John Kirby

Colorado western 033. Pomsta lovce bizonů

Celou karavanu vybili indiáni. Mezi mrtvými byly nalezeny jen dvě živé děti. Miriam a Johnny, neteř a synovec velitele Fort Craig. Oba padli do rukou Kiowů. Jeden muž je však chtěl zachránit. Byl to bývalý lovec bizonů Jim Carter. Říkalo se mu Starý Buffalo. Dlouho žil mezi Kiowy se svou ženou Malou antilopou a dvěma dětmi, jež mu porodila. Byly tehdy stejně staré jako Miriam a Johnny. Starý Buffalo zatnul pěst a ještě jednou se vydal na válečnou stezku, aby vyrovnal jeden krvavý účet.

Když chtěl první z osadnických povozů přebrodit řeku, padl výstřel. Poté se ozvala salva a panické výkřiky: „Kiowové!“

Náhle se odněkud vyrojili pomalovaní jezdci. Mezi gringos nastal nepopsatelný zmatek. Mezi svištěním zápalných šípů řval dobytek. Vyděšení lidé tušili, jaký jim hrozí osud.

Žár a kouř vyhnal bledé tváře zpod hořících vozů, kde se schovávali. Pažbami pušek a noži pak bojovali proti oštěpům a tomahavkům. Padali jeden po druhém. Nikdo z nich se nevzdal.

Každý bojoval do posledního dechu, neboť zajetí znamenalo kruté mučení. Tmavý kouř zakryl slunce.

Válečníci ječeli a zpívali. Dnes měli dobrý den. Když padl poslední obránce, začali skalpovat a zachraňovat z plamenů věci, které se jim hodily. Mouku, maso a hlavně hnědé fazole, ze kterých se dá udělat tak lahodný nápoj.

Bledé tváře měly překrásné věci. Ale to nejlepší bylo schované v jednom malém soudku - ohnivá voda!

Na jednom černém mustangovi s bílými skvrnami seděl Osamělý vlk, vůdce hordy. Svýma hnědýma očima spokojeně přehlížel dílo zkázy. Bledé tváře už nikdy nebudou chtít vkročit do posvátných loveckých revírů Kiowů, aby zde pluhem ničily prérii, vyhnaly bizony a vybily zvěř, kterou rudý muž potřeboval k životu. Už nikdy.

Žlutý kůň, bojovník, jenž měl na sobě jen bederní roušku a mokasíny, vlezl do jednoho hořícího povozu, protože v něm viděl pestrobarevný náhrdelník visící z jedné rozbité bedny. Chtěl jím ozdobit hřívu svého koně. Pak by se mohl chlubit, jak ho ukořistil na běloších.

Natáhl po náhrdelníku ruku - a hned ucukl, když za bednou spatřil kradmý pohyb.

„Uff..!“

Moc toho neviděl kvůli kouři. Vytáhl nůž, aby zabil toho bělocha, když tu uslyšel dětský pláč.

Jeho ruka klesla. Indiáni jen zřídka zabíjejí děti. Připlazil se za bednu. Tu se do jeho krku zaryly ostré nehty.

„Běžte pryč! Běžte pryč!“ vykřikla dívka.

Žlutý kůň zabručel a přivřel oči. Viděl, že za bednou se schovávají dvě děti a starší z nich, děvčátko, levou rukou kryje malého chlapce, zatímco pravou se snaží bít Kiowu.

„Malá bílá squaw - ha!“ zvolal Žlutý kůň.

Chytil děvče za světlé vlasy, a tak ji vytáhl z vozu. Přivlekl ji k Osamělému vlkovi i s řvoucím klučíkem.

„Podívej, co jsem našel!“ triumfálně zvolal.

Osamělý vlk přivřel oči. Nechtěl žádné zajatce. Zajatci totiž znamenali jenom starosti. Jednou někdo přijde a bude je chtít vykoupit. Nebo se o tom dozví armáda a začne se o ně starat. O mrtvé se nikdo starat nebude.

„Co s nimi chceš dělat?“ Žlutý kůň ukázal na děvče. „Malá squaw - brzy bude dost velká na to, aby porodila mnoho dětí. Jen počkej dva nebo tři roky.“

„To je dlouhá doba,“ řekl náčelník. „A ten chlapec?“

Žlutý kůň se udeřil pěstí do prsou. „Vychovám z něho bojovníka. Brzy nebude vědět, že se narodil jako bledá tvář.“

Osamělý vlk přikývl. Pohlédl na děti, které se na něj vyděšeně dívaly a nerozuměly ničemu z jejich slov.

Vzpomněl si na to málo, co ovládal z angličtiny.

„Ty!“ ukázal na děvče. „Kdo jsi? Jak se jmenuješ?“

Dívka mohla mít takových dvanáct let. Měla útlé tělo, světlé vlasy a tmavě hnědé oči. Osamělý vlk spokojeně zamručel: Žlutý kůň má pravdu! Za pár let z ní bude hezká squaw.

„No?“

Děvče, objímající svého bratříčka, se vzchopilo.

„Jmenuju se Miriam O’Tooleová.“ Náhle se v jejích očích objevil vzdor. „A to je můj bratr Johnny. Vyškrábu vám oči, jestli mu budete chtít ublížit.“

„Óch, jaká krásná malá puma!“ usmál se Osamělý vlk. „Líbíš se mi.“

„Co říkala?“ zeptal se Žlutý kůň, který jí nerozuměl.

„Je to sestra toho malého,“ odvětil náčelník kiowským jazykem. „Jmenují se Miriam a Johnny 0’Tooleovi. Myslím, že s ní ještě budeš mít těžkosti, bratře.“

„0, však já už ji zkrotím,“ usmíval se Žlutý kůň.

Osamělý vlk pohlédl na dívku. Přestože měla strach, vyzařovala z ní hrdost.

„Kolik ti je let?“

„Dvanáct.“

„A tvému bratrovi?“

„Sedm.“

Osamělý vlk ukázal na nahá těla mrtvých bělochů.

„Jsou tu vaši rodiče?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Ne, naši rodiče jsou mrtví. Byli jsme na cestě k našemu strýci. Je důstojníkem v Campu Craig.“

„Voják?“ zabručel Osamělý vlk, který rázem ztratil dobrou náladu. „Modrokabátník?“

„Co je?“ vyzvídal Žlutý kůň.

Osamělý kůň pak rychle, jako by se bál, že mu děti budou rozumět, odpověděl: „Radši je zabij. Jejich strýc je náčelníkem modrokabátníků v Campu Craig. Až jeho zvědové zjistí, že nejsou mezi mrtvými, tak je začne hledat.“

Žlutý kůň se zasmál a udeřil se pěstí v prsa.

„Jen ať přijde, já se ho nebojím!“

Osamělý vlk pokrčil rameny. Podle zákona Kiowů rozhodoval o osudu zajatců ten, kdo je zajal. A nic na tom nemohl změnit ani náčelník.

„Jeďme!“ zavrčel.

Bojovníci vyskočili do sedel. Žlutý kůň přivedl jednoho volného koně a posadil na něj děvče. Bránila se a kopala. Musel ji zbít, než se podvolila, ale právě to se mu líbilo. Byla statečná.

Poté jí podal jejího bratra, načež se uklidnila. Pak se vydali za ostatními.

„Hohohó!“ zněl jejich vítězný pokřik. „Hohó!“

Byl to dobrý den - pro ně.

Zanechali za sebou mrtvé, pro které to byl poslední den.

K slunci stoupal dým a z kopců se k tomu pochmurnému místu slétali supi.

+ + + + +

Zvěd na špici malého oddílu zvedl ruku.

„Podívejte, pane Hardine!“

Nyní si i poručík Hardin všiml černých bodů na obloze. Kroužily nad jedním místem.

„Supi?“

Zvěd, jenž se jmenoval Mitchell, ale víc slyšel na přezdívku Arkansas Tom, zasmušile přikývl.

„Jistě, supi. Co jiného?“

Odplivl si a sáhl na pažbu své staromódní předovky Hawken, jež mu ležela přes sedlo.

„Myslím, že tam najdeme to, co hledáme.“ Hardin se ohlédl. Stálo tam dvanáct jezdců jeho patroly.

„Vytáhnout zbraně! Do rozestupů!“

Jezdci vytáhli kolty a rozjeli se. Jejich koně byli pokrytí prachem cesty.

„Jedem!“ zavelel Hardin.

Nacházeli se za horským hřebenem, který odděloval Santa Fe od pouště. Nalevo od nich se zvedaly Skalisté hory, na severu se klenul průsmyk Raton a napravo, na východě, se rozléhal divoký kraj, kde pramenila Canadian River. Před nimi se mezi šedivými kopečky vinula cesta na sever, do Benťs Fort, kde již tři dny hledali ztracenou karavanu.

Mitchell vyjel jako první. V levé ruce držel uzdu, v pravé předovku. Všichni se ostražitě rozhlíželi. Bylo nepravděpodobné, že by se tam Kiowové ještě zdržovali, ale nikdo si tím nemohl být jistý.

Na kopci Mitchell zastavil a postavil se ve třmenech.

„Cítíte to, poručíku?“ zeptal se.

Šklebící se Hardin přikývl. Vítr k nim přivál pach smrti.

Z jedné výšiny pak mohli zhlédnout to dílo zkázy. Doutnající zbytky povozů a pach rozkládajících se mrtvol jim vzaly poslední zbytky naděje.

„To, co uvidíte, bude drsné, chlapci,“ upozornil Hardin své lidi.

Patrola pomalu sjela ze svahu. Z trosek se rozprchli kojoti a odletěli supi.

Jeden voják, jenž byl v patrole poprvé, seskočil z koně, a začal zvracet.

„Jak dlouho to může být, Tome?“

Mitchell pokýval hlavou.

„Čtyři nebo pět dnů. Proč je major tak posedlý pátráním právě po této karavaně?“

„Protože s ní měli přijet jeho neteř a synovec,“ odvětil Hardin. „Musíme prohlédnout mrtvé, jestli nejsou mezi nimi.“

„Jeho synovec a neteř?“ Zvěd svraštil čelo. „Proč je, ksakru, neposlal s normálním dostavníkem?“

Hardin pokrčil rameny. Vypadal unaveně.

„Major Pratt věřil, že s karavanou, která poputuje přes hory místo kratší cesty před poušť, budou ve větším bezpečí. Miriam a Johnny 0’Tooleovi, děti jeho zemřelé sestry, má moc rád. Víte, co pro něho bude znamenat jejich ztráta?“

„Dokážu si to představit,“ zabručel Mitchell. „Ale ještě není vše ztraceno, poručíku.“

„Ne?“ Hardin zvedl hlavu.

„Indiáni milují děti,“ dodal Mitchell na vysvětlenou. „Bojovník spíš zbije svou squaw nebo koně, ale nikdy ne dítě. Jestli byli s tou karavanou, tak mají šanci.“

„Jenže to jsou bílé děti a ne rudé!“ zvolal Hardin.

Arkansas Tom přivřel oči. Zatímco hovořil, opíral se o svou dlouhou pušku. „Vy důstojníci možná víte, jak vyhrával své bitvy Napoleon, ale o rudoších nevíte nic. Mnoho jejich squaw je neplodných, takže kradou děti bělochům, aby z nich potom vychovali své bojovníky. A také bílé ženy, aby jim je rodily. Chápete?“

„Pane Bože!“ zasténal poručík.

„Boha z toho vynechte,“ zabručel Mitchell. „Vsadím se, že oba jsou naživu. Jak jsou vlastně staří?“

„Miriam má být dvanáct a Johnnymu sedm, jestli jsem majorovi rozuměl správně,“ odpověděl Hardin.

„Dvanáct?“ Mitchell se zamyslel. „To bude ještě chvíli trvat, než bude muset sdílet lože s některým z bojovníků. O toho chlapce se nebojím.“

„Ne?“ zamumlal Hardin.

Mitchell se zazubil.

„Víte vy co, poručíku? Jednou jsem byl u toho, když armáda v západním Texasu vykoupila dva bílé chlapce z rukou Komančů. Ti kluci vůbec nechtěli domů. Škola jim nechyběla - jenom jezdili na koni, lovili a hráli si s ostatními. Pro chlapce nemůže být krásněj ší život než vyrůstat u indiánů.“

„Jenže oni jsou pohani,“ namítl Hardin. „Divoši, krvelační barbaři.“

„Věří ve Velkého Ducha tak jako my v Boha,“ prohodil Mitchell. „A tím, jestli jsou krvelačnější než mnohý takzvaně civilizovaný běloch, bych si nebyl tak jistý.“

„No dobře,“ přitakal Hardin.

Obrátil se a kývl na svého seržanta. „Pošlete na každý z těch kopců hlídku. Pak vyberte pohřební oddíl. Ať je aspoň pohřbíme.“

Zpod své polní blůzy vytáhl zažloutlou fotografii.

„Vidíte ty děti? To je majorův synovec a neteř. Ukažte je všem jezdcům, ať vědí, jak vypadají. Jestli je někdo pozná mezi těly, nechť mi to hned nahlásí. To je všechno.“

Seržant zasalutoval a odešel. Arkansas Tom vzal ze sedlové kapsy bandasku a podal ji poručíkovi.

„Napijte se, budete to potřebovat, poručíku.“

„Pít alkohol ve službě je zakázáno,“ odvětil Hardin. Pohlédl na rozložená a roztrhaná těla a zvedl se mu žaludek.

„Co je s vámi?“ zeptal se Mitchell a podal mu bandasku. „No, dělejte, pomůže vám to.“

Hardin se napil. Šlo o čisté pulque, které pálili Mexičané usídlení kolem Santa Fe. Kořalka jeho nevolnost přemohla. Zakašlal, ale pocit slabosti zmizel.

„Je to lepší?“ vyzvídal Mitchell. Když Hardin přikývl, dodal: „Znám to. Člověk si na to nikdy nezvykne.“ Poté se napil sám.

Na úpatí jedné skalní stěny vykopali vojáci masový hrob. Než posbírali mrtvé a položili je vedle něj, museli si na obličej uvázat šátek.

Hardin kráčel kolem té smutné hromady nehybných těl. Musel se nutit dívat se do těch tváří plných děsu. Leželi tu muži a ženy. Děti však chyběly.

„Pohřběte je,“ přikázal jim přidušeným hlasem.

Vojáci uložili mrtvé do hrobů a honem je zakopali.

„Zahažte je kamením, ať je nevyhrabou kojoti,“ řekl Mitchell.

Hardin nechal nastoupit své muže, smekl klobouk a pronesl modlitbu. Všechno bylo stejné, jako když tu ti lidé tak bídně zhynuli - nebe, kopce, řeka, kterou chtěli přebrodit. Všechno tu bylo - jen oni už ne. Jako kdyby nikdy nebyli.

Mitchell prohrabával zuhelnatělé trosky povozů, načež zkoumal stopy jezdců. Vedly na jihovýchod.

„Osamělý vlk,“ zamumlal. Hardin zvedl hlavu. „Co jste říkal?“

Mitchell ukázal na plochý pískovcový kámen. „Udělal to Osamělý vlk! Tady nám nechal svůj totem!“

Hardin se sklonil, aby viděl lépe. Do pískovce byl nožem vyryt obrázek sedícího vlka.

„To je od něho dosti neopatrné, nemyslíte? Lupič a vrah by se spíš měl snažit skrývat.“

Mitchell zavrtěl hlavou.

„Tomu nerozumíte, poručíku. Necítí se jako vrah a v očích svého lidu jím ani není. Vede jen válku proti bílým tvářím, nic víc.“

„Válku proti ženám a dětem?“ zapochyboval Hardin.

Mitchell na něj zamyšleně pohlédl.

„Ano, i proti ženám a dětem. Mám vám snad připomenout, poručíku, kdo začal s masakry žen a dětí?“

Hardin zrudl. „No dobrá,“ podotkl.

Mitchell ukázal na pískovcovou desku. „Je příliš hrdý na to, aby se před námi schovával. Chce, abychom věděli, že to byl on.“

Hardin se díval po stopách vedoucích k jihovýchodu.

„Kde bychom ho mohli najít?“

„Najít?“ Mitchell si pohrdlivě odplivl. „My ho nenajdeme, když to nebude chtít.“

„To jsou ale pak ty děti ztraceny!“ řekl Hardin.

Mitchell přikývl.

„Pro život mezi bílými - možná ano.“

+ + + + +

Slunce se sklánělo k západu, když poručík Hardin přivedl svou patrolu na cvičiště.

Stany tábora vrhaly dlouhé stíny. Trubka oznamovala večerní službu a ze stanů vycházeli muži v tričkách a jezdeckých kalhotech.

Hardin nechal sesednout. Major Silas Pratt stál před štábním stanem a kýval na něj.

„Nu, Hardine?“

Hardin toporně zasalutoval. „Patrola se vrátila, pane.“ Zaváhal a s naléhavým výrazem v očích se obrátil na Arkansase Torna.

„To vidím,“ odtušil Pratt. „Co je s tou karavanou? A kde jsou děti?“

„Pane, já…,“ začal Hardin, ale Mitchell se ujal slova za něj.

„Oba jsou u Kiowů!“

„U… u… Kiowů?“ hlesl major. Okamžitě zbledl. .

„Je to lepší, než kdyby byly mrtvé,“ zabručel Mitchell.

Pratt ukázal na svůj stan. „Pojďte ke mně. Musíte mi to povyprávět dopodrobna.“

Hardin a Mitchell jej následovali. Pratt se posadil na skládací stoličku. Díval se na oba zaprášené jezdce a těžce oddechoval:

„Sedněte si, pánové. Musíte být velmi unavení - ale jistě mě chápete, že chci být přesně informován o osudu Miriam a Johnnyho.“

„Jak už jsem řekl, jsou u Kiowů,“ řekl Mitchell chraptivým hlasem.

Posadil se na volnou židli a pohlédl na láhev stojící na polici nad majorovou postelí. Pratt však jeho pohled nepochopil.

„To tedy znamená, že karavana byla přepadena a zničena.“

Hardin přikývl.

„Ano, pane. Nikdo nepřežil. Mezi mrtvými děti nebyly. Mitchell tvrdí, že jsou ještě naživu. Říká, že je Kiowové vzali s sebou.“

„Kiowové!“ Pratt zatnul pěsti. „Víte, která banda, Tome?“

„Osamělý vlk,“ opáčil Mitchell rozladěný tím, že tentokrát nedostal drink.

„A jste si jistý? Nemůže to být omyl?“

„Žiju už v divočině dost dlouho na to, abych se mýlil, majore,“ zabručel Mitchell.

Pratt zvedl hlavu.

„Vykoupím je. Nabídnu jim výkupné.“

„Abyste to udělal, tak je nejdřív budete muset najít,“ mínil Mitchell.

„A to bude zatraceně těžké, pane. Tipoval bych, že Osamělý vlk se se svou bandou vydal skrze Staked Plains do Texasu - to je hodně dlouhá cesta.“

„Má pravdu,“ zamumlal Hardin.

Pratt si skryl tvář do dlaní.

„Ty děti - to je závěť mé zemřelé sestry. Slíbil jsem jí, že se o ně postarám. Jak bych je mohl nechat v rukou těch barbarů?“

„Kiowové nejsou barbaři, majore,“ odvětil Mitchell.

„Ne?“ Pratt na něj vrhl ledový pohled. „V mých očích jsou. Já už ty rudé ničemy najdu. Zalarmuju všechny posádky Jihozápadu. Dostaneme je a pak se s nimi nebudeme mazlit!“

„Udělejte to, jestli chcete, aby to ty děti nepřežily,“ odtušil Arkansas Tom.

„Běžte k čertu!“ zvolal major. „Jestli víte o něčem lepším, tak mi to řekněte!“

„Well.“ Mitchell polkl a ukázal na láhev. „Mám zaprášené hrdlo. Co byste říkal drinku, sire? Po něm se mluví lépe.“

Pratt mu podal láhev a sklenici.

