ poznamenal Curley. Morton mu plivl pod nohy, aby tak vyjádřil své pohrdání.

„Víš o něčem lepším? Já ne. Ve štole udělá nejméně škody. Hotovo!“

Jim tedy odvedl rukojmí do štoly, a tam jí stáhl šátek z očí.

„Bude to jen na krátkou dobu,“ pokoušel se ji utěšit.

Curley přinesl vlněné deky a lucernu. Jim ji pověsil na stěnu a Curley zatím rozložil přikrývky.

„Je mi líto, slečno, ale nic lepšího vám nabídnout nemůžeme,“ zamumlal.

Mary-Ann se posadila na deky. Očima těkala mezi Jimem a Curleym.

„Ptám se, proč se muži, jako jste vy, snížili k něčemu takovému.“

Jim pokrčil rameny.

„Život má dvě strany, slečno Porterová. Jednu, na kterou pořád svítí slunce, a druhou, která je stále ve stínu. Vy jste se narodila na té straně, na kterou svítí slunce, a vždycky jste měla všechno, co jste si přála. Co víte o lidech, kteří žijí na té druhé straně?“

Okamžitě poznal, že se dotkl jejího citlivého místa. Věcným tónem dodal: „Budeme vás hlídat, takže o útěku ani nepřemýšlejte. Ani se nepokoušejte jít dál do štoly a hledat druhý východ - žádný není. Váš otec má dost peněz a my chceme jen trochu. Nikdo vám nezkřiví ani vlas, pokud se budete řídit našimi příkazy. Rozumíte mi?“

Trhla hlavou. Její oči se leskly zlobou a rozrušením.

„Běžte, vy - vy hanebníci! Nechejte mě samotnou!“

Jim vzal Curleyho za ruku a spolu pak odešli ven. Před vchodem štoly stál Cordray s winchestrovkou v rukou.

„Zack mi řekl, že mám hlídat jako první. Máš mě pak vystřídat, Hatfielde.“

„Poslouchej,“ varovně zamumlal Jim, „chceme jen Porterovy prachy, jinak nic, rozumíš? Tak ne abys na ni sáhl!“

„All right,“ zabručel Cordray a sedl si na kámen.

Po cestě k barákům zatahal Curley Jima za rukáv.

„Nelíbí se mi to,“ zašeptal. „Kdybych mohl, tak do toho nejdu.“

„Už se stalo,“ odtušil Jim.

Pak ztišil hlas a dodal: „Poslouchej, buď opatrný, až pojedeš s Zackem ke Gatesovi. Možná se tě pokusí hodit přes palubu a zmizet i s naším podílem.“

„To víš, že mě to také napadlo,“ přisvědčil Curley. „Ale neměj strach, já už na sebe dám pozor.“

Jim pokýval hlavou. Kdyby došlo k nejhoršímu, neměl by Curley proti Mortonovi nebo Gatesovi šanci. A on proti tomu nemohl nic dělat.

Musel totiž zůstat v táboře a hlídat Mary-Ann Porterovou.

+ + + + +

Okolo půlnoci - Morton s Curleym už odjeli ke Gatesovi - Jim vystřídal Cordraye. Bandita zmizel v baráku.

Jim byl unavený. Přehodil přes sebe deku, aby se chránil před nočním chladem. Chodil sem a tam, aby přemohl ospalost, a jednou nahlédl do štoly. Když tam slyšel klidné, pravidelné oddechování, posadil se na zem a opřel se zády o stěnu. Za několik minut ho přemohla únava a usnul.

Probudil ho tichý šramot. Nepohnul se, jen otevřel oči.

Svítalo. Do štoly pronikalo ranní světlo. V jejím vchodu se něco pohnulo. Byla to postava. Mary-Ann Porterová. Přikrčena se blížila k němu. Jim náhle pochopil její úmysl.

Chtěla ho oddělat!

Všiml si, že v ruce drží velký kámen. Pravděpodobně si řekla, že její jediná šance je v tom, že zneškodní své strážce. A rozhodla se učinit to.

Ta má ale odvahu, pomyslel si Jim. Chce mě zabít, aby se dostala k mé zbrani. Potom by napumpovala olovo do Cordraye, hned jak by vyšel z baráku, sedla by na koně a odjela domů. Kdybych se neprobudil, možná by se jí to povedlo.

Pozoroval ji přivřenýma očima. Náhle se dívka ocitla u něj. Ruka držící kámen se rozpřáhla.

Jim vyskočil na nohy a odhodil deku, kterou měl přehozenou přes ramena. Levou rukou zastavil úder, pravou chytil Mary-Ann za ruku a přitáhl ji k sobě.

„Chtěla jste mě ubít jak prašivého kojota, co? To jste úplně přišla o rozum?“

Mlčky a zarputile se mu bránila. Nekřičela. V očích jí však žhnul oheň. Kopla Jima do holeně a pokusila se jej zpacifikovat kopnutím mezi nohy. Zaklel, oběma rukama ji sevřel a zvedl ji ze země. Chvíli sebou házela, ale pak se poddala jeho síle. Přitom procedila mezi zuby:

„Vy odporný, špinavý bastarde! Kdybych měla nůž, vyřízla bych vám srdce! Kdybych jenom…“

„Tak dost!“ zvolal Jim. „Co si myslíte, že by se stalo, kdybyste mě zabila? Přemýšlela jste o tom vůbec?“

Mary-Ann vzdorně trhla hlavou.