„Poslužte si, ale už mě, proboha, nenapínejte!“

Mitchell si nalil whisky a hned ji vypil.

Poté řekl: „Je dobrá. Majore, vy důstojníci si ale žijete.“

„Nechte toho!“ vykřikl Pratt. „Mluvte už konečně, chlape!“

„No dobře.“ Mitchell si naplnil další sklenici. „Dávejte pozor, majore. Dokud na Osamělého vlka nezaútočíte, tak se těm dětem nic nestane. Připadá mi, že lepší nápad je je vykoupit.“

„Odkdy indiáni potřebují peníze?“ zeptal se Hardin.

Mitchell na něj vrhl odměřený pohled.

„Od té doby, co musí vést válku! Potřebují střelný prach, olovo a pušky a to dostanou jen za kožešiny nebo za peníze. Říkám vám, že vědí stejně tak dobře, jako my, jakou cenu má dolar.“

„No dobře,“ zavrčel Pratt, „Dál!“

„Jenom pomalu, pane, hlavně klid,“ pravil Mitchell. „Myslete na to, že nám může pomoci jen rozvaha a trpělivost.“

„Tak kolik teda chcete?“ zvolal Pratt. „Zavedete mě k Osamělému vlkovi? Zaplatím vám jakoukoli cenu.“

Mitchell zavrtěl hlavou.

„Bohužel, to nejde. Nevím, kde je. Ale možná znám někoho, kdo by nám mohl pomoct.“

„Kdo je to?“ Pratt sevřel ruce v pěst. „Sakra, z vás musí člověk tahat každé slovo, jak z chlupaté deky.“

Mitchell vypil druhou sklenici a pomalu se mu vrátila barva do obličeje.

„Jmenuje se Carter. Starý Buffalo Jim Carter. Dřív, když ještě Kiowové žili s bílými v míru, s nimi lovil. Myslím, že měl dokonce squaw z jejich kmene. Vsadím se, že zná každý kámen mezi Cimarronem a Staked Plains.“

„Buffalo Jim Carter? O něm už jsem slyšel,“ zamumlal Pratt. „Kde bych ho mohl najít, Tome?“

Mitchell se usmál.

„No, od té doby, co bizoni zmizeli, to s ním šlo z kopce. Slyšel jsem, že většinu času tráví po saloonech v Taosu.“

Pratt vstal a stáhl si opasek.

„Ještě dnes v noci vyrazím do Taosu. Chcete mě doprovázet, Mitchelle?“

„Vlastně jsem se už těšil na svou postel,“ zakňučel zvěd. „Ale dobrá, pojedu, když máte tak dobrou whisky, majore.“

„Pošlete za mnou kapitána Holbrooka,“ řekl Pratt Hardinovi. „Po dobu mé nepřítomnosti bude velet Campu Craig. Beru si dovolenou na neurčitou dobu.“

Hardin vstal, zasalutoval a odešel. Pratt se otočil na zvěda. „Kdy můžeme vyrazit, Tome?“

„Kdykoli. Jenom bych potřeboval nového koně, protože můj už je K.O.,“ odpověděl Mitchell.

„Dobrá!“ Pratt chvíli přemýšlel. „Vyjedeme za hodinu, ať můžeme být v Taosu zítra v poledne. V pořádku?“

„V pořádku.“ Mitchell přikývl. „A nezapomeňte na peníze, majore! Lovcům bizonů nastaly zlé časy a řekl bych, že starý Jim to udělá jenom, když mu za to pořádně zaplatíte.“

„S penězi problém nebude,“ opáčil Pratt. „Ještě něco?“

„Ano.“ Zubící se Mitchell ukázal na majorovu modrou uniformu. „To radši vysvlečte. Starý Jim totiž ve válce bojoval na špatné straně, rozumíte? Od té doby Yankee nenávidí jak mor.“

„Vysvléct uniformu? Ne!“

Mitchell pokrčil rameny.

„Jak myslíte. Je to vaše věc, majore.“ Poté odešel.

+ + + + +

Věž starého misijního kostela v Taosu šlo vidět už zdaleka. To bylo tedy to místo, kde v roce 1868 zemřel a byl pohřben Kit Carson, nejlepší vůdce na stezce ze Santa Fe. Tři roky po jeho smrti jeho sláva stále žila.

Major Pratt a Tom Mitchell na plaze sesedli ze svých unavených koní. Pratt měl na sobě modrou uniformu. Věděl, že je mnoha Mexičanům ve městě trnem v očích.

Mitchell ukázal na jeden cihlový dům. „To je hotel. Počkejte tam na mě. Já se zatím postarám o koně a podívám se po Carterovi.“

Odvedl koně do stáje, dal podkonímu čtvrt dolaru a vydal se do města. Po chvíli se vrátil do hotelu.

„Máte štěstí, pane Pratte. Carter je tady.“

„Kde?“

Mitchell ukázal palcem na ulici. „Dole, v mexické čtvrti. Řekl bych, že tam sedí u flašky kořalky z agáve. Už nemá peníze na to, aby si mohl dovolit brandy. Od té doby, co zmizeli bizoni, to nemá lehké.“

„Chci ho vidět,“ řekl Pratt.

Mitchell přikývl a zavedl ho tam.

Jednalo se o klasickou idylu Nového Mexika. V prachu si hrálo bosé dítě, štěkal pes a voněla tam pečená cibule a skopové.

Mitchell odhrnul korálky ve vchodě bodegy a nahlédl dovnitř. Poté kývl na Pratta. „Pojďte, majore.“

Ve špinavé, chudě zařízené místnosti seděl u jednoho stolu politého alkoholem muž neurčitého stáří a hrál si s prázdnou sklenicí.

Mitchell položil Prattovi ruku na rameno. „To je starý Buffalo Jim Carter,“ zašeptal.

Pratt znechuceně hleděl na muže oblečeného do šatu z mastné kůže. Z polorozpadlého klobouku čouhaly slepené čupřiny vlasů a celkový dojem podtrhovalo strniště na propadlých lících.

„Ten ochmelka, že mi má pomoct?“ zeptal se.

Mitchell přikývl.

„On jediný vám může pomoct.“

Pratt o tom rozhodně nebyl přesvědčen. Lovec bizonů se mu nelíbil. Potřeboval zdravého muže schopného vydržet strázně tvrdé jízdy. Tady však před sebou viděl trosku.“

Mitchell přistoupil ke stolu.

„Ahoj - Buffalo!“ řekl.

Vousatý muž zvedl hlavu. Měl podivné, vodnaté oči alkoholika.

„Ahoj, Arkansasi! Co tu děláš?“

Mitchell ukázal za sebe. „To je major Pratt. Chce s tebou mluvit, Buffalo. Můžeme si přisednout?“

„Modrokabátník, he?“ Buffalo přivřel oči. „Je to nezbytně nutné, Tome?“

„Je,“ přikývl Mitchell. „Jde o dvě děti, které unesl Osamělý vlk a jeho Kiowové.“

„To je to nejlepší, co se jim mohlo stát,“ zavrčel Carter. „Kiowové z nich udělají skvělé jezdce a lovce. Kdybych byl děcko, tak bych si přál žít s nimi, a ne hnít mezi čtyřmi zdmi.“

„Jenom jeden z nich je chlapec,“ trpělivě vysvětloval Mitchell. „To druhé dítě je jeho sestra. Je jí dvanáct - a ty víš, že už jí nezbývá moc času.“

Carter zvedl hlavu a pohlédl na majora. „To jsou jeho děti?“

„Ne, jsou to jeho synovec a neteř. Miriam a Johnny O’Tooleovi. Dvanáct a sedm let. Buffalo, byl to Osamělý vlk, našel jsem na místě přepadení jeho totem. Unesl je poté, co přepadl karavanu na cestě v horách.“

„Slyšel jsem o tom,“ pravil Carter. Ukázal na volnou židli. „Posaď se, Tome. A vy také, majore. Migueli, dvě sklenice a láhev pro caballeros.“

„Nepřijel jsem, abych s vámi pil,“ odtušil Pratt. „Chci vědět, zda je možnost je vykoupit. A zda jste ochoten mi při tom pomoct.“

„Znamenají pro vás tolik?“ zeptal se Carter.

Pratt přikývl.

„Ano. Jejich rodiče jsou mrtví. Jejich matka byla moje jediná sestra. Už dlouho věděla, že musí zemřít. Při mé poslední návštěvě jsem jí slíbil, že se o Miriam a Johnnyho postarám - a to také dodržím.“

Objevil se ušmudlaný Mexičan a postavil na stůl láhev a dvě sklenice.

„Kdo bude platit?“ nevrle se zeptal.

„Já,“ odvětil Mitchell a hodil na stůl stříbrný dolar.

Carter nalil pálenku do sklenic. „Na zdraví, seňores.“

Pratt zavrtěl hlavou.

„Já nepiju - a vy byste měl také raději s alkoholem přestat, aspoň než budou děti na svobodě.“

Carter se obrátil na Mitchella. „Co pořád má? Proč se se mnou nechce napít? Myslím, že s ním nevyjdu, Arkansasi.“

„Dělá si starosti o ty děti,“ odpověděl Arkansas Tom. „Ale je to dobrý člověk.“

„Yankee - pch!“ Carter do sebe hodil pálenku a vztekle udeřil sklenicí do stolu. „Proč sem přišel v té zatracené modré uniformě, když ode mě něco chce?“

Pratt nakvašeně vstal a odsunul židli. „Myslím, že pohár mé trpělivosti přetekl. Pojďme. Odjíždíme.“

„Ne tak zhurta, majore,“ odporoval Mitchell.

Položil Carterovi ruku na rameno a dodal: „Major je jenom voják, takže musí nosit uniformu, i když se ti to nelíbí, brácho. Tak co, pomůžeš mu, nebo ne? Přijdeš si přitom na pěkné peníze.“

„Kolik?“

„Kolik požadujete?“ otázal se Pratt.

„Sto dolarů - a ne papírových, ale ve zlatě! A dalších sto dolarů, až ty dva najdeme,“ řekl Carter.

Pratt vytáhl z kapsy kabátu váček a vyňal z něj pět zlatých mincí. Každá měla hodnotu dvaceti dolarů.

Položil je před Buffala na stůl.

„Spokojen?“

Carterovi zasvítily oči. Už dlouho neviděl tolik peněz pohromadě.

„Bude to zatraceně těžké. Osamělého vlka jenom tak snadno nenajdeme. Ale jo, půjdu do toho.“ Shrábl mince a schoval si je do kapsy.

„Kdy vyrazíme?“ chtěl vědět Pratt.

„My?“ Lovec bizonů zvedl obočí.

Pratt přikývl.

„Ano, my. Pojedu s vámi.“

Carter si poklepal na hruď. „Asi mi nevěříte, co? Asi si říkáte, že bych vám mohl pláchnout i s těmi penězi.“

„A mohu vám věřit?“ zeptal se major.

„Jenom klid,“ zachránil situaci MitcheU.

„No dobře, Tome,“ přikývl Carter. „Jenom ať jede, když chce. Brzy pozná, že stopovat Osamělého vlka není žádný med. Řekni mu, co potřebuje. A řekni mu, ať si vysvleče tu zatracenou uniformu.“

„Pojďme,“ pokynul Mitchell a kývl na majora.

„Kdy?“ zeptal se Pratt.

Carter jezdil prsty v louži pálenky na stole.

„Za svítání před kostelem. Nebudu na vás čekat, Yankee.“

„Budu tam včas,“ opáčil Pratt a obrátil se ke dveřím.

Carter za ním zvolal: „Ještě moment - pane!“ V tom slově „pane!“ zazníval výsměch.

„Ano?“ Pratt se zastavil.

Carter vstal, přičemž poněkud zavrávoral. Promluvil však jasným hlasem: „Vím, co si teď myslíte, majore. Myslíte si, že byste se s takovým ožralou neměl spouštět, že?“

Pratt zrudl, protože právě to si myslel.

„Tak hrubě bych to nevyjádřil.“

„Ne?“ rozchechtal se Jim Carter. „Well, majore, zapište si za uši, co vám teď řeknu: Já Osamělého vlka najdu. Možná za měsíc, za dva, za tři nebo třeba až za rok. Ale najdu ho, protože jsem vzal ty yankeeské peníze, které holt potřebuju.“ Posadil se a zahleděl se do láhve.

Mitchell položil Prattovi ruku na rameno. „Radši pojďme,“ zašeptal.

Venku panovalo vedro. Pratt se zastavil a přejel si dlaní po tváři.

„Zatraceně, co to má být, Tome?! Ten notorák ty děti nikdy nenajde!“

„Jenom počkejte,“ pravil Mitchell. „Když ne on, tak nikdo, věřte mi, pane Pratte.“

Pratt se otočil a pohlédl na špinavou podlahu bodegy. Dělalo se mu zle z Carterova zápachu.

„Nevím, jak by nám ten měl pomoct. Proč, proboha, tak chlastá?“

Mitchell pokrčil rameny.

„Tvrdí se o něm, že měl kiowskou ženu a dvě děti, na kterých mu hodně záleželo. Všichni zemřeli, když za války bojoval proti Yankeeům. Když se vrátil, už je nenašel, dokonce ani jejich hroby. Navíc vymizeli bizoni. Všechno, co bylo smyslem jeho života, bylo rázem pryč. Takže začal pít. Co měl dělat? Při pití zapomenete, pane.“

„Doufám, že nezapomněl, kde jsou skrýše Osamělého vlka,“ zavrčel Pratt.

Mitchell pohlédl na prašnou ulici. Přidušeným hlasem dodal: „Říká se, že jeho ženu zabil jeden bojovník z bandy Osamělého vlka. Chtěl mu ji odloudit, ale ona mu zůstala věrná. Takže má osobní důvod pro to, aby Osamělého vlka našel, pokud je ta verze pravdivá.“

„Proč to teda ještě nezkusil na vlastní pěst?“

Mitchell pokrčil rameny.

„To nevím. Neumím číst myšlenky. Vy ano? Možná jen čekal na příležitost - a dnes ji dostal.“

Usmál se a olízl si rty.

„Radši pojďme do stínu. Proklaté vedro! Buffalo říkal, že z vás mám udělat zálesáka. A to také provedu!“

+ + + + +

Přesně při východu slunce přijel major Silas Pratt k misijnímu kostelu v Taosu. V kovbojských kalhotách, holínkách z dobytčí kůže, svrchníku a kulatém klobouku vůbec nevypadal jak důstojník armády, ale jako rozený zálesák. Vysokého ryzáka vyměnil za malou hnědou kobylu s širokým, rovným hřbetem, kterou mu pro něj vybral Mitchell.

Nepřijde! pomyslel si, zatímco sledoval vycházející slunce.

Náhle za sebou uslyšel dusot kopyt. Zpoza stáje vyjel na strakatém indiánském poníkovi Buffalo Jim. Na sedle držel těžkou sharpsku s dlouhou, osmihrannou hlavní.

„Ahoj, majore,“ zvolal a zastavil. Jeho kůň hned vycenil zuby na Prattovu kobylu.

„Dobré ráno,“ pozdravil Pratt.

Buffalo vypadal úplně jinak než večer, jako by šlo o jiného člověka. Šedivé strniště na jeho tváři zmizelo a Pratt si uvědomil, že Carter je mladší, než jak si včera myslel. Nebude mu víc než čtyřicet, pomyslel si Pratt. A to, že se v této zemi dokázal dožít takového věku svědčilo o určité ostražitosti.

Jeho oči dnes byly jasné. Měly šedou barvu a Pratt měl pocit, jako by vyzařovaly jakési teplo. Odkašlal si a poposedl si.

„Jedeme?“

„Rád bych se podíval na vaše zbraně,“ řekl Carter.

Pratt si odhrnul kabát. Měl dlouhohlavňový kavaleristický kolt, podle armádních předpisů na pravém boku s hlavní skloněnou dopředu. Jednalo se o starý typ, který se nabíjel zepředu. Puška, kterou mu vybral Mitchell, však byla henryovka, jež se nabíjela zezadu. Její zásobník měl kapacitu patnáct nábojů. Pro lov se příliš nehodila, ale při obraně šlo o prvotřídní zbraň.

„Dobrá,“ zabručel Buffalo. Kromě dlouhohlavňové sharpsky byl ozbrojen širokým nožem bowie-knife a revolverem podobným tomu Prattovu.

Již nepáchl jako večer. Možná se vyspal a za ty moje peníze si dal horkou koupel, pomyslel si Pratt.

Slunce se vyhouplo nad hory, kdesi zaštěkal pes a rozkokrhali se kohouti. Taos se probouzel do nového dne. Buffalo kývl na Pratta.

„Jedem!“

Vyrazili a Buffalo letmo zkontroloval Prattovu výbavu: přikrývka, pončo, dvě bandasky s vodou, jedna na levé a jedna na pravé straně sedla.

Bylo tam všechno.

„Kde je Arkansas?“

Pratt ukázal za sebe. „Podepsal smlouvu s armádou jako zvěd a musel se vrátit do Campu Craig.“

„A vy?“

„Já jsem požádal o dovolenou na neurčito. A jestli ji zamítnou, tak z armády odejdu.“

„To pro vás ty děti znamenají tolik?“ zeptal se Buffalo.

Pratt přikývl.

„Víc než můj život. Měl jsem svou sestru moc rád, víte.“ Odmlčel se a promnul si oči.

„No dobře,“ připustil lovec bizonů. „Však je najdeme.“

Vydali se po staré stezce, která vedla do hor vypínajících se nad Taosem. Kolem poledne zastavili u jedné studánky.

„Jen se napijte, majore,“ řekl Buffalo, když se Pratt sklonil nad studánkou. Brzy přijedeme na poušť a tam bude voda vzácná.“

Nasbíral chrastí, rozdělal oheň a jal se opékat slaninu. Každý jeho pohyb prozrazoval léta zkušeností.

„Od zítřka, majore, budeme jíst dvakrát denně, ráno a večer, abychom neztráceli čas.“

Pratt dostal svou porci a s chutí se do ní pustil. Za občanské války se vyznamenal, ale život na hranici pro něj byl něčím novým. Po jídle umyl nádobí, vytáhl ze sedlové kapsy láhev a nabídl ji svému průvodci.

„Dáte si?“ Odšpuntoval láhev a dal ji Buffalovi pod nos.

Buffalo se jí chopil. Přece jenom je to ožrala, pomyslel si Pratt.

Ale co? Lovec bizonů mrštil láhví o kámen a roztříštil ji na tisíc kousků.

Pratt se zarazil.

„Hej, co to má být?“ Přestože nešlo o žádného pijana, dokázal ocenit kvalitní brandy.

Buffalo na něj vrhl ledový pohled.

„Máte mě za ochlastu, majore, ale já vám teď řeknu jedno: Vy a já se alkoholu ani nedotkneme, dokud budeme v divočině! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Pratt přikývl.

„Naprosto.“ Buffalo v jeho zkoušce obstál.

Poté, co přešlo největší vedro, jeli dál. Noc strávili v horách, další den přijeli k místu, kde rameno Cimarron River křížilo slavnou stezku Santa Fe, která vedla z Independence pouští na jihozápad do Santa Fe a kvůli nebezpečím, jež na ní číhaly, byla Mexičany přezdívána „Jornada del Muerte“ - cesta smrti. Po celé délce této osm set mil dlouhé stezky se bělaly kosti poutníků z karavan přepadených Kiowy nebo Komanči.

Buffalo překročil rameno a vydal se na jih, k Rio Pecos. Jel bez nějakého rozhlížení, jako by před sebou viděl svůj cíl. Pratt nechápal, podle čeho se mohl orientovat.

Vzdálené hory na obzoru, prašné kopce a poušť - to vše přece vypadalo pořád stejně!? Přesto se zdálo, že Buffalo dokáže rozlišit určitá místa, podle nichž se řídí.

Sužovalo je vedro. Buffalo se při jízdě předkláněl jako indián, zatímco Pratt seděl zpříma, jako pravý kavalerista. S postupem doby ho to však stále více unavovalo, až se jednoho dne přistihl při tom, že sedí stejně shrbeně jako jeho společník.

Dny ubíhaly jeden za druhým. U prvního velkého meandru Pecosu se Buffalo vydal na východ - přímo do horkého pekla Staked Plains.

„Co je to?“ zeptal se Pratt, když spatřil řadu kůlů.

„To?“ Buffalo se pousmál. „To jsou ukazatele cesty. Podle těch kůlů má planina své jméno - Staked Plains. Mexičani jí říkají Llano Estacado.“

„To není špatný nápad,“ podotkl Pratt.

Buffalo se chladně zazubil.

„Myslíte? Je snadné ty kůly přemístit a zavést tak karavany do pusté oblasti bez vody. Bandité a indiáni to tak často dělají - ale bandité častěji. Ti se nezastaví před vyvražďováním vlastních lidí.“

Nyní Pratt viděl ty kůly, jež se táhly až k obzoru, jinýma očima. Přemýšlel, kolik lidí zavedly do záhuby, a naskočila mu přitom husí kůže.

Náhle dostal z pouště strach. Viděl písečné duny, holé skály, trnitá křoviska - a vybělené kosti koní a mezků vedle ztrouchnivělých trosek vozů. Jak by se odtud dostal, kdyby se jeho průvodci něco přihodilo?

V panice sáhl po bandasce s vodou, ale Buffalo ho zarazil.

„Šetřete, majore! Znám tu sice pár pramenů, ale nikdo neví, jestli nebudou vyschlé nebo vyčerpané.“

Na ten pochod major Silas Pratt nikdy nezapomene. Unavený z nekonečné jízdy, s očima plnýma prachu následoval svého průvodce dál do hloubi Staked Plains. Vypadalo to, že Buffalo sleduje jistý cíl.

„Víte vůbec, kam nás vedete?“ zeptal se ho večer, když padl k ohni.

Buffalo přikývl.

„Vím. Tato země není tak vyprahlá, jak si myslíte, majore. V jejím srdci jsou oázy se stromy a travou. Akorát, že kromě indiánů o nich ví jen několik bělochů a ti o tom nikomu neřeknou.“

„Takže podle vás se Osamělý vlk se svými bojovníky vydal do některé z těch oáz?“ Pratt si vzpomněl, co o té poušti dřív slyšel. Nechtěl tomu věřit.

„Přesně tak,“ přisvědčil Buffalo. „Víte, těm Kiowům už nezbývá moc míst, kde by se mohli schovat. Texasané jsou jejich nepřátelé na život a na smrt. Od té doby, co jejich dobytek vytlačil bizony, nemohou lovit. Takže loupí na severu, kde je to pro ně bezpečné. Vždycky potom zmizí někde na Staked Plains, kde se je nikdo neodváží pronásledovat.“

Pratt se převalil na bok. Bolely ho kosti a zcela ztratil přehled o čase. Kdy vlastně vyrazili z Taosu? Před dvěma týdny? Před třemi? Nebo dřív? Jak si může být Buffalo tak jistý, že najde bandu Osamělého vlka právě tady?

„Doufám, že máte pravdu,“ povzdechl.

Buffalo pohlédl do tmy. „Jisté není nic. Ale mám takové tušení. Je to už dlouho, co jsem jezdil z kiowskými válečníky. Modlete se, majore, abych měl pravdu.“

+ + + + +

Pak se charakter krajiny změnil.

Stále se sice jednalo o horkou poušť, ale přesto už byla jiná. Že by začal vanout čerstvý vítr? Nebo že by ucítili vodu? Koně náhle běželi rychleji.

Před mnoha tisíci let tu sopečný výbuch vytvořil podivuhodné útvary z pemzy, nyní zpola zaváté pískem. Buffalo vyjel na jednu výšinu. Kolem nich se rozkládala ďábelská krajina Staked Plains, čtyři sta krát čtyři sta padesát mil pouště a skalních měst.

Pratt byl odvážný muž, ale při pohledu na ta lávová pole se mu zachvělo srdce. Kdyby ho osud oddělil od toho prazvláštního lovce bizonů, byl by ztracen. Nikdy by se odtud nedostal. Nikdy!

Buffalo jej zavedl ke studánce mezi černými skalami. Nashromáždila se tam bahnitá dešťová voda. Buffalo si prohlížel částečně již větrem zaváté stopy.

„Tady je voda. Kiowové tu byli, majore,“ prohodil a ukázal na studánku. „Odpočívali tu, tak jak to dělali dřív.“

Pratt slezl ze sedla. Žízní skoro neviděl. Dovrávoral ke studánce, klekl na kolena a chtěl se napít. Buffalo jej však odtud strhl.

„Ne! Nejdřív ji musíme přefiltrovat a převařit, jinak dostanete tyfus nebo úplavici. Tu břečku by strávil jen indiánský žaludek.“ Nabral vodu a přelil ji přes šátek, aby odfiltroval špínu. Poté rozdělal oheň a začal vařit kávu. Pratt jej pozoroval.

„Zítra,“ řekl Buffalo, zatímco naléval kávu do hrnku, „pojedu dál sám. Vy zůstanete tady.“

Pratt se chtivě napil, ale popálil si rty.

„Ne! Sakra!“

„Hej, co je to s vámi?“ smál se Buffalo. „Bojíte se snad beze mě?“

Ano, Pratt se bál. Ale samozřejmě, nemohl to přiznat.

„Běžte k čertu!“ zavrčel.

„K čertu ne, ale k táboru Osamělého vlka,“ opravil ho Buffalo.

„Našel jste ho?“ ožil Pratt. „Je někde poblíž?“

Buffalo ukázal směrem na jih. „Je to jeden den jízdy odtud. Prozradily mi to stopy. Jedná se o jejich staré útočiště.“

„Ale to přece může být i nějaká jiná banda, ne?“

„To sotva. Studánek je v poušti málo. A míst, kde najdou dostatek trávy pro poníky a dřeva na otop, ještě méně. Jestli se ta banda pro tu oázu jednou rozhodla, tak ji ostatní budou respektovat - jinak by to začalo nekonečnou válku mezi kmeny.“

Pratt stále nechápal, proč by tam měl jet pouze Buffalo.

„Je to j ednoduché,“ řekl lovec bizonů. „Bude lepší, když Kiowové uvěří, že jsem sám. Od zítřka budeme muset počítat s tím, že nás sledují. Proto zůstanete tady a budete se chovat tiše. Máte tu dost vody na to, abyste tu vydržel delší dobu. Hned, jak budu mít ty děti, tak se vrátím.“

„Jestli dojde na boj, tak by dva střelci zmohli více,“ namítal Pratt.

„Jestli dojde na boj, tak bychom tam zahynuli oba a děti by zůstaly u Kiowů do konce života,“ řekl Buffalo. „Ne, to se nevyřeší olovem.“ Poté učinil příznačný pohyb palcem a ukazováčkem. „Doufám, že máte s sebou peníze na výkupné.“

Pratt vytáhl ze sedlové kapsy váček a zatřásl s ním. Zacinkalo to.

„Pět set dolarů ve zlatě! To je všechno, co mám. Doufám, že to bude stačit - nepocházím z bohaté rodiny.“

Buffalo si vzal váček, potěžkal jej v ruce a pokrčil rameny.

„Možná budou požadovat víc - ale možná také ne. Uvidíme. Doufám, že jste nezapomněl, že mi ještě dlužíte sto dolarů.“

Pratt zrudl.

„Samozřejmě, že jsem nezapomněl. Dostanete ty peníze hned, jak se vrátíme. Půjčím si na to od kamaráda. Dám vám čestné slovo důstojníka a gentlemana, že vám je vyplatím všechny, do posledního centu, pane Cartere!“

Doufal, že Buffala těmi slovy raní, ale lovec bizonů se jen usmál.

Poté si natáhl deku a lehl si na ni.

„Dobrou noc, majore. Od zítřka budete sám. Jestli se už nevrátím, tak to vzdejte a pokuste se zachránit. Vezměte si s sebou tolik vody, kolik kůň uveze, a vydejte se přímo na západ, až dorazíte k Rio Pecos. A přestaňte si myslet, že jsem vás podvedl.“

„Dobrou noc,“ zabručel Pratt.

Byl tak unavený, že okamžitě usnul. Když se ráno vzbudil, byl již Buffalo pryč.

+ + + + +

Buffalo stál ve stínu jednoho mohutného kaktusu a pozoroval krajinu.

Kůže jeho koně ztmavla, jak se potil. Na jihu strměly skály. Lovec bizonů věděl, že za nimi leží tábor Kiowů.

Nepočítal s tím, že by ho odhalili. Znal totiž bezstarostnost indiánů. Tvrdohlavá zarytost bledých tváří jim byla cizí. Když měli nějakou věc za sebou, tak se jí už dál nezabývali. Hlídky stavěli jen málokdy. To také vysvětlovalo, proč armáda dokázala tak snadno přepadat jejich vesnice.

„Jeď!“ řekl Buffalo svému koni a vyrazil vpřed.

Pro jistotu nejprve zamířil na západ a nechal jít mustanga krokem, aby nezvířil prach. Znal mnoho tajných stezek, které vedly k úkrytu Osamělého vlka, a ačkoli je opustil již před deseti lety, stále si je dobře pamatoval. Při západu slunce se skalní hradba nalézala nalevo od něj, a když se teď vydal přímo k ní, zapadalo mu slunce za zády. Tak ho indiáni mohli odhalit jen vyloženě náhodou.

Po setmění dorazil ke skalám. Mezi nimi, v nepřehledné změtí skalního města, se vinula tajná stezka, jež vedla k oáze v srdci skal.

Buffalo sesedl a dál vedl svého koně za uzdu. Tak pokračoval, dokud nezmizely poslední zbytky denního světla. Pátral v paměti a vzpomínal, kudy se k té oáze jelo. Tenkrát, před mnoha, mnoha lety tu byl se svou Malou antilopou šťastný. Žili ve stanu z bizoní kůže a jezdil s Kiowy na lov. Jenže pak se rozhodl jít do války a kdosi se mu pokusil Malou antilopu vzít: Žlutý kůň!

Při myšlence na tu černou postavu se Buffalovi zkřivily rty nenávistí. Malá antilopa se mu tenkrát jen vysmála. Nyní už byla dlouhou dobu mrtvá - a tvrdilo se, že ji i jejich oba syny zabil ve vzteku Žlutý kůň, když ho zase jednou odmítla.

„Až ho najdu, položím mu pár otázek!“ procedil mezi zuby a sevřel rukojeť svého těžkého bowie knife.

Na nebi zazářily tisíce hvězd. V jedné kotlině mezi skalami přivázal koně, odsedlal ho, odstrojil a napojil z měchu s vodou. Poté mu pod tlamu zavěsil pytel s rozdrcenou kukuřicí. Sám se napil jen trochu a jídlu také moc nedal. Jednak chtěl šetřit a jednak mu to nedovolily nervy. Náhle nedokázal odpovědět na otázku, proč tak dlouho odsunoval svou návštěvu u Kiowů. Proč nepřijel dřív, aby vypátral okolnosti smrti Malé antilopy? Místo toho jen utápěl svůj žal a zlost v alkoholu.

Kapitulace Jihu ho tenkrát hodně zasáhla. Navíc vymizeli bizoni, kteří mu poskytovali živobytí. Pak už neměl dost sil na to se sebrat a dát věci do pořádku.

Posadil se na jeden kámen ještě vyhřátý sluncem a naslouchal zvukům noci. Hned za tou vysokou skalní hradbou je tábor Kiowů. Možná, že Žlutý kůň ještě žije - a možná, že také ne. Pokud ano, tak mu bude muset být takových pětatřicet let. Byl tedy o sedm let mladší než Buffalo - a v divočině se každý rok počítá dvakrát.

Carter pohlédl na své ruce. „Jestli zjistím, že zavraždil Malou antilopu, tak ho oddělám - nebo přitom zahynu sám!“ zamumlal. Na majora Pratta a jeho děti v těchto chvílích zapomněl.

Světlehnědý mustang tiše zafrkal. Buffalo zvedl hlavu.

Rychle přikročil ke koni a zašeptal:“Co je? Proč jsi tak neklidný? Co se děje?“

Kůň funěl do pytle s kukuřicí. Buffalo mu položil dlaň na nozdry.

„Buď tiše!“

Vítr přivál tupý zvuk dusotu neokovaných kopyt na skále. Buffalo se přikrčil a vytáhl kolt. Proti světlé noční obloze spatřil kavalkádu indiánů jedoucích přes skalní hřeben. Po chvíli za ním zmizeli.

Když se narovnal, srdce mu divoce bušilo. Už je to dlouho, tak dlouho, co s nimi lovil. Mladší bojovníci si ho jistě pamatovali, ale to, jestli starší zůstali jeho přáteli, nemohl vědět. Možná by ho na místě zabili, kdyby ho tu našli.

Pomalu se uklidnil. To, že tu jeli tak bezstarostně, prozrazovalo, že o něm ještě neví. Na tom stavěl svůj plán.

Nechal pušku a koně dole a začal lézt do skal. V měkkých pouštních mokasínech se pohyboval nehybně jak stín. Šplhal od terasy k terase, od útesu k útesu. Když dorazil pod vrchol bradla, byl celý zpocený. Viděl, že obloha na druhé straně je ozářena ohněm. S vypětím všech sil vylezl na vrchol.

Oválné údolí pod ním mu bylo důvěrně známé. Dole, pod tou skalou stálo jeho tepee. Promnul si oči. Chvíli se mu zdálo, jako by slyšel smích Malé antilopy. Jakoby slyšel výskot jeho chlapců. Jenže to ho jen tak šálily vzpomínky. Byli mrtví. Všichni.

V lasových ohradách na konci údolí se pásli poníci. Stany stály u pramene. Kousek odtud hořel oheň. Buffalovy ostříží oči nespatřily žádnou hlídku. Osamělý vlk se tady, v srdci Staked Plains, cítil dokonale v bezpečí. Stáhl se sem po každé loupeživé výpravě s jistotou, že ho sem nikdo nebude stopovat. Tady se mohli jeho bojovníci válet na dekách a vyprávět si o svých hrdinských činech, zatímco squaw musely vykonávat podřadné práce. Jenom ať je bledé tváře zkusí vypátrat.

Buffalo znal řád vesnice. Věděl, že stany jsou postaveny hierarchicky podle pozice daného bojovníka. Tepee Osamělého vlka stálo na nejvýhodnějším místě vedle studánky. Na jeho totemu před tepee visel jeho štít a čelenka, kterou nosil jen při ohnivém tanci. V nočním větru nad třpytícím se jezírkem šuměly topoly.

U ohrady zrovna nějací bojovníci slézali ze sedel. Buffalo vycítil šanci. Suťovým žlabem se vydal dolů. Nemělo smysl jezdit do tábora, jestli v něm děti nejsou. Možná se Arkansas Tom mýlil.

Vítr foukal proti němu, takže jej nedůvěřiví poníci nemohli vycítit. Dostal se až k tepee. Ta vrhala černé stíny. Buffalo se plazil po břiše jak had. Pečlivě odhrnoval každou suchou větévku. Kryl se za vrbami rostoucími u jezírka. Blátem z něj si namazal obličej, aby ho ve tmě nebylo vidět.

Bojovníci u ohrady klábosili. Indiáni nejsou pořád tak nemluvní a stoičtí, jak si lidé myslí. Rádi se pobaví, když k tomu mají důvod. Jen squaw se nesmí účastnit zábavy mužů.

Odněkud přijeli a přivezli kořist. Buffalo mezi nimi žil dost dlouho na to, aby jim rozuměl každé slovo. Byli v Texasu, kde vypálili několik farem, a způsobili tak svým nepřátelům těžkou porážku, bez toho, že by ztratili jediného bojovníka. Buffalo slyšel, jak se vychloubají svými činy.

Tepee Osamělého vlka bylo ze všech největší. Bizoní kůže byly pomalovány symboly měsíce, hvězd a pavouka. K těm se indiáni modlili, když se ocitli v nouzi. Buffalo se k němu připlížil a přitiskl se do stínu za ním. Přemýšlel, kde mohou být ty děti.

Tu spatřil dva indiány - a přestože je naposledy viděl před deseti lety, okamžitě je poznal: Osamělý vlk a Žlutý kůň!

Náčelník se stále držel zpříma, ale přibyly mu vrásky. Žlutý kůň po jeho boku byl v rozkvětu své mužné síly. Když přistoupil k ohni, mohl Buffalo vidět hru jeho svalů pod nedbale přehozeným pláštěm z bizoní kůže.

Osamělý vlk se sklonil k ohni, vytáhl z něj hořící větev a zapálil si dýmku. To, že náčelník nenabídl Žlutému koni místo, Buffalovi prozradilo, že mezi oběma muži panuje napětí. Snadno si jej dokázal vysvětlit: Žlutý kůň byl mladý a plný sil, zatímco Osamělý vlk zestárl. Dost možná, že jeho slovo u mladších bojovníků ztratilo na váze a Žlutý kůň to využíval. Indiáni jsou v mnoha věcech žárliví jak hašteřivé ženské.

„To nebylo chytré provokovat ty Texasany!“ zabručel Osamělý vlk a vydechl modravý obláček dýmu.

Žlutý kůň se zasmál.

„Utekli před námi jak zajíci. Bylo zábavné na ně střílet.“

„Zakázal jsem vám jezdit do Texasu!“ odpověděl Osamělý vlk. „Mají tam jeden oddíl, který je mnohem nebezpečnějším než jezdci Velkého bílého otce v modrých kabátech. Myslím texaské rangers! Mohou nás vystopovat. Co potom?“

„Jenom ať přijdou!“ zvolal Žlutý kůň. „My jsme u vody, kdežto oni budou trpět žízní a budou muset šetřit každou kapku. Jejich koně brzo pojdou a oni možná žízní zešílí. Bude snadné je připravit o skalpy.“

„Snadné?“ zavrčel náčelník. „Mluvíš jak výrostek. Jsou to muži, kteří znají poušť tak dobře jako my. Mnohokrát porazili naše bratry Komanče. Jak bychom se jim mohli postavit?“

„Bojíš se?“ posměšně se zeptal Žlutý kůň.

Osamělý vlk vstal - a jako většina Kiowů měl impozantní postavu.

„Nebojím se. Ale bledých tváří je tolik jako zrnek písku v poušti - a jsou rozlícení už jenom kvůli těm dvěma dětem, kterés jim vzal. Jestli přijedou ze dvou stran - rangers z východu a vojáci na ponících ze severu, tak nám žádný boj nepomůže. Jsi hlupák, jestli to nechápeš!“

„Já - hlupák?!“ vztekle zvolal Žlutý kůň.

Buffalo tedy již věděl, co chtěl - že děti jsou tady. Tiše se stáhl.

Ve stínu vrby vstal a přikrčen chvátal dál. Protože měl na nohou mokasíny jako indiáni, nemusel se bát, že ho prozradí stopy.

O hodinu později již byl zpátky u svého koně. Zabalil se do přikrývky a usnul.

+ + + + +

Když Buffalo vjel do kiowského tábora, panovalo slunečné počasí.

Uvolněně seděl v sedle s sharpskou položenou před sebou. Připadalo mu to, jako by vesnici opustil včera. Přesto se nenechal uspat nostalgií a ostražitě se rozhlížel.

Zazněl varovný výkřik a zadrnčela tětiva. Těsně před ním se do písku zabodl šíp. Buffalo však na to nedbal.

„Přiveďte mě k mému bratru Osamělému vlkovi!“ zvolal na bojovníky, kteří ho obestoupili.

Jeden z nich, postarší muž, zvedl ruku.