„No jistě! Myslíte si, že jsem hloupá? Viděla jsem, že dva z vás včera večer odjeli. Takže jste zbyl jen vy a ten druhý lump. Chtěla jsem,“ řekla a kousla se do rtů, „chtěla jsem…“

„Chtěl jste nejdřív oddělat mě a potom jeho. Pak byste se dvěma vraždami na kontě v klidu odjela na váš ranč,“ dokončil Jim její myšlenku. „To si opravdu myslíte, že zabíjet lidi je tak jednoduché?“

Vzdor a vztek náhle z její tváře zmizely.

„Ne, to si nemyslím,“ špitla. „Nevím, jak bych mohla žít s vědomím, že jsem zabila dva lidi. Ale co mám dělat?“

„Čekat a důvěřovat mi,“ odpověděl Jim.

„Důvěřovat? Vám?“ Pozvedl obočí. „Copak mohu? Kdo vlastně jste? Slyšela jsem, jak vás oslovují Revolver Jim. Ta přezdívka napoví mnohé.“

„Ale ne všechno,“ odvětil Jim a zase ji postavil na zem. „V Novém Mexiku na mě vypsali zatykač. Ale nejsem vrah a nikdy v životě jsem nevztáhl ruku na ženu. Dokud budu žít, nikdo vám nezkřiví ani vlas, to vám slibuju.“

„Nemohl byste mě odvézt domů?“ zašeptala a sevřela mu ruku. „Jestli mi pomůžete, tak se vám můj otec královsky odmění. A cokoli jste v minulosti učinil, bude zapomenuto, o to se postará.“

Jim se jí upřeně podíval do očí. Náhle se cítil stísněně.

„To nejde tak jednoduše.“ Zachtělo se mu ji pohladit po jejích hnědých vlasech. „Mám společníky, kteří mi věří a kteří se se mnou dělí o chleba. Nemohu je nechat jen tak ve štychu. Věřte mi nebo ne, slečno Porterová, ale i bandité mají svůj kodex cti.“

„A kdybych,“ řekla a přitiskla se k němu, „vám vyšla vstříc?“

Kouzlo předchozího okamžiku bylo rázem rozbito. Hatfield ji od sebe odstrčil a zavrčel: „To se k vám nehodí, takto se nabízet. Běžte a vyspěte se. A už nikdy to žádnému muži nenabízejte. Mohl by si vzít, co jste mu nabídla, a pak vás nechat. Co byste pak proti tomu mohla udělat?“

Zahanbeně sklonila hlavu a odvrátila se. Jim se za ní díval, jak mizí ve štole. Srdce mu divoce bušilo.

„Asi bych si měl dát čaj,“ řekl si a vrátil se do baráku.

Cordray, oblečený jen do spodního prádla, stál za špinavým oknem a v rukou držel pušku.

„Celou dobu jsem vás sledoval,“ prohodil, když Jim vešel dovnitř. „Kdybys s ní zkusil zdrhnout, odpráskl bych vás oba.“

Jimovi naskočila husí kůže. „Jdi k čertu,“ zavrčel a šel ke kamnům, na který stála konvice s kávou.

Cordray se potměšile zašklebil.

„Nějak moc se k tobě lísala. Zdálo se mi, jako by ti něco nabízela. Co bys od ní dostal, kdybys ji přivedl Porterovi zpátky?“

„Nemluv blbosti,“ zamumlal Jim a posadil se na postel. Cítil se unavený.

„Já že mluvím blbosti?“ Cordray svraštil Čelo. „To sotva. Tys ji držel v náručí. Myslela si, že ji z toho dostaneš. Asi by to bylo jiné než s holkami v bordelu, se kterými si čas od času zašpásujeme.“

„Chtěla utéct a já jsem jí v tom zabránil,“ řekl Jim, zatímco se vyzouval. „To je všechno. Teď to s ní můžeš zkusit ty.“

„Není můj typ,“ zasmál se Cordray. „Na mě je moc hubená.“

Namířil winchestrovkou na Jima a dodal: „Hej, můžu ti věřit? Hraješ doufám poctivě.“

„Když si myslíš, že mi dala nabídku, která by se mi líbila, tak proč jsem potom tady?“ opáčil Jim.

„Možná jsi mě viděl za oknem,“ zavrčel bandita. „Jsi mazaný. Nevěřím ti ani nos mezi očima. Třeba chcete starého Leea Cordraye oddělat, než se vypaříte, co?“

„Jsi blázen,“ prohodil Jim a lehl si postele. „Mysli si, co chceš, ale už mě nech spát.“

Poté zavřel oči.

+ + + + +

Vzbudil se, když už svítilo slunce. A protože byl čas na snídani, podíval se po nějakém jídlu ve špajzu.

Cordray seděl venku před štolou. Mary-Ann neviděl.

Jim připravil slaninu, ztvrdlý chleba a kávu. Pak se vydal ke štole.

„Snídaně je na stole,“ podotkl ke Cordrayovi, když procházel kolem něj.

„Radši zůstanu tady, než se vrátíš,“ opáčil bandita.

Jim byl jedovatý. „A copak? Zkusils to s ní? Nebo proč jsi naráz tak nevrlý? Že by ti dala košem?“

„Jdi k čertu,“ zabručel Cordray a otočil se.

Mary-Ann Porterová seděla na přikrývkách. Jim postavil talíř s jídlem na prázdnou bednu od dynamitu.

„Vaše snídaně, slečno.“

„Chtěla bych se umýt,“ zamumlala. „Cítím se tak - tak špinavá.“

„Na to tady máme bohužel jen potok,“ odpověděl Jim. „Můžete do něho vlézt za mlýnem na drcení rudy. Akorát bych řekl, že voda bude zatraceně studená.“

Ukázal na talíř. „Nejdřív se najezte. Musíte být silná, na tom teď záleží nejvíc.“

„Co říkala?“ vyzvídal Cordray, když Jim vyšel ze štoly.

„Ze se chce umýt. Nabídl jsem jí potok,“ odvětil Jim.

Cordray zaťal pěst. „Babské rozmary! Může se do sytosti koupat, až její tatík vysolí ty prachy.“

„Jo?“ Jim mu pohlédl do očí. „Myslíš to vážně?“

„Proč se ptáš?“ podivil se Cordray, v jehož očích se náhle objevil ostražitý výraz.

„Proto, že přece nemáte v úmyslu ji pustit domů, ne?“ prohodil Jim. „Gates, Zack a ty jste se dohodli, že ji odděláte, že je to tak? Sekni mi pravdu, Lee, a nezkoušej mi lhát, nebo budu zatraceně nepříjemný.“

„Hatfielde, ty víš přece stejně dobře jako já, že si nesmíme dovolit nechat naživu někoho, kdo by proti nám mohl jednou vypovídat,“ zamumlal Cordray.

„Ano, to vím,“ podotkl Jim a vydal se k baráku.

Ze svého vaku s prádlem vytáhl čistý ručník a kousek mýdla. Přemýšlel.

Jeho tušení se potvrdilo - Mary-Ann Porterová byla odsouzena k smrti. Tomu musel zabránit. Mohl přitom počítat pouze s jediným člověkem - Curleym. Jenže ten minulou noc odjel s Mortonem a ještě se nevrátil.

„Vsadím všechny svoje dolary,“ řekl si, „že Gates s Mortonem mají v úmyslu Curleyho vyřídit. A potom budu na řadě já.“

Znovu zamířil ke štole, před kterou seděl Cordray.

„Ručník a mýdlo?“ Cordray si odplivl. „Chceš si snad před ní hrát na gentlemana?“

„To je moje věc,“ opáčil Jim a položil ručník s mýdlem na kámen. Poté přiložil dlaně k ústům a zvolal do štoly: „Můžete se jít vykoupat, slečno Porterová!“

Dívka se rychle objevila v ústí štoly. „To je pro vás,“ řekl Jim a ukázal na ručník s mýdlem. „Vidíte ten potok? Lepšího vám bohužel nic nabídnout nemůžeme. Ale nepokoušejte se utéct! Nenuťte nás udělat něco, čeho byste musela litovat.“

„Zase to tolik neokecávej,“ zavrčel Cordray.

Jim na něho nedbal a díval se na Mary-Ann. „Rozuměla jste mi, slečno Porterová?“

Mary-Ann mlčky přikývla, vzala ručník a mýdlo a vydala se k potoku.

V hrubé mužské košili a těsných kalhotách vypadala jako štíhlý chlapec. Cordray uznale hvídl.

„Zatraceně podařený kousek. Co říkáš?“

„Ani se jí nedotkni,“ varoval ho Jim.

Pod mlýnem na drcení rudy zurčel potok. Jeho břehy byly zarostlé křovím. Cordray vylezl na zrezavělý vozík stojící na kolejích, po kterých se dřív vyvážela ze štoly vytěžená ruda. Dal si ruce v bok a zavrtěl hlavou.

V očích mu zasvítilo. „Proč bych jí měl vlastně odepřít to, co je na životě nejkrásnější? Stejně už dlouho žít nebude.“

Jim ho strhl dolů a zatřásl s ním jako se slaměným panákem.

„Říkal jsem ti, že se jí ani nedotkneš. Rozumíš?“

„No dobrá,“ hlesl Cordray. „Dobrá.“

Dívka zmizela v křoví a Jim si řekl, že by mohl pojíst. Kdoví, kdy k tomu zase bude mít příležitost.

Dorazil k chatě a právě si chtěl sednout ke stolu, když uslyšel dívčin výkřik. Vyběhl ven. Cordray nikde.

„Ten čubčí syn si nedal pokoj!“ zaklel.

Vyrazil směrem ke mlýmu. Když sbíhal po suťovém svahu k potoku, spatřil Cordraye i Mary-Ann.

Mary-Ann měla své mužské šaty odložené a její hedvábná spodní košile, kterou nosila pod nimi, byla roztrhaná na cáry. Cordray ji objímal. Kopala jej a bila, ale on se tomu jen smál.

Brutálně ji chytil za vlasy, zaklonil jí hlavu a políbil ji na ústa. Ona ho však zřejmě kousla, takže Cordray vykřikl bolestí. Pak ji udeřil do obličeje, a to tak silně, že upadla.

V tom okamžiku už byl u nich Jim. Chytil ho za límec a zatřásl s ním.

„Pusť mě!“ zvolal Cordray.

„Neříkal jsem ti, že ji máš nechat na pokoji?“

Rozpřáhl se a pádným úderem poslal banditu na zem.

Pak se sklonil k Mary-Ann. Na obnažených ramenou měla krvavé šrámy - stopy Cordrayova chtíče.

„Pojďte,“ prohodil, podal jí ruku a pomohl jí na nohy. „To jste ho musela tak provokovat? Nemohla jste se pro jednou vykoupat v té zatracené košili?“

„Och,“ vzdychla Mary-Ann a zrudla. Pak si zkřížila ruce na prsou a sklonila hlavu.

„Nedívám se,“ zabručel Jim. „Klidně se umyjte a vraťte se do dolu. A jestli se ještě někdy dostanete mezi muže, kteří dlouho neměli ženu, pak myslete na to, jak jste přitažlivá - a na to, že i my jsme jenom lidé.“

Přehodil si Cordraye přes rameno a vydal se k baráku.

„Kdy už se sakra konečně budu moct nasnídat?“ bručel si.