„Ale vždyť.ty jsi přece ten bílý lovec, který tak dlouho žil mezi námi a byl mužem Malé antilopy!“

Buffalo přikývl.

„Ano, jsem to já. Těší mě, že vás znovu vidím, bratři.“ Hovořil jejich řečí zcela plynně.

Ze svého tepee vystoupil Osamělý vlk. V rukou držel krátkohlavňovou armádní karabinu značky Spencer.

„Zdravím tě, můj bratře,“ řekl Buffalo a slezl z koně.

Položil svou dlouhou pušku na zem a zkoumavě na Osamělého vlka pohlédl. Přísně se tvářící náčelník se usmál.

„Buď vítán, bratře.“

Posadil se a kývl na Buffala, aby následoval jeho příkladu. Lovec bizonů jej poslechl. Nikdy neudělal těmto lidem nic zlého a doufal, že to vědí. Jenže oni mezitím získali tolik špatných zkušeností s bledými tvářemi, že na to nemuseli dbát. Vše měl v rukou Osamělý vlk.

Náčelník vytáhl ze záňadří svou dlouhou dýmku a zapálil ji.

„Byls dlouho pryč. Proč?“

Buffalo zkřížil prsty. „Dvakrát pět let. Bojoval jsem po boku mého lidu proti Yankeeům.“

„A prohráls,“ sarkasticky dodal Osamělý vlk, protože o válce bledých tváří věděl. „Proč ses potom nevrátil? Válka už přece skončila před mnoha lety.“

Buffalo polkl. Teď přišel ten nejtěžší okamžik.

„Slyšel jsem, že Malá antilopa a děti. Pak jsem už prostě nebyl schopný vrátit se na místo, kde jsem byl šťastný.“

Osamělý vlk chápavě přikývl. I indiáni pociťují lásku a bolest tak jako ostatní lidé. „Je mi to líto. Byla to dobrá squaw. Chceš asi vědět, jak k tomu došlo, co?“ Přitom se podíval Buffalovi do očí.

„ Slyšel jsem, že šla i s mými syny k pramenu ranní rosy, aby se tam omyla v posvátné lázni a pomodlila se za můj návrat,“ řekl Buffalo. „Později ji tam našli mrtvou. Zabil ji prý někdo, kdo ji obtěžoval.“

Osamělý vlk přikývl.

„To já jsem ji našel. Je mi to líto. Nezeptáš se, kdo to udělal?“

„Ne!“ odtušil Buffalo.

Pokud je pravda, že to byl Žlutý kůň, tak Osamělý vlk nebude riskovat jeho vydání. Žlutý kůň již měl příliš mnoho spojenců.

„To je dobře,“ pravil náčelník.

Vzal si kalumet, natáhl dým a rituálně ho vydechl na čtyři světové strany, proti nebi a proti zemi. Poté ho podal Buffalovi, který učinil to samé. Teprve nyní nebezpečí pominulo.

„Asi máš hlad,“ prohodil Osamělý vlk a kývl na jednu ze svých squaw. Přestože byl velmi zvědavý, neslušelo se, aby se svého hosta vyptával předtím, než pojedl.

Buffalo dostal pořádný kus masa, o kterém soudil, že pochází z muly. Rychle ho snědl. Několik starších bojovníků, se kterými dříve jezdil na lov, prošlo kolem a vřele ho pozdravilo. Mladší, kteří tehdy byli chlapci, si na něj sotva vzpomínali a hleděli na něj nevraživě. Měli horkou krev a nenáviděli všechny bílé. Nedokázali si představit, že by bledá tvář mohla být jejich přítelem. Tu ustoupili před jedním statným bojovníkem. Buffalo zvedl hlavu od jídla a spatřil černé oči Žlutého koně.

Tenkrát, když odešel do války, byl Žlutý kůň ještě mladík. Nyní se ocitl na vrcholu sil. Měl sošnou postavu. Byl oblečen pouze do bederní roušky a mokasínů. Ve vlasech se mu houpala dvě orlí péra.

„Co tady ta bledá tvář chce?“ osopil se na Osamělého vlka.

„To ho už nepoznáváš?“ zeptal se náčelník. „To je přece Buffalo, náš bratr. Je to můj host.“

„Vzpomínám si jenom na to, že to je bílý muž!“ zvolal Žlutý kůň. „Proč si on nevzpomenul na děti Kiowů dřív? Proč až teď? Jenom on zná toto místo - a možná slouží vojákům v modrých kabátech a vystopoval nás pro ně!“

Žlutý kůň věděl, jak jít na ruku svým přívržencům. Ti nyní vykřikovali temné hrozby. Buffalo zůstal sedět a dál si krájel maso.

„Je to pravda, co Žlutý kůň říká?“ zeptal se ustaraným tónem Osamělý vlk. „Sloužíš Yankeeům jako zvěd?“

„Lže!“ odpověděl Buffalo.

„Uff!“ vykřikl Žlutý kůň a vytáhl z pouzdra nůž. Osamělý vlk okamžitě vstal a stoupl si mezi něj a Buffala.

„ Schovej ten nůž! Je to můj host! Chceš snad porušit právo pohostinství?“

Žlutý kůň ukročil zpět. V jeho černých očích se jiskřilo.

„Pak se ho zeptej, co tu chce. Proč se vrátil - právě teď.“

„Ano, proč, můj bratře?“ obrátil se náčelník na Buffala.

Ten klidně vstal.

Utřel si zamaštěnou čepel nože a pronikavě pohlédl na Žlutého koně.

„Máš proti mně něco? Co jsem ti udělal, že mě tak nenávidíš? Bojíš se, že jsem přišel, abych vypátral vraha Malé antilopy?“

„Proč bych se měl bát?“ vykřikl Žlutý kůň. „Nikdo neví, kdo to udělal.“

„Ale ano,“ prohodil Buffalo. „Existuje jeden svědek.“ Vztáhl ruku k nebi a řekl: „Ten nahoře: Velký duch! Řekne mi, kdo to udělal.“

„Velký duch nikdy nehovoří k bledé tváři!“ zasyčel Žlutý kůň.

„Ne?“ Buffalo přivřel oči. „Mně řekl něco jiného. Něco o dvou bílých dětech, které žijí ve vaší vesnici. Přišel jsem, abych je vykoupil.“

„To se musíš mýlit,“ chvatně se ozval Osamělý vlk. „Slyšeli jsme o tom přepadení, ale ty děti u nás nejsou.“ Přitom vyslal očima Žlutému vlkovi varovný pohled.

„Ne, domnívám se, že ten, kdo se mýlí, jsi ty,“ odporoval Buffalo. „Tvé oči zřejmě musela postihnout slepota, protože Velký duch mi dokonce řekl i to, kde je najdu,“ a ukázal na Žlutého koně. „Dovolíš mi, abych se podíval do jeho tepee?“

„Zkus to a zabiju tě!“ vykřikl Žlutý kůň.

„O ne, to neuděláš,“ odvětil Buffalo. „Tím by ses provinil proti Velkému duchovi, který mi prozradil, kde ty děti najdu. Chce, abych je vrátil. Přišel jsem proto, abych splnil jeho příkaz.“

„Má pravdu!“ zvolal Osamělý vlk. „Jak by mohl vědět, že jsou u tebe?“

„On to neví!“ vyštěkl Žlutý kůň. „Přece těm jeho blábolům nebudeš věřit!“

Buffalo se obrátil na náčelníka: „Nebylo chytré ty děti brát s sebou. Jejich strýc je velkým náčelníkem vojáků na ponících. Bude lepší, když je pošlete zpátky, než se jeho bojovníci vydají na cestu, aby je osvobodili. Učinil jsem s ním velký powwow a poprosil jsem ho, aby mi dovolil nejprve s vámi promluvit. Je ochotný za oba zaplatit dvě sta dolarů. Sto dobrých, zlatých dolarů za každé dítě! Pomyslete na to, kolik nábojů a pušek byste za to mohli koupit od obchodníků v Mexiku!“

„Má pravdu!“ přisvědčil Osamělý vlk. Od začátku se mu to s těmi dětmi nelíbilo. Od chvíle, kdy se dozvěděl, že patří jednomu yankeeskému důstojníkovi, tušil, že s nimi budou jen problémy.

Buffalo se rozhodl kout železo, dokud je žhavé.

„A chci udělat ještě něco, můj bratře,“ zamumlal. „Dám vám ze svého dalších sto dolarů, když mi ty děti dáš ještě dnes.“

Osamělý vlk znal hodnotu amerického dolaru. Doby, kdy si indián vystačil jen s tím, co ulovil, byly dávno pryč. Potřebovali náboje a zbraně, aby mohli pokračovat ve válce proti bílému muži, a k tomu, aby je získali, museli mít peníze. Co záleželo na dvou dětech?

Zvedl obě ruce. Proti slunci vypadal impozantně.

„Poslouchejte mě, bratři! Já, Osamělý vlk, náčelník Kiowů, nyní promluvím. Poslouchejte, jak jsem rozhodl.“ Ukázal na Buffala. „Tohoto muže většina z vás zná. Dlouhou dobu byl jedním z nás a vzal si ženu z našeho kmene. Věřím mu a nemyslím si, že nás podvede.“

„Je to běloch!“ vykřikl Žlutý kůň.

Osamělý vlk ho zmrazil pohledem. „Znám našeho bratra Buffala už dlouho. V jeho srdci nikdy nebyla zrada. Dokázal nám, že hovořil s Velkým Duchem. Jestli říká, že pro nás všechny bude lepší, když ty děti vrátíme bílým, tak mu věřím. Mohl vojáky dovést až sem, ale neudělal to. Není to snad dostatečný důkaz, že to s námi myslí upřímně?“

„Nevěřím mu ani slovo!“ zavrčel Žlutý kůň.

„Nikdy ti neublížil,“ řekl náčelník. „Nebo snad nemůžeš zapomenout na to, že Malá antilopa dala přednost jemu?“

Několik starších mužů, kteří věděli, o čem Osamělý vlk mluví, se tiše zasmálo. Žlutý kůň zrudl. Z řad jeho příznivců se ozvaly zlostné výkřiky.

Osamělý vlk zvedl ruku a okamžitě se uklidnili.

„Slyšte mé rozhodnutí, bratři! Buffalo, náš bílý přítel, si vezme obě děti a vrátí je lidem jejich krve. To je má pevná vůle - ho wgh.“ Žlutý kůň vyskočil a tasil nůž.

„Jsou mou kořistí a nikdo mi ji nevezme!“ zvolal. „Jestli je chce, tak nechť o ně bojuje!“

Osamělý vlk bezmocně pohlédl na Buffala. Byl sice náčelníkem, ale přívrženců Žlutého koně bylo příliš mnoho na to, aby se jim mohl otevřeně postavit.

Buffalo věděl, v jaké je Osamělý vlk pozici. Žlutý kůň chtěl boj. Jen kvůli těm dětem? Nebo snad doufal, že tak jednou provždy odstraní ze světa posledního člověka, který mu mohl být nebezpečný? Bál se, že by mu Velký Duch mohl jednoho dne prozradit, kdo ve slepém vzteku umlátil Malou antilopu i obě malé děti?

„Dobrá, budu s tebou bojovat!“ souhlasil s bojovníkovou výzvou.

„Uff-uff!“ vykřikovali Kiowové.

Osamělý vlk odvedl Buffala stranou. „Je o mnoho let mladší než ty a je mnohem silnější,“ varoval jej, přičemž si prohlížel lovcovu postavu. „Možná na něho nebudeš stačit. Rozmysli si to. Bylo by hloupé se nechat zabít, protože tak bys ty děti nezachránil.“

„Budu bojovat,“ odtušil Buffalo.

Dřív by se Žlutého koně nebál, ale teď nebyl v takové formě jako ve svých nejlepších letech. Levné dryáky jej připravily o jeho bývalou sílu. Jenže on nemohl ustoupit. Měl pocit, jako by za ním stála Malá antilopa a čekala od něj, že porazí Žlutého koně. Buffalo si nebyl jistý, ale všechno hovořilo pro to, že tím vrahem je Žlutý kůň.

„Kdo určí zbraně?“

„Já!“ chvatně zvolal Žlutý kůň.

„Jaké zvolíš?“ zeptal se Buffalo.

Žlutý kůň se potměšile usmál. Věděl, jak dobrý střelec je Buffalo, který dostal mnoho bizonů jedinou ranou ze sedla koně. Kdyby zvolil pušku, neměl by proti tomu bílému psovi šanci. Ó ne!

„Nůž!“

„Dobře,“ souhlasil Buffalo.

Osamělý vlk se zamračil. Myslel na to, kolik peněz ztratí, jestli Žlutý kůň zvítězí.

„Dáš mi ty dolary, jestli ho porazíš?“ zeptal se Buffala.

Buffalo se usmál.

„Jsem si jistý, že je dostaneš, můj bratře.“

Vysvlékl si plášť i loveckou košili. Pod ní nosil špinavou armádní spodní košili, která kdysi byla červená.

Buffalo na chvíli zaváhal - a pak si svlekl i spodní košili. Žlutý kůň se pohrdavě zasmál, když spatřil Buffalovo vychrtlé tělo.

„Zabiju tě, vyříznu ti srdce z hrudi a hodím ho krkavcům!“ hrozil.

Buffalo vytáhl z pochvy těžký nůž. „Nemluv a bojuj, hochu!“

„Hochu?“ zabručel Žlutý kůň.

„Dávej si pozor na jeho levou ruku,“ sykl na Buffala Osamělý vlk a ustoupil.

Žlutý kůň zaútočil. Buffalo se jeho výpadu vyhnul a dokázal indiána zasáhnout do ramene, na němž se mu objevila krev.

„Pse!“ zasyčel Žlutý kůň a ustoupil. Jeden z jeho přívrženců mu vylil na záda vědro s žluklým olejem. Tak bylo jeho hladké tělo velmi těžké uchopit.

Buffalo žil dlouhou dobu mezi Mexičany, kteří ovládali boj s nožem, takže znal nejrůznější triky. Přehodil si nůž z pravé ruky do levé.

„Kde jsi - chlapče?“

Jeho záměrem bylo Žlutého koně rozzuřit. Jeho jediná šance spočívala v tom, že Kiowa bude jednat zbrkle. Indián se podíval na své zraněné rameno, ze kterého mu crčela krev. Šlo jen o škrábnutí, ale i to jej stačilo rozlítit. Nenávistně pohlédl na Buffala.

„Zabiju tě! Pověsím si tvůj skalp na hřívu mého poníka!“

Buffalo si stále přehazoval nůž z jedné ruky do druhé. Přitom se provokativně chichotal: „Ty že mě zabiješ? Nepovedlo by se ti to, ani kdybys mi levou ruku přivázal k tělu!“

Žlutý kůň zařval a vrhl se na něj. Buffalo uskočil stranou a indián máchl do prázdna. Lovec bizonů si však uvědomil, že mu dochází dech.

Zatracená kořalka! pomyslel si.

„Zůstaň stát a bojuj!“ vykřikl Žlutý kůň.

Náhle si nůž přehodil do levé ruky. Buffalo však na to byl připravený. Varování Osamělého vlka bral vážně.

Provedl bleskový úhybný manévr a podvadil Kiowovi nohy. Žlutý kůň s sebou praštil k zemi. V následujícím okamžiku Buffalo skočil na něj a vyrazil mu nůž z ruky.

„Nu - chlapče?“

Jenže Žlutý kůň ještě nebyl poražen. S hbitostí hada se převalil, chytil Buffala za nohu a podtrhl jej. Lovec bizonů padl na zem a přitom ztratil nůž. Zaklesli se do sebe a tak se váleli po zemi.

Naolejované indiánovo tělo nebylo snadné uchopit, ale i Buffalo se silně potil. Chytil Žlutého koně za cop, přitáhl si jeho hlavu k sobě a kopl ho kolenem do obličeje. Žlutý kůň se mu na oplátku pokusil ukousnout nos.

Tak se dostali až k břehu jezírka. Ani tam se nezastavili a překulili se do vody.

Buffalo byl mnohem vyšší než Žlutý kůň. Tam, kde Kiowa zmizel pod hladinou, ještě mohl stát. To byla výhoda, kterou musel využít.

Žlutý kůň se vynořil a vyplivl vodu. Měl rozbitý nos, z kterého mu tekla krev. Buffalo jej chytil za jeho mastné vlasy a opět mu ponořil hlavu pod vodu. Žlutý kůň bil rukama kolem sebe. Bojoval se zoufalstvím tonoucího a Buffalo musel vynaložit všechny síly, aby ho udržel pod vodou. Poté indián ochabl, až nakonec zavládlo ticho.

Buffalo svého nepřítele vytáhl na břeh. Vydýchával se. Bojovníci jej obklopili a mlčky na něj hleděli. Z jejich tváří se nedalo nic vyčíst. Buffalo věděl, že Žlutý kůň má mezi nimi spoustu přátel, ale pro tuto chvíli mohl být klidný. Indiáni respektují čestný boj.

Přistoupil k němu Osamělý vlk a ukázal na Žlutého koně. „Je mrtvý?“

„Ne.“ Buffalo zavrtěl hlavou. „Jenom se trochu nalokal vody. Brzy zase přijde k sobě.“

„Mohls ho zabít,“ zamumlal Osamělý vlk. „Proč jsi to neudělal?“

Buffalo pokrčil rameny.

„Nevím.“

Ano, nevěděl, proč ho ušetřil. Mohl ho držet pod vodou, až by se utopil. Nepochyboval o tom, že Žlutý kůň by mu takovou laskavost neprokázal.

Položil si napolo utopeného indiána na koleno a strčil mu do úst prst. Kiowa začal kašlat a zvracet. Poté se probral. Nadechl se. Jeho mohutná hruď se vzepjala. Buffalo ho položil do zválené trávy, vzal nůž, který mu předtím vypadl, a přiložil jej indiánovi na krk, protože věděl, co nyní přijde.

Žlutý kůň ještě chvíli tiše ležel, ale podle pohybu jeho víček Buffalo poznal, že je při vědomí a slabost jen předstírá, aby získal další šanci.

Náhle se Žlutý kůň zapřel rukama o zem a chtěl vstát. Buffalo okamžitě přitlačil nožem na krk. Pod ocelovou čepelí se objevilo několik kapek krve. Žlutý kůň strnul. Lovec bizonů ho chytil za cop a zvrátil mu hlavu tak, aby se mu indián musel dívat do očí. Poté pohlédl na Osamělého vlka.

Náčelník mu rozuměl. „Můžeš si vybrat,“ řekl k Žlutému koni.

Ten nějakou dobou bojoval sám se sebou. Byl hrdým bojovníkem, prvním mužem svého klanu, nejmocnějším členem hordy po náčelníkovi. Teď byl poražen, což se mu ještě nikdy nestalo. A to ho hnětlo.

Upřeně hleděl na Buffala. Bily se v něm poraněná hrdost a vůle k životu. Vůle k životu samozřejmě vyhrála.

„Volím život!“ procedil mezi zuby.

„Tvůj život za obě děti,“ prohodil Buffalo a pohlédl na Osamělého vlka. „Je to v pořádku?“

„Ano, nechť se tak stane,“ přisvědčil náčelník.

Buffalo okamžitě schoval nůž a vstal. Žlutý kůň zůstal ještě chvíli ležet na zemi. Poté se zvedl a se skloněnou hlavou zmizel ve svém tepee. Netrvalo to dlouho a z tepee vyšly dvě děti: světlovlasá dívka s copem a malý, zhruba sedmiletý chlapec. Stáli před tepee a nejistě se rozhlíželi.

Buffalo přišel k nim a řekl: „Posílá mě váš strýc. Přijel jsem pro vás.“

Na první pohled viděl, že indiáni s nimi zacházeli dobře. Položil jim ruce na ramena a odvedl je k tepee Osamělého vlka.