+ + + + +

Den uplynul, aniž se přihodilo něco zvláštního. Morton ani Curley si nevrátili.

Cordray, který se probral z bezvědomí, s nepřehlédnutelnou falší v hlase uznal: „Hm, byla to chyba, omlouvám se. Já nejsem moc na takové hubené holky, ale když jsem ji tam viděl bez té košile - prostě to na mě přišlo.“

„All right,“ odtušil Jim. „Zapomeňme na to.“

Na oběd přinesl Mary-Ann do štoly solené maso s fazolemi.

„To jsem vařil já. Nebude vám to sice chutnat jako doma, ale s tím se nedá nic dělat.“ Bezděky k ní byl odměřenější, než by chtěl.

Přišla noc a Morton s Curleym stále nikde.

Jima přemáhala ospalost. Musel si vetřít do očí tabák, aby dokázal zůstat vzhůru. Když do štoly přinesl večeři, spatřil v dívčiných očích strach.

„Výkupné ještě nepřišlo?“ zeptala se přidušeným hlasem.

„Ještě ne,“ odvětil a odešel.

Cordray nervózně chodil po baráku sem a tam.

„Hej, Hatfielde, co myslíš? Co když nás oblafli? Co když jsou teď i s penězma za horama?“

„To bych jim neradil,“ odpověděl Revolver Jim. „Vydal bych se za nimi, a až bych je dostihl…“

„Rád bych věděl, kde tak může být Zack,“ zavrčel Cordray. „Sakra, to bych teda moc rád věděl.“

Jim ho nechal škvařit se ve vlastní šťávě. Existovalo tisíc důvodů, proč se Morton s Curleym ještě nevrátili. Navíc, major musel nejdřív sehnat ty peníze. Milion dolarů určitě neměl doma ve skříni.

„Čekám do zítřka,“ prohodil Cordray naléhavým tónem. „Jestli Zack nepřijede, tak se po něm vyjedu podívat. Ale předtím oddělám tu nánu.“

Jim pokrčil rameny. Nemělo smysl Cordrayovi odporovat. Situace byla už tak dost zlá.

Snědl večeři a pustil se do čištění revolverů. Cordray odešel hlídat ke štole. Jim měl dva derringery. Jeden pod levým podpaždím a druhý na noze. Pokud by Cordray chtěl svou výhrůžku splnit, bude je potřebovat.

Když Jim vyšel z baráku, byla už tma. Kaňonem profukoval studený vítr. V ohradě se k sobě tiskli koně, aby se zahřáli. Dole v údolí svítila světla osamělého ranče. Hodil si přes ramena deku a vydal se ke štole.

„Jdu tě vystřídat. Jídlo máš na kamnech. Jestli ti nebude chutnat, tak ho nech,“ řekl Cordrayovi.

„Bude mi chutnat,“ zabručel Cordray, chopil se své winchestrovky a zmizel v temnotě. O něco později Jim uslyšel skřípání dveří baráku. Na okamžik prostranství před barákem osvítilo světlo lucerny, pak Cordray dveře zase zavřel. Jim si našel místo chráněné před větrem. Tam se posadil, opřel se o skálu a zabalil se do přikrývky.

V baráku se zhaslo. Jim si představoval, jak se teď Cordray natahuje na postel. Musí ho odzbrojit, aby nemohl dívce ublížit. Tato noc se proto hodila naprosto ideálně.

Jim počkal ještě hodinu. Pak vstal a nahlédl do štoly. Cordray v ní nechal svítit lucernu, ale její knot stáhl. Mary-Ann Porterová ležela na dekách, které jí včera připravil Curley, s rukama pod hlavou, přikrytá hrubou koňskou houní.

Jim si vzpomněl, jak ji držel v náručí. Rozbušilo se mu srdce. „Ty hlupáku!“ řekl si. „To není žena pro tebe.“

Vyšel ven. Nastal čas postarat se o Cordraye. V baráku panovala tma. Jim tiše otevřel dveře a vklouzl dovnitř. V ruce držel kolt. Jeho oči si rychle přivykly na tmu. Cordray ležel na posteli, deku nataženou přes hlavu.

Jim se po špičkách připlížil až k němu. Cordrayův revolverový opasek visel na nohách postele. Natáhl ruku k pouzdru - a sáhl do prázdna.

„Ten parchant!“ pomyslel si.

Cordray si musel vzít kolt s sebou do postele. Asi se s ním rád před spaním mazlil. Jim se sklonil nad spícího banditu. Tu si uvědomil, že neslyší jeho oddechování!

Něco tady nehrálo. Jim zaregistroval takřka neslyšný šustivý zvuk, který vznikne, když se pokusíte být zcela potichu - zvuk ticha v místnosti, kde ovšem někdo je! Pokusil se otočit. Pozdě.

Dveře, které nechal otevřené, aby nezpůsobil hluk, narazily do stěny. A pak se ozval Cordrayův spokojený hlas:

„Dohráls, Revolver Jime!“

+ + + + +

Jim okamžitě polil studený pot. Ztuhl, protože věděl, že Cordray ho má na mušce.

„Otoč se!“ zvolal bandita. „Vím, kde máš schované kolty. Odhoď je, Hatfielde!“

Jim poslechl. Odporovat by znamenalo jistou smrt.

Cordrayova temná silueta se rýsovala proti dveřím. A to, co držel v rukou, nebyla jeho winchestrovka, ale dvouhlavňová brokovnice, která patřila Mortonovi, který s ní údajně jezdil na lov.

„Ráže deset,“ chichotal se Cordray. „S tím bych z tebe nadělal marmeládu!“

„Proč to neuděláš?“ otázal se Jim, přičemž se snažil, aby jeho hlas zněl co nejpevněji.