„Jmenuju se Carter, ale pro lidi, kteří mě znají, jsem Buffalo. Můžete mi tak říkat i vy.“

„Já jsem Miriam O’Tooleová,“ odvětilo děvče. Ukázalo na svého chlapce a dodalo: „A to je Johnny.“

Buffalo přikývl.

„Vím. Váš strýc mi o vás vyprávěl. Přivezu vás k němu.“

Zatímco hovořil, oblekl si košili a kabát. Osamělý vlk k němu přistoupil a natáhl ruku. „Dostanu nyní ty peníze?“

„Slíbil jsem ti je a svůj slib splním,“ řekl lovec bizonů.

Jeho mustang se pásl na louce. Váček s majorovými penězi měl schovaný v sedlové kapse. Buffalo napočítal tři sta dolarů. Pravda, bylo zatěžko se s nimi rozloučit, protože Osamělý vlk vlastně neudělal nic, čím by si je zasloužil. Věděl však, že si nesmí náčelníka znepřátelit. Už tak měl v tomto táboře dost soků. Žlutý kůň teď určitě ležel ve svém tepee mezi svými přívrženci, lízal si rány a proklínal toho bílého skunka, který ho tak ponížil.

„Tady je to!“ řekl a podal peníze Osamělému vlkovi. „A dostaneš ještě dalších padesát dolarů, když mi dáš dobrého poníka pro děti.“

Osamělý vlk spokojeně potěžkával zlaté mince. Rád by získal další. Ale nakonec zvítězila opatrnost.

„To nemohu. Přijels pro ty děti a dostals je. Víc pro tebe udělat nemohu.“

„Ale já pro ně potřebuju koně,“ namítl Buffalo.

Osamělý kůň zavrtěl hlavou a zastřeným hlasem řekl: „Rád bych to učinil, bratře, protože si tě vážím. Ale klan Žlutého koně je příliš silný. Rozumíš? Odjakživa tě nesnášel, protože Malá antilopa si zvolila tebe - a teď by nikdy nepřipustil, abych ti prodal poníka.“

Buffalo přikývl. Tak jako všude, i mezi indiány mnohdy vládnou sváry. Zdálo se, že mladí bojovníci už více než Osamělého vlka poslouchali Žlutého koně. Pravděpodobně čekali na to, až Osamělý vlk udělá chybu, aby ho svrhli. Jenže Osamělý vlk byl opatrný.

Náčelník ustoupil a rozmáchl se rukou tak, aby to všichni viděli.

„Žádný poník!“

Tím byla věc vyřízena. Nemělo smysl se o tom dál bavit.

Buffalo přehodil svému mustangovi uzdu přes hlavu a zvedl obě děti do sedla.

„Takže budu muset jít pěšky.“

Naplnil si bandasky vodou a pověsil je na hrušku sedla. Děti ho mlčky pozorovaly. Miriam před sebou držela svého bratra. Buffalo na ni s úsměvem kývl.

„Neboj se, zvládneme to, malá dámo.“

Osamělý vlk ukázal na stín, který vrhala špičatá skála. „Znáš právo pohostinství. Budeš v bezpečí, dokud se stín nedotkne vody. Howgh.“

Buffalo si vypočítal čas, který mu zbýval. Šlo nejvýš o dvě hodiny. Chopil se uzdy svého koně a vydal se na zpáteční cestu.“

+ + + + +

Když měl skalní labyrint za sebou, ohlédl se. Nikdo jej nepronásledoval. Zatím. On však věděl, že přijdou.

Brzy uplynuly dvě hodiny, které mu dal Osamělý vlk. Hned, jak jeho právo pohostinství vyprší, nažene Žlutý kůň mladé bojovníky do sedel a vydá se za ní. Musí zabít muže, který ho porazil.

Daleko na severu se zvedala lávová pole, na kterých ho čekal major Pratt. Musí se tam dostat.

Zrychlil. Na rozdíl od mnoha hraničářů byl dobrým běžcem, k čemuž přispěly roky strávené mezi indiány. Proti poníkům Kiowů však nemohl mít šanci.

„Děkuji vám, pane Cartere,“ špitla Miriam OTooleová.

„Říkejte mi Buffalo,“ opáčil s úsměvem.

Dívala se na něj svýma srníma očima. Na své roky vypadala velmi vyzrále a vážně.

„Já a Johnny jsme vše viděli a slyšeli,“ dodala. „Víme, že jste kvůli tomu, abyste nás dostal z rukou těch hrozných indiánů, nasadil život.“

„Chovali se k vám špatně?“ zeptal se Buffalo.

Miriam zavrtěla hlavou.

„To ne. Ale nerozuměli jsme jim. Často se nám smáli. A ženy byly divné. Pořád mi sahaly na vlasy.“

„To proto, že jsou světlé jak pšenice,“ dodal Buffalo.

„A toho bojovníka, kterého jste porazil, jsem se pořád bála,“ přiznala Miriam.

Buffalo si uvědomil, že Žlutý kůň by si z ní za rok nebo za dva udělal svou squaw. Indiánské dívky se vdávaly brzy.

Když se ohlédl, spatřil na úpatí skal malý černý bod, nad nímž se vznášel zvířený prach.

„Rychleji!“ řekl.

Dál pak pokračoval indiánským během. Jeho plíce a srdce však již nebyly v takové kondici jako za jeho nejlepších let. Brzy ho píchalo v boku a zpocená košile se mu lepila na záda.

Body na obzoru se zvětšily - už vypadaly jako mouchy a studánka, u kterého čekal major, byla ještě pořád zatraceně daleko.

„Stůj!“ přikázal svému mustangovi.

Poté se vyšvihl za Miriam a chopil se uzdy. Mustang zafrkal a vzdorně trhl hlavou. Přestože obě děti dohromady nevážily víc než dospělý muž, s ním nyní musel mustang nést dvojnásobnou zátěž.

„Jeď! Jeď!“ Buffalo mu podpatky mokasínů kopal do břicha.

Cvalem jeli dál a lávová pole se již nezdála být tak daleko. Jenže mustang už měl za sebou týdenní pochod, kdežto poníci pronásledovatelů mohli odpočívat. Stále se blížili.

Náhle se krajina začala zvedat. Mustang přidal do kroku. Potem jeho světlá kůže ztmavla. Třásly se mu boky. Buffalo seskočil dolů a znovu jej vedl za uzdu.

Rozhlédl se. Zdálo se mu, jako by se na svahu něco pohnulo. To musel být major - a Pratt by nebyl tak neopatrný, že by vystřelil předčasně. Henryovka se skvěle hodila na boj zblízka, ale neměla velký dostřel. A Buffalo věděl, že se stále nachází mimo její dostřel.

Tu za ním třeskl výstřel. Buffalo se přikrčil. Hvízdla nad ním kulka a narazila do kamene. Otočil se.

Šlo nejméně dvanáct o Kiowů. Jeli v řadě vedle sebe, aby na sebe neprášili. Žlutý kůň se nacházel ve středu. Ve větru se houpala jeho orlí péra.

Buffalo přivedl zadýchaného koně za jednu skálu. „Vidíš ten hřeben?“ zeptal se Miriam a ukázal na lávový svah.

Dívka přikývla. Měla pevně sevřené rty.

„Jeď!“ řekl Buffalo. „Váš strýc čeká tam nahoře. Já zůstanu tady a zastavím indiány.“

Trucovitě zavrtěla hlavou. „Ne!“

„Nebuď hloupá!“ Buffalo zvýšil hlas. „Můj kůň nás všechny tři neunese a pěšky bychom to nezvládli - a navíc, ani nechci!“ Položil svou drsnou ruku na dívčino koleno. „Poslouchej, Miriam, Kiowové o vašem strýci nevědí - a to je naše šance. Jeď za ním a řekni mu, ať nestřílí, dokud je nebudu mít na dostřel. Můžu se na tebe spolehnout?“

Přikývla a Buffalo udeřil mustanga pažbou sharpsky do zadku.

„Jeď!“

Kůň odcválal, Buffalo si lehl za balvan a přiložil si karabinu k líci.

Našel Žlutého koně, sklonil hlaveň a vystřelil. Kiowův poník se v běhu zřítil k zemi. Žlutý kůň sletěl na zem, ale hned se zase postavil. Buffalo otevřel část zbraně, vytáhl prázdnou nábojnici a vložil do ní další náboj. Když zvedl hlavu, Žlutý kůň tam již nebyl. Pouze se ozýval jeho vzteklý jekot.

Buffalo hledal další cíl. Kiowové se zastavili. Viditelně dostřel sharpsky neznali. Vybral si bojovníka, který jel zcela nalevo, zamířil a zmáčkl spoušť. Skrze dým z výstřelu viděl, jak Kiowa padá k zemi. Ptal se, proč zase Žlutého koně ušetřil.

Věděl proč. Protože by ho nedokázal zabít, aniž by se předtím od něj dozvěděl, jestli skutečně zabil Malou antilopu.

Po dvou výstřelech již Kiowové byli opatrnější. Zůstali na úpatí stoupání a začali provádět pow-wow. Buffalo vstal a jal se šplhat do skal. Indiáni se okamžitě znovu rozjeli k němu. Bledá tvář jim nesměla uniknout. Buffalo s uspokojením viděl koně s oběma dětmi mizet za hřebenem. Přemýšlel, jestli je major skutečně na stráži.

Třeskly dva výstřely a napravo a nalevo od něj hvízdly kulky. Kiowové kolem něj nyní stahovali smyčku.

Buffalo zamířil a vypálil. Jenže třásla se mu ruka, takže minul. Kiowové to oslavili jekotem.

Byli si jistí tím, že ho dostanou. Mysleli si, že si teď s ním budou moct hrát jak kočka s myší. Se svou jednorannou puškou pro ně nemohl znamenat větší nebezpečí. Žlutý kůň, který vyskočil na poníka zabitého bojovníka je hnal vzteklým řevem.

Buffalo cítil, jak ho opouští síly. Lávový hřeben se již zdál být na dosah ruky. Vítr z něj strhával kouř - jakoby se z těch sopečných skal kouřilo. Pomalu, krok za krokem, šplhal dál. Občas pohlédl k modrému nebi a připadalo mu, jako by ho měl vidět naposledy.

Náhle ztratil rovnováhu a upadl. Sharpska zmizela mezi kamením. Z posledních sil se převalil na záda. Viděl, že poníci jeho pronásledovatelů již také šplhají do svahu.

Zpocená těla polonahých rudochů se leskla. Už nestříleli, šetřili munici. Chtěli ho dostat živého - aby si jeho smrt mohli vychutnat.

Buffalo vytáhl kolt. Šest kulek! Kde je, sakra, ten major?!

Je tu vůbec?

Při myšlence na možnost, že zde major není, ho polil studený pot. Bez Pratta by ty děti byly ztraceny. Žlutý kůň by je znovu přivlekl do tábora, nebo by je ve vzteku na místě ubil!

„To ho radši předtím odprásknu!“ zamumlal.

Převalil se na břicho, podepřel si hlaveň levou rukou a natáhl kohoutek.

Náhle někde blízko zaduněla opakovačka. Její výstřely zněly jeho uším jako rajská hudba.

Střelba kosila bojovníky i jejich poníky. Zbytek se obrátil a prchal zpátky do pouště, kde je, už mimo dostřel pušky, Žlutý kůň zastavil.

Buffalo se připlazil k místu, kde ležela jeho sharpska. Poté s její pomocí, používal ji jako čakan, když překonával poslední úsek hřebene, dorazil až k majoru Silasu Prattovi, jenž ležel nahoře a právě počítal náboje. Hlaveň jeho henryovky byla horká.

„Díky Bohu, že se vám podařilo nalákat je na dostřel mé pušky,“ poznamenal k Buffalovi.

„Myslím, že to já bych vám měl poděkovat,“ odvětil lovec bizonů.

Chopil se láhve s vodou, kterou mu major podal, a lačně se napil. Pomalu se mu zase vracely síly.

„Miriam mi řekla o všem,“ prohodil Pratt. „Riskoval jste kvůli nim život, takže mi nemusíte děkovat. Já jsem teď jen nepatrně přispěl k tomu, že jste je osvobodil. Ale bez vás bych to nikdy nedokázal.“

Buffalo si promnul oči. Dole, na úpatí lávového svahu stál Žlutý kůň a hrozil mu pěstí. Ten se nevzdá. Dokud bude žít, bude pro něj znamenat smrtelné nebezpečí.

„Měl jsem toho bastarda sejmout,“ zamumlal Buffalo.

Pratt zvedl hlavu. „Co jste říkal?“

„Ale, nic.“ Z kapsy vytáhl váček se zlatými mincemi a podal ho majorovi. „Musel jsem náčelníkovi nabídnout tři sta dolarů, abych si koupil jeho souhlas. Dvě stě vám vracím, majore.“

„Nevezmu si ani cent!“ opáčil Pratt. „Nechte si je, kamaráde. Myslím, že si je zasloužíte.“

„Peníze nesmrdí - a člověk jich nikdy nemá dost,“ usmál se Buffalo, a zase si váček strčil do kapsy.

Miriam s Johnnym stáli u studánky a hlídali oba koně. Buffalův hnědák se třásl vyčerpáním. Majorův kůň byl naopak odpočatý.

„Naplňte všechny láhve a měchy vodou!“ zvolal k nim Buffalo. „Vyrazím, hned jak se setmí.“

„Pojedeme v noci?“ skepticky zabručel Pratt. Myslel na děti.

Buffalo přikývl.

„Ano. Musíme se pokusit přes noc získat pokud možno co největší náskok. Protože zítra…“

Odmlčel se a nevyslovil to, na co myslel.

+ + + + +

Hvězdy jim svítily na cestu.

Buffalo vedl svého hnědáka za uzdu. Hned jak se dostali z lávových polí, nasedl. Miriam O’Tooleová jela se svým strýcem, zatímco Johnnyho měl na sedle před sebou lovec bizonů. Tak putovali divokou pouští.

Dvě hodiny jeli na sever, ale pak náhle Buffalo odbočil na západ.

„Kam chceš jet?“ zeptal se Pratt.

„KRioPecos,“ odpověděl Buffalo. „Až se k ní dostaneme, budeme moct jet do Santa Fe po staré dostavníkové cestě, která vede údolím Pecosu.“

Pratt tomu moc. nevěřil. Podle jeho propočtů se nyní nacházeli někde na západ od pramene Red River. Anebo ještě jižněji, u Brazosu, ale přesně to nevěděl. A mapy, které vezl, měly příliš mnoho bílých míst.

Na východě vycházel měsíc. Pratt se rozhlédl. Zdálo se mu, jako by na obzoru spatřil nějaký stříbřitý oblak.

„Co je to?“ otázal se.

„Prach,“ odvětil Buffalo.

„Prach uprostřed noci?“ Major svraštil čelo.

Buffalo se pousmál.

„To jsou Kiowové. Drží se našich stop. Žlutý kůň nás chce dostat za každou cenu.“

„Ale já jsem si vždycky myslel, že indiáni se bojí tmy,“ namítl Pratt.

„Jenom Apači,“ odpověděl lovec. „Kiowové tolik ne - a už vůbec ne, když je žene nenávist.“

Jeho hnědák již brzy začal vykazovat známky vyčerpání. Buffalo sesedl a vedl jej za uzdu, zatímco druhou rukou podpíral spícího Johnnyho.

Okolo půlnoci si hodinu odpočinuli a napojili koně. Děti si lehly na zem a hned usnuly. Pratt si vzal pušku a vylezl na jeden nevysoký pahorek. Zvířený prach na obzoru zmizel.

„Rozumíte teď, proč jsem se nejdřív vydal na sever?“ zeptal se ho Buffalo.

„Abyste Kiowy zmátl?“ hádal Pratt.

„Správně. I oni už jsou unavení. Pořád se dívali na naše stopy a pak je naráz neviděli, protože jsem odbočil na jednom suťovém poli. Když zjistí, že naše stopy ztratili, budou se muset vrátit, aby je mohli najít - a já doufám, že budou příliš ospalí na to, aby je našli rychle.“

Tomu, co řekl, až tak úplně nevěřil, ale nechtěl majora znervózňovat. Jestli jeho předpověď nebyla správná, tak se to Pratt dozví včas.

Carterův mustang si lehl. Buffalo jej vykartáčoval.

„Vím, že to pro tebe bylo drsné, chlapče. Ale musíš ještě kousek vydržet. Aspoň k Pecosu!“

„Jste si jistý, že ho najdete?“ zeptal se major.

Buffalo přikývl a prsty nakreslil několik čar do písku. „Podívejte se, my jsme zhruba tady, majore. Pecos teče skoro přímo rovně na jih. Musíme pořád na západ, abychom na něj narazili.“

„A pak?“ zamumlal Pratt.

„Od té doby, co Butterfield poskytl svůj Overland Express pro potřeby války, linka ještě asi nefunguje,“ podotkl Buffalo. „Ale je tam pár opevněných stanic, které jsou určitě obývané. Tam bychom mohli nalézt nocleh i čerstvé koně.“ „To doufám,“ podotkl Pratt. „Myslím, hlavně kvůli dětem.“

Buffalo přivřel oči. „Bylo to vaším přáním je od Kiowů vykoupit. Teď nám nezbývá, než se odtud dostat - nebo zemřít.“

Za hodinu se opět vydali na cestu. Johnnyho k sedlu přivázal, aby nemohl spadnout. Buffalo se rozhodl, že zbytek noci půjde pěšky.

„Pojďme!“

Měsíc zapadl za jeden nevysoký hřeben na západě. Johnny se probudil a rozplakal se. Musela ho ukonejšit Miriam. Poté i major sesedl, aby svého koně šetřil. Za svítání k smrti unavení dorazili na jedno písčité návrší.

Děti únavou málem padali ze sedel. Buffalo rozložil deku a odsedlal koně. Pratt jej přitom kriticky pozoroval.

„Nepřipadá vám to nebezpečné teď odsedlávat koně? Kdyby se objevili Kiowové, tak je nestačíme osedlat.“

„Jsou stejně tak unavení jako my,“ odvětil Buffalo. „A kromě toho se odsedlaný kůň vzpamatuje rychleji než ten, který musí pořád nést sedlo.“

Pratt přikývl a odsedlal svého koně. Poté se natáhl na písek.

„Víte, Buffalo, jako kavalerista jsem za války prodělal mnoho tvrdých pochodů. Ale ta poušť - ta žízeň a pořád ten prach - a potom ty děti! Řekněte mi upřímně, jak vidíte naše šance?“

„Budeme muset bojovat,“ opáčil Buffalo.

„Bojovat? Tady?“

„Tady ne.“ Zvedl ruku a ukázal na západ. V ranním oparu se tam rýsovaly skály.

„V Coyote Rocks. Tam bude voda - a tam se také opevníme.“

„Ale to je nebezpečné,“ namítl Pratt.

„Není to o nic nebezpečnější, než táhnout dál a nechat se od nich obklíčit v poušti. Naši koně musí nést dvojnásobnou váhu a jsou vyčerpaní. A děti také. Jestli jim nedopřejeme odpočinek, tak nám umřou pod rukama.“ Pratt si utřel obličej. Jeho šaty páchly potem. Kdy se naposledy mohl umýt? Už si ani nevzpomínal.

„Kiowové musí být také unavení. A jejich poníci teprve.“

„Samozřejmě,“ připustil Buffalo. „Ale každý indián dokáže jet na svém koni rychleji a dál než bílý muž. Jestli zůstanete v divočině ještě nějakou dobu, majore, tak to také zjistíte.“ Pratt zrudl.

Byl důstojníkem, ale na to se poušť neptala. Tady platila jedině zkušenost.

Zabalil se do deky, protože nad ránem se ochladilo. Když znovu otevřel oči, již pálilo slunce - a to měl přitom pocit, jako by je zavřel teprve před chvílí.

Buffalo rozdělal oheň a začal vařit kávu. Z ohně stoupal neskutečně páchnoucí dým.