„Jsi pěkný tvrďák,“ řekl Cordray. „Ale neboj se, dostaneš, co si zasloužíš. Jen tě chci trošku potrápit. Chci vidět, jak se potíš.“

„Potím se. Jsi spokojen?“ odtušil Jim.

„Vždycky jsi hodně kecal,“ zavrčel Cordray. „Ale brzo se budeš přede mnou plazit po břiše a škemrat o život. Možná se nad tebou slituju - a možná taky ne. Teď zapal lampu, stojí na stole. A žádné triky, rozumíš? S brokovnicí nejsou žerty.“

To byla pravda. Jim si chvíli pohrával s myšlenkou vytáhnout kolt a zkusit štěstí, jenže chuť olova by se mu určitě nezamlouvala.

Musím počkat, až přijde vhodnější okamžik, pomyslel si.

Přistoupil ke stolu a zapálil knot lampy. Cordray vykročil od dveří a patou je za sebou zavřel. Pak na Jima kývl brokovnicí.

„Posaď se, Hatfielde.“

Jim si sedl na primitivní židli, která patřila k ubohému nábytku baráku. Cordray se opřel zády o dveře a ďábelsky se zašklebil.

„Konečně tě mám v hrsti, Revolver Jime! Kdysi jsi na mě vystřelil a dneska jsi mě dokonce zbil před očima té mladé Porterové. Teď jsem na řadě já.“

Jim svraštil čelo a pohlédl mu do očí.

„Chceš mě oddělat? No dobrá. Ale co na to řekne pan Gates?“

Cordray se jen zasmál.

„Ten bude jenom rád. Stejně jsme se tebe i Curleyho chtěli zbavit. To sis vážně myslel, že bysme se s tebou rozdělili o milion? Dostaneš tak maximálně dávku olova z této brokovnice.“

„A Curley?“ zeptal se Jim.

Cordray pokrčil rameny.

„Toho si měl vzít na starosti Zack. Možná už je pod drnem.“

„Vy grázli!“ vykřikl Jim. „Vy odporní skunci! Ten chlapec vám důvěřoval a dělal pro vás ty nejhorší práce. Kdybych jenom mohl…“

„Jenže nemůžeš,“ podotkl Cordray. „Gates měl od začátku v plánu, že z kořisti nedostaneš nic. A co si usmyslí, to také provede.“

„Taky mám ten pocit,“ zamumlal Jim.

„Well.“ Cordray k němu přikročil a přiložil mu hlaveň brokovnice ke krku. „Říkáš, že jsme skunci a grázlové, Hatfielde. Možná jsem tě chtěl ušetřit, ale teď už nechci. Pomodli se, než ti ustřelím hlavu.“

Jim cítil, jak ho polévá studený pot. Jak by se jenom mohl dostat aspoň k jednomu ze svých derringerů?

Jeho kolt ležel na zemi. Pohlédl na něj a Cordray se uchechtl.

„To ani nezkoušej, Revolver Jime! Jen co natáhneš ruku, zmáčknu to - a pak si prohlédnu tvůj mozek na protější zdi.“

O tom se nedalo diskutovat. Pomyslel na Mary-Ann Porterovou. Co se s ní stane, bude-li mít Cordray volnou ruku? Při té myšlence se mu sevřelo srdce.

„Poslouchej,“ řekl chraplavým hlasem, „nemá smysl, abych tě prosil o život. Ale nerad bych umřel v holínkách. Víš přece, jak to je - nikdo nechce umřít v botách. Dovolíš mi, abych se vyzul, než…“

Cordray přikývl. Ve chvílích triumfu si mohl dovolit jistou blahovůli.

„Tak dělej, vyzuj si je. Ať se o mně neříká, že jsem nelida.“

„Díky,“ zamumlal Jim.

Levou holínku si vyzul snadno, ale s pravou měl problémy.

„Pospěš si!“ zavrčel Cordray.

Sklonil se a pohlédl Jimovi do očí: „Potíš se, Hatfielde?“ Při té otázce mu zajiskřilo v očích.

Jim přikývl.

„Ano, potím.“

Trhal pravou holínkou. „Nemůžu ji sundat.“

Strčil ruku dovnitř a nahmatal pažbu derringerů.

„Tvůj čas vypršel, Revolver Jime,“ prohodil Cordray. „Když to teď zmáčknu, tak do pekla přijdeš s jednou holínkou.“

„Co nadělám,“ řekl Jim a vytáhl ruku.

To poslední, co Lee Cordray v životě viděl, byl výšleh z hlavně Jimova revolveru.

Něco horkého mu projelo hrudí a ještě v tom okamžiku odstrčil Jim hlaveň brokovnice, aby se vzápětí vrhl k zemi. V pádu vypálil na Cordraye podruhé.

„Ty - pse!“ zasténal bandita.

Klesl na kolena a pak padl na podlahu. Potom už se rozhostilo ticho.

Jim vstal. Chvěla se mu kolena. Byl celý zpocený. Stále ještě nevěřil, že je naživu.

Obul se, odtáhl mrtvolu do rohu a přikryl ji dekou. Jak přijede do Rocktownu, bude se muset postarat o to, aby ho někdo pohřbil. Pořád to byl člověk, i když ničema.

„Jsem měkký,“ říkal si Jim. „Kdyby to bylo obráceně, tak by mě Cordray hodil do skal a nechal mě kojotům a supům.“

Poté si vzpomněl na zajatkyni. Rozběhl se ke štole. Mary-Ann byla vzhůru a choulila si se do přikrývek.