„Čím to, proboha, topíte?“ zeptal se Pratt a zamračil se.

Buffalo se usmál.

„Sušeným bizoním trusem. Našel jsem tu pár kousků. Buďte rád, majore, nebo byste si musel odpustit ranní kávu.“

Pratt vzbudil děti. „Mám žízeň!“ byla první slova Miriam.

Buffalo jí podal hrnek s horkou kávou. „To je v poušti proti žízni to nejlepší. Pij pomalu a vychutnávej si každý lok.“ Zamyšleně se na něj díval, když si brala ten hrnek. Jednoho dne z ní bude zatraceně hezká žena, uvědomil si Buffalo. A jak je statečná! Ani jednou neplakala. Muž, který si ji vezme, bude mít zatracené štěstí.

Rozdupal oheň a kývl na Pratta. „Měli bychom zmizet.“

Na snídani měli sušené maso a suchary. Po pár minutách již seděli na koních a mířili na západ.

Pratt se ohlédl, ale stříbřitý závoj zvířeného prachu neviděl.

„Nic nevidím. Možná jsme je setřásli.“

„Na to bych se moc nespoléhal,“ zapochyboval Buffalo. „Indiáni se objeví vždycky, když je člověk nejméně čeká.“

Den v rozpálené poušti se zdál být nekonečný. Poušť, která z dálky vypadala jako rovina, byla ve skutečnosti zbrázděna vyschlými koryty, kotlinami a hřebeny, písečnými dunami a sluncem rozžhavenými skalami. Ale voda nikde. Ani kapka.

Když se večer utábořili, zdálo se jim, že obrysy Coyote Rocks na západě jsou stejně daleko jako včera. Buffalo rozdělil vodu. Děti a koně dostali nejvíc. Pro oba muže zbylo jen pár loků. Poslední měch si nechávali jako rezervu. Bez té vody, jak jim vysvětlil lovec bizonů, by to koně nezvládli k dalším skalám, kde se nacházela nejbližší studánka.

Všichni byli velmi vyčerpaní. Děti ani nic nesnědli a hned zaspalí. Také koně odmítli žrát. To bylo špatné znamení.

„Jak je to ještě daleko?“ otázal se Pratt ochraptělým hlasem.

„Den jízdy na západ od Coyote Rocks leží na Pecos River stanice Redcliff,“ odvětil Buffalo. „Je to stará dostavníková stanice. To, jestli je obydlená, nebo ne, nehraje roli, každopádně tam ale nalezneme vodu. A možná i pomoc. Pozítří už bychom tam měli být.“

„Pozítří - nebo nikdy,“ zdůraznil Pratt a natáhl se.

Slyšel, jak si Buffalo bere sharpsku a odchází na hlídku. Táhl s sebou zbraně - a přitom většinu cesty urazil pěšky. Co to bylo za muže?

Měl bych ho vystřídat, pomyslel si Pratt. Už tak toho pro nás udělal hodně.

Při té myšlence ho přemohl spánek.

+ + + + +

Po chladné noci přišlo mlhavé ráno a další horký den.

Pro každého už zbylo jen několik loků vody, protože většinu potřebovali pro koně. Bez koní by byli ztraceni.

Děti nevýslovně trpěli úpalem a navíc se jim kvůli všudypřítomnému prachu zanítily oči.

Okolo poledne za sebou spatřili obláček. Kiowové!

Buffalo pohlédl tím směrem, načež odhadl vzdálenost ke Coyote Rocks, aby si pak rychle spočetl, jak na tom jsou.

„Rychleji!“ naléhal.

Nyní již nemohli koně šetřit. Buffalo nalil zbytek vody do klobouku a napojil koně. Teď šlo o to, dostat se ke studánce ve skalách dřív než Kiowové.

A podařilo se!

I pronásledovatelé - lépe řečeno jejich poníci - museli být hodně vyčerpaní, protože oblak zvířeného prachu se příliš nepřiblížil, když dorazili ke skalám.

„Voda!“ zvolal Pratt, když spatřil nepatrnou kaluž na úpatí jedné špičaté skály.

„Pijte pomalu a koním nejdřív dejte také jenom trochu,“ upozornil ho Buffalo.

Bylo poledne a Kiowové, kteří o tom prameni také věděli, se tam snažili dostat do večera. Buffalo jim však chtěl udělat škrt přes rozpočet.

Mezi skalami rostlo několik keřů Ocotilla. Buffalo nasbíral suché dříví a rozdělal oheň. Pak napnul svou deku na dva klacky a zakryl jí oheň před zraky indiánů.

Jejich zásoby se tenčily a na lov nebylo pomyšlení. Lovec bizonů však neztrácel klid a trpělivě válel těsto z pohankové mouky, aby z něj pak upekl lívance, potravu generací prvních osadníků Západu.

Pratt vytáhl z pouzdra dalekohled a vylezl na jednu skálu, načež vyhlédl na východ.

„No?“ zeptal se ho Buffalo.

„Přijíždějí,“ odvětil Pratt a schoval dalekohled do pouzdra.

Buffalo přikývl.

„Well. Vezmete oba koně a děti a vyrazíte. Já zůstanu tady a zdržím je.“

„Ne! „opáčil Pratt.

Buffalo se na něj zamyšleně podíval. „Víte o něčem lepším, majore?“

Pratt zavrtěl hlavou a kousl se do rtů. Se dvěma koni a dvěma dětmi prostě pronásledovatelům uprchnout nemohli.

„Tím je to rozhodnuto,“ řeklBuffalo a začal rozdávat lívance.

Stříbřitý oblak prachu na východě byl stále zřetelnější. Žlutého koně hnala nenávist.

Miriam se posadila na kámen poblíž studánky. Nedaleko ležela bizoní lebka. Ten bizon se musel kdysi - poraněn člověkem nebo vlky - dostat až k vodě, aby zde zhynul. Zůstala z něho už jen lebka.

Miriam na lebku položila talíř s lívanci, když tu se ozvalo zasyčení následované chřestěním. Strnula.

„Co je to?“

Oba muži okamžitě zvedli hlavy. „Nehýbej se!“ vykřikl Buffalo. „Nehýbej se!“ Chřestění bylo stále silnější. A pak se z očního důlku bizoní lebky vyplazil chřestýš, jenž tam hledal ochranu před sluncem a jehož Miriam vyrušila. Chřestil ocasem a výhrůžně kýval vztyčenou horní polovinou těla. Jeho malé oči se leskly jako černé perly.

Miriam přidušeně vykřikla. Pratt zaklel a tasil kolt. Buffalo mu však sklonil ruku.

„Nestřílejte!“

Vytáhl těžký nůž bowie a uchopil jej ukazováčkem a palcem za špičku.

Miriam ochromená strachem upřeně hleděla hadovi do očí. Plaz byl podrážděný a hledal oběť.

Tu se zablyštěla ocel a vzduchem proletěl nůž. Buffalo umným hodem přesekl hada na půlky.

Pratt vyskočil a objal chvějící se děvče.

„Proč jste nechtěl, abych střílel. Kvůli indiánům? Ti vědí tak jako tak, že jsme tady.“

Buffalo vstal a odhodil obě půlky stále se chvějícího hadího těla do skal.

„Protože jste byl rozrušený majore, a minul byste,“ odpověděl. „Kdyby se kulka odrazila od kamene a poranila by dívku nebo koně, tak co potom?“

„Hm, na to jsem nepomyslel,“ zamumlal Pratt.

Buffalo mávl rukou.

„To je dobré. Viděl jste Miriam v nebezpečí a chtěl jste jednat. Na vašem místě bych to také udělal. Buďte opatrní, až si někam budete sedat nebo lehat. Než večer rozložíte přikrývky, tak na tom místě zadupejte. Chřestýši mají rádi teplo. Přes den se sluní na kamení a když je příliš horko, schovají se do stínu. Jak se setmí, tak vlezou tam, kde je teplo. Mnoho pocestných už je tak ráno nalezlo vedle sebe v dece - nebo v botách.“

Malý Johnny se opět rozplakal. Miriam k němu přistoupila objala ho. Slzy mu smývaly z tváře prach.

Po dvou hodinách se slunce začalo sklánět k západu. Obláček prachu na planině se přiblížil.

„Je čas vyrazit, majore,“ řekl Buffalo.

Pratt mlčky přikývl. Oba muži přichystali koně a zvedli děti do sedel.

„Jsou všechny měchy s vodou plné?“ zeptal se Buffalo, když vykonával poslední inspekci. Poté k majorovi tiše prohodil: „Jeďte stále na západ a nestarejte se o to, co se děje za vámi. Hned, jak dorazíte do údolí Pecosu, tak se obraťte na sever. Stanice Redcliff je nápadná a nemůžete ji přehlédnout, protože stojí uprostřed červených skal, po kterých má jméno. Myslím, že tam už budou nějací lidé.“

„A vy?“ zeptal se Pratt.

Buffalo mávl rukou. „Och, já přijdu za vámi.“

„Bez koně? To se vám nemůže podařit!“

„O mě si nedělejte starosti, já jsem na dlouhé pochody zvyklý,“ odvětil Buffalo.

Pratt však namítl: „Ne, zůstanu s vámi a probojujeme se odtud!“

Buffalo zavrtěl hlavou.

„To by bylo nemoudré, protože by to ohrozilo děti. Takže jeďte, majore. A myslete na jedno: Starého Buffala jenom tak někdo nedostane!“

Pratt nasedl. Miriam držela svého bratra před sebou. Když jí Buffalo podával ruku, plakala: „Šťastnou cestu, malá lady.“

Zvedl ze země dvě větve a udeřil jimi oba koně po zadku.

„Jeďte!“

„Jeďme!“ řekl Pratt Miriam a pobodl svého koně ostruhami. Carterův mustang se hned vydal za ním.

Buffalo se nadechl. Uhasil doutnající oheň, naplnil svou bandasku vodou a zkontroloval pušku. Pak opustil tábořiště a vylezl na jednu skálu.

Odtud měl dobrý výhled do všech stran a mohl sledovat svou stopu, jak to dělají medvědi, vlci, nebo losi, když se cítí ohroženi.

Pratt právě s oběma dětmi dorazil na okraj pouště, kde duny přecházely v polopoušť porostlou trnitými keři, jež se táhla na západ až k zamlženému údolí Rio Pecos.

Široký oblak prachu na východě zmizel a ke Coyote Rocks se blížila jen jedna úzká spirála.

To bude špeh, který má zjistit, zda již bledé tváře odtáhly. Bude lepší, když mě tu ten rudokožec nenajde, pomyslel si Buffalo.

Zanedlouho byl jezdec vidět zřetelně. Asi půl míle od studánky se zastavil a pozoroval skály. Jeho poník se vzpínal a trhal hlavou, protože měl žízeň a cítil vodu. Buffalo se skryl mezi kamení.

Zvěd si musel myslet, že bílí odjeli, protože se podvolil svému mustangovi a vydal se k prameni. Buffalo slyšel dusot neokovaných kopyt. Odložil klobouk a opatrně zvedl hlavu. Krátce nato pod sebou spatřil indiánova nahá záda. Kiowa klečel u pramene a pil.

Buffalo ho mohl snadno zabít, ale to odmítl. Výstřel by ho prozradil. Žlutý kůň, ať byl jakkoli žíznivý, by Coyote Rocks objel a vydal by se za Prattem. A tomu chtěl lovec bizonů zabránit. Měli přijet, aniž by tušili, co je čeká, načež by je pokropil olovem. To byla jediná šance, jak majorovi poskytnout dostatečný náskok.

Špeh studoval stopy v okolí pramene. Když zjistil, že dva koně vyrazili na západ, odvedl koně od studánky, skočil do sedla a jel zpátky za ostatními.

Buffalo věděl, co se bude dít dál. Brzy se objeví Žlutý kůň i se svou suitou - a bude se divit, až mu budou kolem uší létat kulky.

Naskládal před sebe kameny, položil revolver na jednu skalní desku a pak se odplazil dvacet stop stranou, přičemž dal sharpsku do jedné štěrbiny ve skále. Pak vedle sebe vysypal náboje.

Zhruba hodinu před soumrakem spatřil na poušti Kiowy. Protože se cítili jistě, jeli v neuspořádaném houfu. Žlutý kůň seděl na běloušovi, jenž patřil mrtvému bojovníkovi.

Buffalo si lehl, opřel si pažbu sharpsky o rameno a zacílil. Svého zavilého nepřítele již měl na mušce. Ano, Žlutý kůň se již ocitl v dostřelu jeho sharpsky. Stačilo jen zmáčknout spoušť a zbavil by se ho.

Mířil mu na prsa. Po zádech Buffalovi tekl pot. Příčilo se mu takto někoho zabít ze zálohy, ale jestliže chtěl majorovi pomoci, neměl na vybranou. Smrt Žlutého koně bude pro jeho bojovníky příliš hořkou pilulkou. Pak už nebudou tolik posedlí jeho skalpem.

Musí zemřít! pomyslel si Buffalo. Musí!

Skřípal zuby a slaný pot jej pálil v očích. Jeho ruce se však nechvěly. Chladnokrevně mířil na muže, kterého musel zabít, pokud chtěl přežít.

Krok za krokem se Žlutý kůň blížil ke skalám.

A náhle se Buffalovi zjevila jeho mrtvá žena. Postavila se mezi něj a jeho nepřítele a smutně na něj pohlédla.

„Jestli ho teď zabiju, tak se nikdy nedozvím, jestli ji zavraždil,“ řekl si Buffalo. „A ta nejistota by mě pronásledovala do konce života.“

Zamířil na poníka vedle Žlutého koně a vypálil. Poté přispěchal ke svému revolveru a vystřelil podruhé. Kiowové, kteří slyšeli dva výstřely a viděli dva obláčky kouře, si museli myslet, že tam ve skalách leží dva střelci.

Zatímco se plazil zpátky ke své pušce, slyšel jejich vzrušené výkřiky. Poté nabil sharpsku a zvedl hlavu. Kiowové prchali. Vypálil na ně a jednoho z nich srazil ze sedla. Poté už byli mimo jeho dostřel. Pro indiána nebylo nic horšího než nepřipraven vjet do pasti.

Přes tu vzdálenost Buffalo slyšel, jak Žlutý kůň řve na nešťastného špeha. Bojovník zvedl ruku, ukázal směrem ke skalám a něco řekl, ale Žlutý kůň ho seřval. Náhle se rozmáchl a udeřil bojovníka pěstí do obličeje. Pro indiána, který nikdy nikomu nedovolí, aby se ho dotkl, to byla smrtelná urážka.

Kiowa chvíli strnule seděl v sedle a zřejmě přemýšlel, zda má na Žlutého koně vytáhnout nůž. Poté však patrně dospěl k závěru, že by to pro něj znamenalo jistou smrt, protože pobodl koně do slabin a odjel do pouště.

„Zase o jednoho méně,“ řekl si Buffalo.

Spočítal Kiowy. Se Žlutým koněm jich bylo patnáct. Ten, kterého srazil kulkou ze sedla, ležel na zemi a nehýbal se. Jeho poníka chytil bojovník, kterému předtím zastřelil koně.

Kiowové se shromáždili v powwow Buffalo měl sto chutí do toho hloučku vystřelit, ale to mu jeho omezená zásoba munice nedovolovala. Musel počkat, jak se rozhodnout.

Náhle Žlutý kůň vyrazil ke studánce. Mávl puškou, ke které měl přivázaný kus špinavé látky.

Buffalo počkal, až Žlutý kůň dorazil k patě skály, a pak vystřelil těsně před něj. Kiowa ztuhl.

„To stačí! Co od nás chceš?“

Šiml se vzpínal a bil kopyty do země, jelikož měl žízeň a chtěl k vodě, ale Žlutý kůň ho uklidnil. Jeho obličej byl pomalovaný válečnými barvami.

„Buffalo!“ Skalami se nesla ozvěna. „Buffalo - Buffalo - Buffalo.“

„Slyším!“ zvolal lovec bizonů.

„Dobrá!“ Žlutý kůň si položil pušku do klína. „Vím, že tam nahoře nejsi sám. Máš s sebou bledou tvář, kterou jsi před námi ukryl, když jsi jel do naší vesnice. Chytneme ji a umučíme k smrti!“

„Opravdu?“ prohodil Buffalo výsměšným tónem. „Ještě nás nemáte!“

Žlutý kůň ukázal na slunce stojící nízko nad obzorem. „Dostaneme vás - brzy! Až zajde slunce a nebudete nás moct vidět, tak vás dostaneme. Je pouze jediná možnost, jak bys tu bledou tvář mohl zachránit.“

„Jaká?“

„Bude svobodný, když přijdeš k nám a vezmeš s sebou obě děti! Když to neuděláš, zemřete všichni strašlivou smrtí!“

„To je všechno?“ zeptal se Buffalo. „Tak poslouchej. On se již rozhodl.“

„Jak?“ zvolal Žlutý kůň.

„Zůstane tu a bude bojovat po mém boku. Jen přijďte a zkuste nás dostat!“

Kiowův obličej se zkřivil do děsivé grimasy. „Brzy zemřete! Budeme vás opékat nad ohněm, až váš popel rozfouká vítr!“

„Přestaň mluvit a bojuj!“ provokoval ho Buffalo.

Žlutého koně ovládl vztek. Obrátil koně a vydal se k ostatním. Buffalo ho slyšel, jak řve. Vypočítal si, že do setmění zbývá ještě hodina a pro takové netrpělivé muže, jakým byl Žlutý kůň, to byla nesnesitelně dlouhá doba. Kromě toho bojovníci trpěli žízní a příčilo se jim nechat se zastavit dvěma bledými tvářemi.

„Za chvilku jsou tady,“ předpovídal Buffalo.

Měl pravdu.

Zanedlouho se ozval jekot a jezdci se v široké řadě rozjeli ke skalám. Buffalo se usmál. Čekal to. Kiowové stejně jako jejich příbuzní Komanči vždy věřili v neodolatelnou sílu jízdního útoku.

Nejprve klusali, ale pak vyrazili cvalem. Mustangové s vlajícími hřívami nabízeli úchvatný pohled.

Buffalo je nepustil příliš blízko. Jeho dalekonosná puška je začala kosit ještě, když s tím nepočítali. Dva bojovníky srazil ze sedel, dva mustangové se za plného běhu zřítili k zemi. To pro tuto chvíli stačilo. Rozzuření indiáni obrátili koně a stáhli se.

Buffalo ochladil horkou hlaveň své pušky vodou z bandasky a spočítal náboje. Pratt s dětmi již mají pár hodin náskok.

Jestli se mu podaří Kiowy zdržet do tmy, tak je pronásledovat nebudou, protože jejich koně trpí žízní.

V poušti zatím Žlutý kůň vykřikoval povely. Buffala zajímalo, co ten ničema vymyslí.

Viděl, že Kiowové sesedli z mustangů a shromáždili se kolem svého vůdce.

Aha, takže teď to zkusí bez koní, pomyslel si Buffalo.

Už jich zbylo jen třináct. Jedenáct z nich se rozprchlo, načež zalehli, dva drželi koně - a měli co dělat, protože zvířata větřila vodu.

Buffalovi bleskla hlavou myšlenka: „Kdybych se zmocnil jejich koní.“

Lehl si a namířil na bojovníka, který se pokoušel svázat poníky. Šlo o velkou vzdálenost, ale Buffalo si věřil.

Třeskl výstřel a indián se skácel k zemi. Druhý pustil uzdu a kryl se. Poníci se se ržáním vydali ke studánce.

Žlutý kůň vyskočil a jeho bojovníci také, ale koně šílení žízní byli k nezastavení. Kiowové se pokoušeli běžet za svými koni, ale v tom začala úřadovat Buffalova sharpska, takže se zase vrhli k zemi.

Buffalo se usmál a pálil dál. Pod ním se indiánští koně přiřítili ke studánce a hltavě pili. Na poušti řval Žlutý kůň na své bojovníky.

Buffalo ještě jednou vystřelil, poté vzal pušku, strčil revolver za opasek a vydal se dolů ke studánce. Poníci frkali, když ucítili jeho pach, ale žízeň se ukázala být jako silnější. Buffalovi se podařilo dostat se až mezi ně. Bělouš Žlutého koně z nich byl ten nejlepší. Šlo o výborná, houževnatá zvířata, i když měla nápadnou barvu. Možná právě kvůli té své barvě museli být tak dobří, aby unikli svým nepřátelům.

Ze šimlova sedla vzal laso a přivázal jej k výčnělku skály a druhý konec uvázal k mustangově uzdě. Od úpatí skal se ozýval jekot Kiowů. Brzy se přiženou sem - a nesmí tu najít ani jediného koně, uvědomil si Buffalo.

Mustangové se již dostatečně napili a už nebyli tak divocí. Buffalo zjistil, že se ze skal mohou dostat ven pouze jediným směrem: na západ. Proto vytáhl kolt a čtyřikrát vystřelil do vzduchu. Okamžitě se splašili a po krátkém, chaotickém hledání možnosti úniku ze skalního koridoru, se vydali přesně tam, kam Buffalo chtěl: do polopouště táhnoucí se až k údolí Pecos. Nyní, když uhasili žízeň, je trápil hlad, a jedině tam mohli nalézt alespoň skrovnou pastvu. Žlutý kůň a jeho banda je jenom tak snadno nenajdou. Možná bude příště trošku přemýšlet, než proti někomu vytáhne.

Lovec bizonů počkal, až se jekot Kiowů ozve zblízka, pak odvázal laso, vyšvihl se na šimla. Mustangovy třmeny byly sice na jeho nohy poněkud krátké, ale to teď nevadilo. Hlavní bylo, že měl koně. Nemusel tak ke stanici Redcliff šlapat pěšky.

Slyšel, jak Kiowové vbíhají do skal. Stále se pohybovali opatrně, protože se nechtěli stát další obětí nějaké zrady, kterou na ně bledé tváře nachystaly, ale pak poznali, že ve skalách již nikdo není. Byl nejvyšší čas, aby zmizel.

„Jeď!“

Pobídl šimla do slabin a vyrazil ze skal na západ.

Poté zmizel v temnotě noci.

+ + + + +

Stanice Redcliff ležela na západním břehu Rio Pecos. Major Pratt již zdaleka viděl její polorozbořené, cihlové budovy. Své jméno dostala stanice podle rudých skal, které se vypínaly nad ní.

S oběma dětmi jel po východním břehu proti proudu. Bylo to již osmačtyřicet hodin, co opustil Buffala. Už neměli žádné potraviny a malý Johnny plakal vyčerpáním.

Stanice sestávala z jedné patrové budovy, stáje, stodoly a ohrady. Po občanské válce společnost Overland Express Company již tuto linku neobnovila, takže budovy chátraly. Přesto se z komína hlavního domu kouřilo. Prattovi se hned zvedla nálada.

Vytáhl revolver a vystřelil do vzduchu. Otevřely se dveře a na verandu vyšel muž s puškou v ruce. Nedůvěřivě hleděl k řece. Za ním major spatřil další dva obličeje: jeden patřil nějakému muži, druhý ženě.

„Co chcete?“ zvolal muž s puškou.

„Pomoc!“ odvětil Pratt ochraptělým hlasem.

Muž si dal ruce v bok a chvíli přemýšlel. Pak si zřejmě konečně uvědomil, že od jednoho vyčerpaného jezdce a dvou polomrtvých dětí mu žádné nebezpečí nehrozí.

„O.K., tak pojďte sem!“ odpověděl a ukázal k řece.

Pratt nedůvěřivě hleděl na hnědou vodu Pecosu.

„Nebojte se, řeka je tu mělká!“ uklidňoval ho muž. „Dřív tu býval brod. Jeďte přímo ke mně.“

Pratt přikývl a vjel do vody. Buffalův mustang ho bez váhání následoval. Uprostřed léta byl Pecos skutečně velmi mělký. Voda nesahala Prattovi ani po třmeny. Vyjel na břeh a zastavil před mužem.

„Děkuji! Moc vám děkuji, pane!“

„Clark,“ dodal muž. „Will Clark.“ Palcem pak ukázal za sebe a podotkl: „To je můj bratr Ben. A to,“ ukázal na ženu, jež stála vedle druhého muže, „je moje žena Grace.“

„Slečno Clarková, pánové!“ Pratt smekl klobouk. „Smíme sesednout a jít dovnitř? Jmenuji se Silas Pratt. Jsem z Campu Craig a toto jsou moje neteř a synovec Miriam a Johnny O’Tooleovi. Vykoupil jsem je od Kiowů.“ Jakýsi neurčitý pocit mu radil, aby pomlčel o boji s indiány.

„Vykoupil od Kiowů? To máte za sebou určitě dlouhou cestu,“ mínil Will Clark. „O.K., sesedněte a pojďte dál. Jak se to jmenujete?“

„Pratt,“ řekl major, zatímco slezl ze sedla a pomohl Miriam a Johnnymu z koně.

„Major Silas Pratt - samozřejmě! „ zvolal Ben Clark.

Pratt se rychle otočil. „Vy mě znáte?“

„Jakpak bych vás neznal!“ dodal Ben Clark. „Nevzpomínáte si na mě? Rota D, vojín Benjamin Nicholas Clark! Neříká vám to jméno nic?“

Pratt pátral v paměti. Vzpomněl si na jedno hlášení, které se kdysi ocitlo na jeho psacím stole.

„Vy jste Clark, ten dezertér?“

Ben Clark přivřel oči.

„Jo, přesně tak. Nechcete mě snad zatknout a vzít s sebou, majore?“

„Ne, to tedy nechci,“ odpověděl Pratt a přivedl Miriam s Johnnym k lavičce na verandě.

„Mohli bychom u vás dostat něco k snědku? Samozřejmě zaplatím, pokud to budete moct postrádat.“

„Dobrá,“ odtušil Will Clark. „Bělochy přece nemůžeme nechat vyhladovět. A ještě k tomu děti.“ Luskl prsty. „Grace, podívej se po něčem ve špajzu.“

Žena zmizela v domě. Byla ještě mladá, ale drsný život v divočině na ní již zanechal své stopy. Za deset let z ní bude ztrhaná, zahořklá žena, která se bude ptát, jaký to vlastně vede život.

Pratt odsedlal unavené koně a odvedl je do ohrady. V trávě spatřil čerstvé stopy. Vedly ke stáji.

„Chtěl bych koupit čerstvé koně. Samozřejmě dobře zaplatím. Kromě toho vám nechám ty naše.“

„O tom bychom si mohli promluvit,“ přisvědčil Will Clark.

„Je to důstojník, ras!“ zvolal jeho mladší bratr. „Víš, co udělá, když mu pomůžeš? Pojede do Campu Craig, aby tam proti mně poslal trestný oddíl! A viděls někdy, jak se trestají dezertéři?“

Will Clark svraštil čelo a obrátil se k Prattovi. „Je to pravda, majore? Opravdu byste to učinil?“

„Slibuju vám, že zapomenu, že vůbec máte bratra,“ odpověděl Pratt. „Slibuju vám to kvůli těm dětem - za předpokladu, že nám pomůžete.“

„Nevěř mu!“vykřikl Ben. „Chce tě obalamutit. Měli bychom ho oddělat, jak prašivého psa! Tenkrát, když jsem odtud utekl, jsem si přísahal, že zabiju každého, kdo se mi dostane do rukou.“ Vytáhl kolt a dodal: „A to také udělám!“

Will mu chytil ruku.

„Zbláznil ses? Nechci mít problémy s armádou. Když zmizí, budou ho hledat - a vsadím se, že by si rychle zjistili, kde byl naposledy.“

„To máte pravdu,“ poznamenal Pratt. „Ale mé slovo platí. Slibuji vám jako důstojník a jako gentleman, že na vašeho bratra zapomenu hned, jak odtud odjedeme.“

Will Clark ukázal na vyčerpané děti. „ S nimi nemůžete dál. Musí se nejdřív vyspat. A vy, myslím, také, majore.“

Pratt přikývl.

„Vaši nabídku s vděkem přijímám. Nepřijdete zkrátka.“

Žena přinesla ovčí mléko, kávu a vařené maso. Pratt snědl všechno, co mu dali, ale děti si vzaly jen pár porcí, byly prostě příliš vyčerpané.

„Mám nahoře hezký pokoj,“ řekla Grace Clarková Miriam. „Tam se můžete vyspat. Pojďte, ukážu vám ji.“

„Děkujeme, madam,“ pravila Miriam a vzala Johnnyho za ruku. Spolu s Grace Clarkovou pak zmizeli v domě.

Blížil se večer a Pratt přemýšlel, kde může být Buffalo. Nejraději by ty lidi požádal, aby mu pomohli a vyjeli s ním pomoci Buffalovi. Ale mohl jim věřit? Ben Clark by mu jistě s radostí vpálil kulku do zad.

„Nebude vám vadit, když budete muset přespat ve stáji, majore?“ zeptal se ho starší Clark. „Náš dům je malý.“

To byla lež, ale zase tak moc mu to nevadilo. Pratt přikývl a ze sedla si odvázal deku.

Měl bych se umýt, pomyslel si. A pak bych se měl začat starat o Buffala.

Na to však již byl příliš unavený. Ve stáji stálo několik koní, kteří se tam schovali před sluncem. Pratt si natáhl přikrývku na slámu a zaspal, ještě než se stačil vyzout.

Uprostřed noci se probudil. Měl vyschlé rty. Ve stáji panovalo vedro. Obul se a vyšel na dvůr. Pohled na hodinky mu prozradil, že je teprve deset hodin.

V domě se svítilo. Pratt za oknem viděl siluetu ženy. Přemýšlel, z čeho tak ti lidé mohou žít, protože neviděl ani obdělávané pole ani dobytek. A Clark nemohl být zřízencem dostavníkové společnosti - protože ta tuto linku už několik let neprovozovala. Z důvodu, který znal pouze on, jeho žena a jeho mladší bratr, přišli sem a usídlili se na opuštěné stanici.

V měsíčním svitu připomínala hladina Rio Pecos olej. Vítr šuměl v křoví na jeho břehu. Pratt se obrátil k domu, protože si všiml, že tam pod okapem stojí sud s vodou, a trápila ho žízeň.

Náhle se zarazil. V temnotě verandy se pohybovaly dva žhnoucí body - konce cigaret. Muselo se jednat o oba Clarky, kteří si tak vychutnávali večerní chlad.

Cosi mu říkalo, aby šel k nim. Tiše se tam přikradl. Slyšel tlumené hlasy. Když padlo jeho jméno, poznal, že se baví o něm.

„A já ti říkám, že ten chlap pro nás může být nebezpečný!“ zavrčel Ben Clark.

„Tomu nevěřím,“ odtušil jeho bratr Will. „Dal nám čestné slovo důstojníka, že na tebe zapomene. A on vypadá jako někdo, kdo ví, co je to dodržet slovo.“

„Ty neznáš takové, jako je on! Já ano,“ namítl Ben. „Bude se na tebe přátelsky usmívat, dokud od tebe bude něco potřebovat. Jenže za pár dnů tady budeme mít kavalerii a mě si odvedou v poutech.“

„Takže ty si myslíš?“ zeptal se Will po tíživém mlčení.

„Ano,“ řekl Ben. „Musí zmizet!“

„A co děti? To chceš zabít i je? Tak to ne, od toho dávám ruce pryč.“

Opět se rozhostilo ticho. Pouze se zvedaly a zase stoupaly žhnoucí konce cigaret. Pokaždé, když si někdo z nich potáhl, tak konec cigarety zrudl.

Pratt tam stál jak přimražený. Věděl, že kdyby ho odhalili, byl by ztracen.

Jeho oči si zatím přivykly na tmu. U rohu domu spatřil křoví. Opatrně se k němu připlížil.

„Vykoupil ty děti od Kiowů,“ zamumlal Will Clark. „To mě trápí víc.“

„Jak to?“ otázal se jeho bratr.

Vstal a udělal několik kroků na verandě.

„No, víme my, jak je od nich vykoupil? Kiowové jen málokdy vydají to, co jim patří. Možná jim je vzal násilím a oni mu teď jsou v patách. Když zjistí, že jsme je ubytovali, tak je s našimi kšefty amen.“

„Zatraceně, na to jsem nepomyslel!“ zavrčel Ben.

„Na to bys ale myslet měl,“ zabručel Will. „Právě kvůli tomu jsou pro nás nebezpeční. Doposud šlo všechno jak po másle. Kiowům jsme dali zboží a oni nám přivezli to, co potřebujeme. Považují nás za přátele. Jenže jestli se dozvědí, že jsme pomohli tomu majorovi na útěku, tak bude po všem. Za předpokladu, že ho pronásledují.“

„Vsadím se, že ano!“ zasyčel Ben Clark.

„Možná,“ mínil jeho bratr. „Třeba je od nich ale doopravdy vykoupil. Do Kiowů nikdo nevidí.“

Odhodil špaček cigarety a vzal si novou. Jeho tvář na okamžik osvítil plamen sirky.

„Chceš to riskovat?“ záludně se ho zeptal Ben. „Sleduj, brácho, trvalo nám pěkně dlouho, než nám rudoši začali důvěřovat. Chceš to všechno riskovat jenom kvůli nějakému ničemovi v uniformě a jeho frackům?“

„Ne!“ řekl Will.

„Tak vidíš,“ podotkl Ben. „Konečně jsme se dohodli. Nemá právo zničit náš obchod. Co chceš dělat?“

Zdálo se, že Will váhá. Mlčel. Teprve po chvíli řekl: „Nejlepší bude přistoupit na jeho návrh. Dám mu naše koně za jeho a ještě něco připlatí. Myslím, že na to ma.

„Zbláznil ses?“ řekl Ben. „Ty ho chceš nechat jenom tak odjet? Když jsou Kiowové za ním, snadno budou sledovat jeho stopu až k nám - a budou se ptát, co tu dělal. Co jim odpovíš?“

Will to nevěděl. „Co navrhuješ?“ otázal se chladným tónem.

Ben Clark se zasmál.

„No, co asi? Spoutáme ho a vydáme rudochům, hned jak přijdou. Pak budeme mít po problémech a oni budou vědět, že jsme jejich přátelé.“

„A co, když nepřijdou? Co když s nimi opravdu uzavřel poctivý obchod?“

„Ha! Tomu přece sám nevěříš!“ sykl Ben. „Ti, že by vydali dvě bílé děti? To nemyslíš vážně.“

„Ale je to pořád možné.“

„Možné, možné!“ vyštěkl Ben. „Zatraceně, brácho, my teď přece musíme jednat! Jestli ho nepronásledují, tak ho přece vždycky můžeme propustit a říct, že to byl omyl.“

„Tomu by nevěřil,“ řekl Will. „Říkáš to jen proto, že se bojíš, že by si pro tebe přijela armáda.“

„Hm, tak potom by tady byla ještě jedna možnost,“ podotkl Ben cynickým hlasem. „Kulka nebo nůž.“

„A co ty děti!“ vykřikl Will. „Chceš zabít i je?“

Ben potřásl hlavou. „Ty můžeme poslat na sever do nějaké osady, jestli to uklidní tvé svědomí. - Nemusí ani vědět, co se s jejich strýcem stalo, když se to udělá šikovně.“

V tom okamžiku se otevřely dveře. Stála v nich Willova žena. „Jdu spát, dobrou noc.“

„Počkej, už jdu, Grace,,, pravil Will a šel dovnitř. Ben zůstal sedět na verandě. Dokouřil cigaretu a poté i on zmizel v domě.

Pratt se vyplížil z křoví. Nyní již znal tajemství této stanice. Jeden z jejích obyvatel, Ben Clark, ho chtěl zavraždit a děti poslat bůhvíkam. Možná by dokonce svého bratra přiměl k tomu, aby je vydali zpátky Kiowům.

Jaký to mohl být obchod, který oba bratři provozovali s indiány?

Zboží..! Pratt si dokázal představit, o jaké zboží se jednalo. Šlo o alkohol. Přitom bylo zakázáno prodávat indiánům alkohol. Jenže v divočině to nikdo nekontroloval. Tato opuštěná stanice se pro obchod s rudochy hodila přímo ideálně. A Clarkové přirozeně věděli, že je čeká trest, pokud se na to přijde. Mnohem více se však obávali toho, co by udělali Kiowové, kdyby se dozvěděli, že jemu a oběma dětem pomohli.

Musím okamžitě zmizet! pomyslel si Pratt.

Pohlédl do oken v patře domu. Tam spaly děti. Ale kde? A jak se k nim dostat? A jak je dostat odtud?

Lámal si nad tím hlavu, ale odpověď nenalezl. Musel čekat.

„Kdyby tu tak byl Buffalo!“ povzdechl si a vrátil se do stáje.

Zaspat však nedokázal. Buffalo na tom tu noc jistě nebyl lépe.

+ + + + +

Brzy ráno byl znovu na nohou a prohlížel si koně v ohradě. Zdálo se, že se celkem vzpamatovali. Měl se pokusit o útěk? Buffalo mu řekl, že tu má na něho počkat.

Co když ale nepřijde? Prattovi při té myšlence naskakovala husí kůže.

Musel najít nějaký způsob, jak si potají promluvit s dětmi a připravit je na cestu.

Na dvůr vyšla žena a zavolala ho na snídani. Pratt se umyl v řece a zamířil do domu. Byl postaven jako pevnost, s úzkými okny a mocnými zdmi. Okna se navíc dala zavřít těžkými okenicemi z jedlových desek, v nichž byly střílny. Ty okenice mohla prostřelit jedině velkorážní kulka z medvědobijky.

Miriam a Johnny i oba muži seděli u stolu. Pratt pozdravil a přisedl si. Ben Clark se na něj potměšile usmál. Will sklopil zrak. Pratt přemýšlel, co ho čeká.

Dostal silnou černou kávu, lívance s javorovým sirupem a opékanou slaninu. Ačkoli toho za poslední týdny moc nesnědl, nějak mu nechutnalo.

Po jídle se mu podařilo na okamžik zůstat o samotě s Miriam.

„Připrav se a běž s Johnnym k ohradě!“ sykl na ni.

Mlčky na něj pohlédla, ale nevyptávala se. Na její věk šlo o úžasně inteligentní dívku.

Clarkové něco kutili v kůlně. Pratt soudil, že tam mají palírnu, kde pálí kořalku, kterou pak prodávají Kiowům.

Když potkal Willa Clarka, rozhodl se, že ho vyzkouší. „Prosil jsem vás o čerstvé koně. Jak to vypadá?“

Clark celý nesvůj pokrčil rameny.

„Víte, majore, máme jen dva dobré koně,“ poznamenal. „Jistě chápete, že se s nimi jen neradi rozloučíme.“

„Rozumím,“ přikývl Pratt.

Takže to bylo jasné. Chtěli ho tu držet a počkat na vhodnou příležitost, kdy se ho budou moct zbavit. Byl nejvyšší čas i s dětmi zmizet.

„Zůstaňte tu ještě den a odpočiňte si, však se vaši koně ještě vzchopí,“ řekl mu Will Clark. „Nemáte snad naspěch, co? Nebo, že byste ty děti nevykoupil dobrovolně? Jdou po vás Kiowové, majore? Co? Podívejte, my tu žijeme úplně sami a nemůžeme si dovolit mít s nimi kvůli vám problémy.“

„Nemáte se čeho bát,“ odvětil Pratt.

„Doufám, že máte pravdu,“ zavrčel Clark a vydal se zpátky ke kůlně.

Pratt zamířil k ohradě. Pryč! pomyslel si.

Paní Clarková seděla na verandě a krájela brambory. Když procházel kolem ní, zvolala na něj: „Pane Pratte!“

„Ano?“ Zastavil se.