„Slyšela jsem výstřely,“ poznamenala se strachem v očích. „Co se stalo?“

„Nic, co by vás mělo zneklidňovat,“ zamumlal Jim.

Sklonil se nad ní a pak už se nedokázal přemoci - musel ji pohladit po vlasech.

„Zkuste se vyspat. Zítra vás odvezu kotci.“

„K mému otci?“ Chytila jej za ruku. „Tak on vám zaplatil?“

Jim pokrčil rameny.

„To nevím. Mně nejde o peníze, ale svou práci jsem ještě nedokončil.“ Přitom musel myslet na Curleyho.

Zřejmě teď už byl mrtvý. Ale jeho vrahové - Gates a Morton - ještě žili. Jim zaskřípal zuby.

„Co se stalo?“ zeptala se Mary-Ann. „Najednou jste nějaký jiný.“

„Nic,“ zavrtěl hlavou. „Nic se nestalo, slečno Porterová.“

Tázavé na něj hleděla.

„Nevím, co si o vás mám myslet,“ zašeptala. „Kdo vlastně jste?“

„Jednoho dne se to dozvíte,“ odtušil Jim.

+ + + + +

Ráno Jim osedlal Bannera a Cordrayova koně.

Mary-Ann mlčela a neptala se na nic, ani když ji Jim zvedal do sedla.

Doprovodil ji až k cestě pro dostavníky, tam zastavil a řekl: „Odtud už budete muset jet sama, slečno Porterová.“

„A vy?“ zašeptala.

„Já ještě musím něco vyřídit,“ odpověděl Revolver Jim a zamyšleně pohlédl do dálky. „Něco, co nesnese odkladu.“

V té chvíli si vzpomněl na to, co mu kdysi řekl Gates. „Jak často jezdí dostavník do Denveru?“ zeptal se.

„Dvakrát do týdne,“ odvětila Mary-Ann. „Jede právě dnes. Vyjíždí ve dvě hodiny odpoledne od pošty.“

„Díky,“ řekl Jim. „Mohla byste něco vyřídit otci?“

„Ráda,“ podotkla a pohlédla mu do očí. „Je to důležité?“

„Možná ano.“ Jim pokrčil rameny. „Řekněte majorovi, aby se jel podívat na odjezd dostavníku. Možná tam uvidí zajímavé věci.“

„Jaké věci?“ zeptala se dívka.

„Vy jste nějak moc zvědavá,“ usmál se Jim. „Nu, slečno Porterová, můžete svého otce doprovodit, jestli to chcete vidět.“

„Mluvíte v hádankách,“ zamumlala Mary-Ann. „A vůbec jste nějaký divný. Kdybych jenom věděla…“

„Nějak moc si se mnou lámete hlavu,“ prohodil Hatfield. „Proč, slečno Porterová?“

Zrůžověla. Byla však příliš hrdá na to, aby lhala.

„Protože mě zajímáte. Zajímá mne muž, který jezdí s bandity a hrdlořezy - a přitom jedná úplně jinak než oni. Muž, který osvobodí rukojmí, ačkoliv by mohl dostat výkupné, a který nedovolí, aby té dívce někdo zkřivil vlas, takový muž prostě musí ženu zajímat,“ řekla.

„Příliš si mě idealizujete. Jsem jako každý jiný.“

„Ó ne, tomu nevěřím.“ Zavrtěla hlavou. Pak ho chytila za ruku. „Ani nevím, jak se můj zachránce vlastně jmenuje.“

„Jmenuju se Hatfield,“ odvětil Jim. „Jim Hatfield. V Novém Mexiku mě zná každé dítě.“

„Tady nejsme v Novém Mexiku,“ zamumlala Mary-Ann. „Ať jste kdokoli, Jime, na našem ranči budete vždy vítaným hostem.“

A pak - jako kdyby toho řekla už příliš mnoho - obrátila Cordrayova koně a cvalem vyrazila pryč.

Jim se za ní díval, až zmizela za zatáčkou.

A teď za Gatesem a jeho zabijákem Mortonem, pomyslel si.

Vyjel na hřeben, odkud už kdysi shlížel směrem na západ.

Dole tekl potok. Potom se na svahu táhl les, kterým ho vezli ke Gatesovi. A pak… a pak…

Sáhl do sedlové kapsy, vytáhl odtud dalekohled a přiložil jej k očím. Po svahu se pohyboval bod. Byl to kůň. Kůň bez jezdce. Sedlo mu na hřbetě viselo nějak nakřivo.

Jim si povzdechl. Poznal toho koně.

Byl to Curleyho hřebec.

Schoval dalekohled zpátky do kapsy. Srdce mu divoce bušilo. Curley měl koně rád. Nikdy by svého hřebce dobrovolně neopustil. Pinto se zastavil a začal se pást. Jezdce asi nebude těžké najít. Bohužel.

Sjel dolů do údolí, přebrodil potok a vydal se do svahu. Když vyjel z lesa na volné prostranství, spatřil hřebce. Ten zavětřil Bannera a několikrát divoce trhl hlavou.

Jim ho nemusel honit. Přišel sám od sebe a očichal Bannerův krk. Jim sesedl a přivázal visící uzdu k jednomu keři. Pak stáhl sedlo. Na jeho kůži spatřil několik temných skvrn - zaschlou krev.

Rozhlédl se. V ruce držel kolt. Na větvi douglasky sedělo několik havranů, kteří jej se zájmem pozorovali. Z jednoho keře vyběhl kojot. Jim už věděl, kde má hledat.

Curley ležel na břiše. Měl ustřelené temeno hlavy a už vychladl. Zastřelili ho zezadu, nedali mu nejmenší šanci, což dokazovalo i to, že kolt měl zastrčený v pouzdře se zapnutou chlopní.

„To musel udělat ten parchant Morton,“ zavrčel Jim.

Curley nevážil mnoho, takže ho Jim snadno přenesl k jeho koni. Položil ho přes sedlo a pevně ho k němu přivázal.

„Přivezu tě ke Gatesovi,“ prohodil Jim k mrtvému. „Ten gauner se mi bude plazit u nohou a škemrat o holý život.“

Pak i s chmurným nákladem vyrazil. Vzpomněl si, jak kdysi pozoroval Gatesovu bryčku. Kde projede bryčka, musí vést cesta.

Narazil na ni po necelé míli. Čerstvé stopy Jimovým bystrým očím prozradily, že po ní někdo jel.

Vedla od severu na jih. Na jihu ležel Rocktown. To znamenalo, že ten ničema Gates musel mít své doupě na jihu.

Jim se sklonil a studoval stopy. Jejich okraje ještě byly ostré, takže mohly být staré nanejvýš hodinu. Byly to stopy dvou koní a vozu.

Jeden kůň běžel uprostřed cesty, ten musel táhnout vůz. Druhý cválal vedle něj. Otisky jeho kopyt byly hlubší, což znamenalo, že nesl jezdce.

„Gates a Morton!“ zamumlal Jim.

Stopy vedly na jih. Gates tedy opustil svou skrýš a vydal se do města.

„Tvrdil přece,“ říkal si Jim, „že když všechno klapne, odjede dostavníkem do Denveru - a dneska dostavník jede. Vsadím se, že chce zmizet.“ Poposedl si, chopil se uzdy Curleyho hřebce a vyrazil.

„Jeď, Bannere!“

+ + + + +

Dostavník stál připraven k odjezdu před poštou. Za pár minut měla odbít druhá a zřízenec stanice už držel hodinky v ruce.

Jim se postavil ve třmenech. Věděl, že ho čeká rozhodující boj. Možná přežije a možná také ne. To nikdo nevěděl.

Naproti pošty postávalo několik jezdců. Jim v jejich středu poznal majora Portera - a viděl také hnědé vlasy Mary-Ann. Svlékl si kabát a hodil ho na zem. Kolt měl zastrčený v pouzdře. Odepnul chlopeň a povytáhl jej. Pažba důvěrně známé zbraně mu seděla v dlani, jako by se s ní narodil.

Gates chtěl zrovna nastoupit a s doutníkem v ústech se žoviálně vybavoval se staničním zřízencem. Morton stál kousek opodál na svém koni. K sedlu měl přivázaný kufr, který byl něčím napěchovaný až k prasknutí. Jim věděl, čím. Ani Cordray tedy z výkupného neměl dostat nic.

„Gatesi!“ zvolal Jim hlasem, který měl účinek zadunění hromu. Stál zhruba třicet kroků od bryčky.

Všichni přítomní otočili hlavy. A všichni také spatřili koně po Jimově boku - a náklad, který vezl.

„Něco jsem vám přivezl, pane Gatesi!“

Pustil uzdy a položil ruku na kolt. Banner se ani nepohnul. Morton otočil svého koně a surově jej pobodl ostruhami do slabin.

„Hatfielde!“ zařval.

„Běž mi z cesty, ty skunku!“ zvolal Jim.

Morton tasil kolt, ale Jim byl mnohem, mnohem rychlejší. Třeskl výstřel a Morton se zřítil ze sedla. Jeho hnědák se vyplašeně vzepjal a v panice cválal pryč.

Morton se držel za zakrvácenou košili. Dvakrát se pokusil zvednout revolver, nepodařilo se mu to ani jednou.

„Hatfielde, ty máš z pekla štěstí!“ řekl, a to byla také jeho poslední slova.

Jim nyní namířil kouřící kolt na Gatese. „Tak, pane, už jsme zůstali jen my dva - jenom vy a já.“

Gatesovi vypadl doutník z úst.

„Revolver Jime, já…“

„Neříkejte mi tak!“ okřikl ho Jim. „Ten, kterého myslíte, byl před půl rokem zastřelen při přepadení banky v Taosu v Novém Mexiku.“

Gates se zapotácel, jako by se mu zatmělo před očima. Jeho obličej měl barvu popela.

„Ale jestli nejste Revolver Jim Hatfield - kdo potom jste?“ hlesl.

Jim poposedl a zvučným hlasem odpověděl: „Jmenuji se Marcus Chapman. Jsem zástupce federálního maršála Greera, zodpovědný za Nové Mexiko a pověřený chytit jednoho ničemu, kterého už dlouho hledáme.“

Kývl koltem na chvějícího se Gatese. „Vás, mio amigo!“

Tu ze skupiny jezdců vyjel major Porter a změřil si Jima, tedy vlastně Marca, pohledem. „Vy musíte být ten muž, který zachránil Mary-Ann. Nechcete nám vysvětlit…“

Hatfield, který se ve skutečnosti jmenoval Chapman, přikývl.

„Jistě, pane.“ Přitom nespouštěl Gatese ani na vteřinu z očí. „V Novém Mexiku jsme pronásledovali muže, který v horách Pinos Altos prodával „posolené“ doly důvěřivým greenhornům. Když na to přišli, nechal je oddělat. Potom mu tam začalo být horko, takže přesídlil do Colorada. Jenže my jsme se nevzdali. Chtěli jsme ho dostat na šibenici. Protože se podobám opravdovému Revolver Jimu Hatfieldovi, tomu bankovnímu lupiči a banditovi, začal jsem se vydávat za něj a maršál Greer se postaral, aby se zatykač s mou podobenkou dostal až sem. Věděl jsem, že muž, kterého jsme hledali, se zdržuje někde v blízkosti Rocktownu. Jako na útěku jsem přijel sem - a skutečně netrvalo dlouho a on se dozvěděl, kdo jsem, a pokusil se mě najmout. Souhlasil jsem, protože jsem ho tak mohl přistihnout při činu - a řekl bych, že teď ho mám.“

„Snad nemyslíte pana Gatese,“ zamumlal major.

„Přesně tak!“ Jim natáhl kohoutek svého koltu. „Gatesi, vytáhněte ruku z kapsy, nebo vás provrtám olovem!“

Gates okamžitě vytáhl ruku z kapsy, jako by se dotkl něčeho horkého. Na čele se mu leskly krůpěje potu.

„Já tomu pořád úplně nerozumím,“ poznamenal major Porter.

Jim odpověděl: „Hned porozumíte, pane. Vidíte ten hnědý kufr, který stojí vedle pana Gatese? Schválně se do něj podívejte. Vsadím se, že tam najdete polovinu výkupného, které jste musel zaplatit za propuštění své dcery. A možná je tam všechno.“

Porter seskočil ze sedla, přistoupil ke Gatesovi a zamumlal: „Dovolíte?“ a natáhl ruku ke kufru.

„Ne!“ vykřikl Gates hlasem raněného zvířete zahnaného do kouta.

„Proč mi nechcete dovolit podívat se, když nemáte co skrývat?“ zeptal se Porter.

„Protože byste našel důkaz jeho viny,“ uzavřel Jim.

„Monty, postarejte se o toho gentlemana!“ zvolal Porter.

Dva jezdci slezli z koní, vrhli se na Gatese a srazili jej na zem. Major otevřel hnědý kožený kufr - a strnul.

„Tak co?“ zeptal se Jim.

„Peníze, tady jsou ty peníze!“ zamumlal Porter. „Kdo by to byl do pana Gatese řekl?“

„Chtěl s nimi zmizet,“ dodal Jim. „Spočítejte je, pane. Jestli bude něco chybět, najdete to u tamtoho,“ a ukázal na mrtvolu Zacka Mortona.

Gates zlostí poulil oči a ukázal na Jima.

„Ten patří na šibenici!“ zařval. „Zúčastnil se loupeže Ingramova zlata!“

Jim mlčky přikývl.

„To je pravda. Ale předtím jsem Ingrama o tom přepadení informoval. Přistoupil na hru a naložil vozy kamením. Copak vám váš zabiják Morton neřekl, že toho dne, kdy jsme se potkali v Rocktownu, jsem do tábora přijel pozdě?“

„Tak tos byl ty!“ Gatesovi se vztekem chvěly rty. „Ty pse! Zack pořád chtěl, abychom se tě zbavili. Kdybych ho byl poslechl!“

„Pozdě,“ odtušil Jim. „My dva se teď vydáme na cestu do Nového Mexika. A já budu při tom, až tě povedou na šibenici.“

Poté se obrátil na majora Portera. „Vidíte, pane, toho mrtvého chlapce na tom hřebci? To je Curley Bradshaw, drobný zloděj dobytka. Také patřil k těm banditům, ale neměl příliš velké slovo. Gates ho nechal zavraždit, protože se s ním nechtěj dělit. Postaráte se, aby ten chudák měl řádný hrob na hřbitově?“

„Přirozeně, pane Chapmane,“ odvětil Porter. „Co jiného pro vás ještě mohu udělat?“

„V horách je důl Concord, ve kterém byla držena vaše dcera. Tam leží další mrtvý. Jmenuje se Lee Cordray. Musel jsem ho zastřelit, abych před ním ochránil vaši dceru. Nechte ho prosím také pohřbít.“

„Zařídím.“ Porter mu pohlédl do očí a potřásl hlavou. „Nemyslel jsem si, že máte tak měkké srdce.“

„Ne měkké, jen lidské,“ odpověděl Jim.

Sesedl, prohledal Gatese, kterého drželi dva jezdci z Porterova ranče, odzbrojil ho a na ruce mu nasadil pouta, která předtím vytáhl ze sedlové kapsy.

„Předpokládám, že tento gentleman za místo v dostavníku zaplatil,“ prohodil ke zřízenci dostavníkové společnosti. „Měl byste něco proti tomu, kdyby tím dostavníkem jel za těchto okolností?“

Zřízenec mlčky zavrtěl hlavou. Jim drcl do Gatese a dodal: „Nasedat! A ani nezkoušejte přemýšlet nad tím, že byste utekl. Pojedu za vozem.“

Gates se tak třásl, že ho oba kovbojové museli do dostavníku přinést. Jim nasedl na Bannera. Přijel před Mary-Ann a smekl klobouk.

„Mějte se dobře, slečno Porterová. Možná, až to jednou budu mít všechno za sebou, mě jednou vítr zase zavěje do Colorada. A pak…“

Váhavě se odmlčel.

„Už jednou jsem vám řekla,“ zašeptala, „že na našem ranči budete vždy vítán.“

„Díky,“ řekl Jim. „Tisíceré díky!“ Věděl, že když se vrátí, tak už zůstane.

„Jeďme!“

Zapráskal bič a dostavník se rozjel. Major Porter podal Jimovi ruku.

„Udělal jste pro mne a pro Mary-Ann hodně,“ zamumlal. „Musím vám vyjádřit svůj dík a mám i jednu prosbu.“

„Ano?“ zeptal se Jim.

„Nenechejte mou dceru čekat příliš dlouho - a mne také,“ dodal Porter. „Ranč P muže, jako jste vy, potřebuje.“

„Přijedu,“ slíbil Jim. „Brzy.“