Zvedla hlavu a pohlédla mu do očí „Dávejte si pozor na Bena!“ poznamenala přidušeným hlasem.

„To je všechno? Vím, že se bojí, že bych ho mohl potrestat kvůli jeho dezerci.“

„To není všechno,“ dodala žena a podívala se ke kůlně. „Má na V/illa špatný vliv. Kdyby bylo po jeho, zůstali bychom tu v divočině napořád, abychom…, no, však vy víte co. A já nechci prožít zbytek života v této pustině. Pomůžete mi, když vám teď pomohu já?“

„Nerozumím vám, paní Clarková,“ odvětil Pratt.

„Ne? Ben proti vám chystá něco zlého a já se bojím, že k tomu chce navést i Willa - a že se mu to podaří. Musíte i s dětmi pryč. Pomohu vám. Pokud mě vezmete do Santa Fe.“

Pratt přemýšlel. Tady se mu nabízela možnost utéct.

„Jenže my nemáme dost potravin. Voda je v řece, ale nemáme zásoby. A také koně pro vás.“

„To nechte na mě,“ odpověděla žena. „Oba se teď radí. Ještě se nerozhodli. Ben vás chce zabít, ale Will je proti. Bude lepší, když zavčasu zmizíme, majore.“

„A váš muž?“ zeptal se Pratt. „To by pro vás bylo tak snadné ho jen tak opustit?“

Grace Clarková si prohrábla vlasy a hořce se zasmála.

„Snadné?! Jen se podívejte kolem sebe, majore! Myslíte si, že to je místo pro ženu? Kdybych pro něj něco znamenala, odešel by se mnou a někde bychom začali znovu.“

Vstala a upravila si šaty. Ještě stále byla mladá a půvabná. Pratt nyní rozuměl, proč chce pryč.

„No, vezmete mě s sebou?“ zašeptala.

Přikývl.

„Za půl hodiny za ohradou. Přichystejte se.“

„Nemějte obavy,“ odvětila a zmizela v domě.

Pratt se vydal k ohradě, kam z kůlny, v níž se zdržovali oba bratři, nebylo vidět. Tam postrojil koně a přivázal je k jednomu sloupku.

Nahoře se v okně objevila Miriam a kývla na něj. Osedlal koně. Miriam s Johnnym vyšli z domu zadním vchodem. Pratt otevřel bránu ohrady, vyvedl koně a vysadil na ně děti. Už se začínal ptát, kde je paní Clarková, když se objevila zpoza rohu. Měla na sobě kalhoty, holínky, klobouk a mužskou košili a za uzdu vedla osedlaného koně, k jehož sedlu byla přivázána srolovaná přikrývka a plátěný vak se zásobami.

„Váš muž nás bude pronásledovat,“ zamumlal Pratt. Příčilo se mu takto zasahovat do rodinných záležitostí.

Paní Clarková zavrtěla hlavou.

„Oba mají jen jednoho koně a tomu jsem strčila mezi podkovu a kopyto kámen, takže kulhá. Nebudou moct jet rychle. Kromě toho jsem Willovi nechala dopis, kde jsem mu napsala, že mě může najít v Santa Fe, když bude chtít.“

„No dobře,“ řekl Pratt. „Takže jeďme.“

Pomohl jí do sedla, poté sám dal levou nohu do třmenu - a v tom okamžiku ho zmrazil Benův jedovatý hlas.

„Kampak, majore?“

Pratt strnul. Poté vydělal nohu ze třmenu a pomalu se otočil.

Ben Clark stál u rohu domu, v rukou držel kavaleristickou springfieldku a mířil na majora. Za ním byl Will.

„Podívej se na to, Wille!“ sykl Ben. „Chtěl zdrhnout - i s tvou fešnou ženuškou!“

Will Clark se se ztrhaným výrazem ve tváři vydal ke své ženě.

„Takže tak to je? Chtělas utéct i s tím chlapem!?!“

„Myslím, že bych vám to měl vysvětlit, pánové,“ řekl Pratt.

Ben mu dloubl hlavní karabiny do prsou. „Mlč!“

„Nebudu mlčet!“ řekl Pratt, který se opět ovládl. „Paní Clarková si přála odjet do Santa Fe, to je všechno.“

„Sesedni dolů, Grace!“ vztekle zabručel Will, aby ji pak strhl ze sedla. Bránila se a kopala do něj.

„Ano, chtěla jsem pryč!“ křičela. „Už to tady nemůžu vydržet. Už nemůžu!“

Pak její odpor ochabl a dala se do pláče. Will ji udeřil a to tak, že spadl na zem. Pak se obrátil k Prattovi, „Teď vy, majore!“

Zatnul pěst a dal ji Prattovi pod nos.

„To je váš dík? Tak se nám chcete odvděčit za naši pohostinnost?“

Pratt se nadechl. Věděl, že nyní jde o všechno.

„Jděte k čertu! Náhodou jsem včera slyšel, jak jste se s vaším bratrem rozhodli vydat mě Kiowům. Nebo mě zabít. Za to bych vám měl děkovat?“

„Slyšels ho, Wille?“ zavyl mladší Clark. „Říkám ti, že ten chlap je pro nás nebezpečím. A bude jím, dokud bude naživu.“

Will ztišil hlas a řekl: „Ano, teď vidím, žes měl pravdu, bratře.“ „Jestli si nevěříš, tak ho oddělám já,“ zaskučel Ben. „Udělám to za nás za oba, jen odveď ty děcka.“

Will kývl na Miriam. „Sesedni a vezmi i svého bratra. A běžte do domu, dělejte!“

Miriam zavrtěla hlavou. Oči jí plály hněvem.

„Ne! Nikdy! Zůstaneme tady - s naším strýcem Silasem.“

Ben Clark se rozchechtal.

„Jak chceš! Když jinak nedáš, tak se na to budete dívat.“

Natáhl kohoutek své springfieldky, kterou vzal s sebou, když dezertoval z Prattova pluku.

„Teď zemřeš, majore!“

„Ne!“ vykřikla Grace Clarková a vstala. Její muž ji však srazil zpátky na zem.

„Uklidni se, Grace! Ben má pravdu, zná naše tajemství a je nám nebezpečný. Proto musí zemřít. Víš, z čeho žijeme - a kdybychom ho nechali běžet, dopadli bychom špatně, protože se vsadím, že Kiowové jsou mu v patách.“

Miriam seskočila z koně a začala ho bít, ale silnější muž ji snadno odhodil.

„Zatracená zmije! Grace, vezmi ji do domu. Nevěřím, že je vykoupil. Možná sem brzy přijdou Kiowové a já jim chci dokázat, že jsem na jejich straně.“

„Ty chceš vydat ty děti těm rudým barbarům?“ vykřikla Grace.

Will pokrčil rameny.

„Co jiného? Co chceš dělat, když tu chceme dál žít?“

„Dost řečí!“ zvolal Ben. „Dělejte, majore, otočte se! To je ta poslední milost, kterou vám ještě dopřeju!“

Pratt zatnul pěsti. Ten čubčí syn neuvidí jeho slabost, ten ne!

„Zmáčkni to, ty zbabělče - a do konce života za to budeš pykat!“

„Ale, hrdina!“ chechtal se Ben. „Slyšels ho, Wille? Chce umřít jako hrdina!“

„Bene, už s tím skoncuj,“ pravil Will. „Udělej, co musíš udělat, ale udělej to rychle a už ho netrap.“

Ben Clark zvedl karabinu. „No dobře, majore, ať to máme rychle za sebou.“

Pratt hleděl do ústí hlavně. Zpocená košile se mu přilepila k zádům. Mnohokrát hleděl na bitevním poli smrti do tváře. Ale to bylo jiné. Zde se jednalo o vraždu.

Díval se do tváře Bena Clarka zkřivené nenávistí. Ten mladík nenáviděl všechny důstojníky, kteří ho kdysi ponížili, a ta nenávist ho ovládla natolik, že byl schopen vraždy.

Ano, chtěl vraždit, toužil po tom a vyžíval se v tom.

Johnny se rozplakal. Will bojoval s Miriam a se svou ženou. Pratt přemýšlel, jestli by se neměl na mladšího Clarka vrhnout. Zemřít v boji mu připadalo stále lepší, než nechat se takto oddělat jak králík.

Napnul všechny své svaly - a uviděl, jak se Benův ukazováček pomalu posunuje.

A tu se ozval Buffalův hlas.

„To by snad stačilo, ne? Jak dlouho se mám na to divadýlko ještě dívat? Odložte tu pušku, mladíku, nebo do vás naperu olovo!“

+ + + + +

„Buffalo!“ zvolal Pratt, jemuž právě spadl kámen ze srdce.

Ben Clark se otočil na podpatcích a spatřil postaršího hubeného muže oblečeného do mokré kožené kazajky. „V ruce držel revolver, kterým mířil na něj.

„Co, to…“

„Odhoď tu flintu!“ přikázal mu cizinec. „A rychle!“

Ben zaváhal. Cosi v očích toho cizince ho však varovalo. Zdálo se, že major ho zná, oslovil ho „Buffalo“.

„No dobrá,“ zavrčel a hodil karabinu na zem.

Buffalo vykročil od rohu domu. V ruce stále držel kolt.

„Myslím, že jsem přišel právě včas. Nechcete si, majore, s těmi gentlemany něco vyjasnit?“

Pratt pochopil jeho kývnutí a vytáhl Willu i Benovi kolty z pouzder.

„Jaká byla cesta, Buffalo?“

„To je dlouhá historie,“ zabručel lovec bizonů. „Musel jsem si půjčit jednoho kiowského koně. Po cestě jsem ho ale zase ztratil, protože stoupl do kojoti nory a zlomil si nohu. Musel jsem ho zastřelit a zbytek cesty jít pěšky - a ještě k tomu potom přeplavat tu zatracenou řeku. Když jsem pak viděl, co se tu děje, a slyšel ty řeči, hned jsem věděl, že tu něco nehraje.“

„Kiowové?!“ vyjekl Ben Cordray. „Wille, co jsem ti říkal? Kiowové jsou mu v patách. A můžeš si spočítat na prstech, proč. Brzy budeme mít na krku celou bandu a potom.“

Nad Pecosem zaduněl výstřel. Pratt uslyšel hvízdnutí kulky a potom její náraz do něčeho měkkého. Ben Clark se otočil a sáhl si na hrdlo, z něhož naráz stříkala krev. Pomalu se skácel na zem, kde ještě chvíli kolem sebe bil, aby pak zůstal nehybně ležet.

„Bene?“ zvolal Will Clark.

„K zemi!“ zabručel Buffalo, načež strhl staršího Clarka s sebou.

„Je to můj bratr! Nemůžu ho nechat jenom tak vykrvácet!“

„Pozdě,“řekl Buffalo. „Nebuďte hloupý, chlape. Tomu už nikdo nepomůže!“ Nad prérií se vznášel obláček. Carter tím směrem čtyřikrát vystřelil z koltu. Odpovědí mu byl ďábelský jekot.

Pratt strhl Miriam a Johnnyho k zemi a pokusil se je přikrýt vlastním tělem. Paní Clarková ležela za sloupkem ohrady. Celá se třásla.

Koně, vyplašení výstřely, se náhle vytrhli a rozběhli se směrem ke křoviskům, kde také po chvíli zmizeli.

Buffalo zvedl hlavu. Ben Clark ležel v krvi s otevřenýma očima, které však už nic neviděly.

„Majore! Hej, majore Pratte!“

„Ano?“ ozval se Pratt.

Buffalo ukázal na svůj kolt. „Mám ještě dva náboje v bubínku. Hned, jak vystřelím poprvé, tak s ženou i dětmi utíkejte k domu. Jasné?“

Pratt přikývl. Objímal obě děti a uklidňoval je.

„Ty také,“ prohodil Buffalo k Willovi.

Otočil se na břicho. Všiml si, že na jednom místě v prérii se hýbe tráva. Zamířil tam a vypálil.

„Honem!“ vykřikl.

Will Clark popadl svou ženu za ruku a rozběhl se s ní k domu. Děti jej následovaly. Pratt se držel za nimi, aby je chránil vlastním tělem. Slyšel, jak Buffalo vypálil podruhé. Poté se u dveří domu zastavil, klekl si, zalícil henryovku a vystřelil.

Buffalo přiběhl do domu. Pratt vklouzl dovnitř za ním a zavřel dveře. Jedna kulka se zavrtala do stěny, což bojovníci na druhém břehu oslavili jekotem.

Pratt si utřel pot z čela. Jeho prsty, jimiž nabíjel zásobník své henryovky, se chvěly.

Buffalo zavřel okenice. Opět zaduněl výstřel a jedna kulka se zavrtala do zdi.

„Dejte mi můj revolver!“ řekl Will Clark Prattovi.

„Nedělejte to, majore,“ varoval ho Buffalo.

Clark zrudl. „Sakra!“ vykřikl. „To se mám nechat jenom tak oddělat?“

„Nemějte obavy,“ uklidňoval ho Buffalo. „Ale teď buďte zticha.“

Pratt ukázal palcem ven. „Kolik jich může být?“

„Jenom jeden,“ řekl Buffalo.

Pratt pozvedl obočí. „Jak si můžete být tak jistý.“

„Přemýšlejte, majore,“ usmál se lovec bizonů. „Měli nás venku jako na talíři. Mohli nás všechny sejmout naráz. Jenže padla jen jediná rána, že?“

„To je pravda,“ přisvědčil Pratt. „Měla ta kulka patřit vám?“

Buffalo zavrtěl hlavou.

„Ne! Žlutý kůň se mi chce dívat do očí, až budu umírat.“

„Žlutý kůň?“ zeptal se major. „To jméno jsem od vás slyšel už mnohokrát. Kdo je to?“

„Jeden kiowský bojovník, náčelník jednoho klanu. Musel jsem s ním bojovat o děti. To on nás celou tu dobu štval přes Staked Plains - ale jeho přátelé asi museli dospět k závěru, že jsme pro ně příliš velkým soustem, a obrátili se. Teď baží po pomstě, protože mezi ním a mnou je jeden nevyřízený účet.“

„Jaký?“ zeptal se Pratt.

Buffalo pomyslel na Malou antilopu a své syny, kteří by teď byli tak staří jak Miriam. Při té myšlence ho bodlo u srdce.

„Nechci o tom mluvit, majore.“

„Dobrá,“ řekl Pratt. „Nemám právo vám zasahovat do soukromí.“

Miriam seděla v rohu místnosti na podlaze a v náručí držela malého Johnnyho. Will Clark seděl u své ženy.

„Madam, mohla byste nám uvařit kávu?“ podotkl Buffalo. „Llano Estaeado je zatraceně prašný kraj. A jídlem bych také nepohrdl.“

Žena přikývla a zmizela v kuchyni. Pratt se postavil k jedné střílně. Přemýšlel nad tím, co mu tenkrát o Buffalovi řekl Mitchell. Snad právě ten Kiowa, který teď číhá venku, je vrahem jeho rodiny. Ale nemělo by smysl se na to Buffala ptát.

Slunce stojící vysoko na obloze spalovalo krajinu svými nemilosrdnými paprsky. Paní Clarková přinesla kávu a několik sendvičů. Buffalovo mokré oblečení mu schlo na těle. Zkontroloval svůj a Benův kolt a nabil je.

Will přikročil k oknu a vyhlédl ven. Díval se na místo, kde ležel jeho bratr.

„Přece ho tam, zatraceně, nenechám krkavcům!“

„Hned, jak vyjdeš z domu, je po tobě,“ varoval ho Buffalo. „Vsadím se, že jen čeká na to, až někdo z nás vystrčí nos.“

Clark na něj pohlédl očima podlitýma krví.

„To vy jste nás přivedli do neštěstí! Zatím jsme tu s Kiowy vždy žili v míru a bez problémů s nimi obchodovali.“

„Obchodovali? S čím?“ zeptal se Buffalo.

„S whisky!“ odpověděl Pratt. „Proto byl tento dům vždycky v bezpečí.“ Podíval se na Willa Clarka a dodal: „Nebylo těžké to zjistit. To, co jste dělali, je porušením zákona!“

„Jenom klid, majore,“ oponoval Buffalo. „Na zákon teď můžeme zapomenout. Poté, co jste nás vy, Yankeeové, porazili, bylo mnoho z nás, kterým jste říkali rebelové, bez domova. A na Pecosu byla volná zem, bez zákona, takže sem přitáhlo mnoho jižanských rodin, aby zde začali nový život. A tito lidé to prostě také zkusili.“

„Chcete snad omlouvat prodávání alkoholu indiánům?“ otázal se podrážděný Pratt.

„Ne, ale člověk prostě musí z něčeho žít. Vy jste zničili starý Jih. Proč se potom divíte, když někdo poruší váš zákon?“ podotkl Buffalo.

Pratt se kousl do rtů. Na to se nedalo nic říct.

„Znám Žlutého koně!“ ozval se Will Clark. „Znám ho dobře, protože se u nás často zastavoval. Zítra touto dobou budou naše skalpy viset na jeho oštěpu!“

Otočil se, sedl si na podlahu a začal tiše naříkat.

Čas plynul. Miriam a Johnny usnuli vyčerpáním. Pratt se opíral o okenici.

„Podívejte!“ zvolal náhle.

Na doškové střeše kůlny vyskočily plameny. Krátce nato zaznělo několik explozí, kůlna se rozletěla a k nebi vytryskl ohnivý gejzír.

„Ten na to jde ale rychle,“ zasmál se Buffalo. Potom se obrátil na Willa Clarka a dodal: „Řekl bych, že vám právě vyletěly do vzduchu zásoby ohnivé vody. Měli jste tam i střelný prach?“

„K čertu s vámi!“ vyštěkl Clark. „Proč nejdete ven a nevyřídíte si to s ním, když se to týká jen vás dvou?“

Buffalo na něj vrhl zadumaný pohled. „Protože myslím i na vás! Co se stane, kdyby se mu podařilo mě dostat? Vás by zabil a obě děti i s ženou by odvlekl do jeho vesnice. Tím by jeho sláva předčila Osamělého vlka a podřídili by se mu všichni bojovníci.“

Clark se kousl do rtů a odešel do kuchyně za svou ženou. Tam tiše prohodil ke Grace: „Poslouchej, máme jedinou šanci. Musíme majora i toho ksindla páchnoucího bizoním sádlem přemoci a vydat Žlutému koni. Když to uděláme, tak nám neublíží. Pomůžeš mi?“

„A co děti?“ namítla.

„Ty mu samozřejmě budeme muset nechat, protože je od nás bude požadovat. Risknu to, když mi pomůžeš.“

„Vydat děti tomu rudému barbarovi? Ne!“ Grace Clarková pohlédla na svého muže, jako by ho viděla poprvé v životě. „Wille, co se to z tebe stalo za člověka? Ty už nejsi ten muž, kterého jsem si kdysi vzala.“

„Jsme tu v pasti,“ sykl Clark. „Jestli mi nepomůžeš, tak tu zemřeme všichni.“

„Ona ti ale nepomůže,“ ozval se hlas za ním.

Otočil se jako blesk. Buffalo stál ve dveřích do kuchyně a koltem mířil Willu Clarkovi na břicho.

„Hned jsem si myslel, že kuješ nějakou čertovinu, když ses vypařil.“

Willovi povolily nervy. Vykřikl a vrhl se na Buffala.

Ten jenom zvedl ruku s revolverem a udeřil a Clarka do spánku. Ten se bezmocně složil na zem.

„Hlupák!“ poznamenal Buffalo a omluvně pohlédl na ženu. „Nedělejte si o něj starosti, madam. Takových ještě potkáte!“

„Kdysi byl úplně, úplně jiný,“ zašeptala. „Ale pak se jednoho dne objevil jeho bratr Ben a Will se potom dočista změnil.“

„Ben?“ Buffalo svraštil čelo. „To je ten, který to koupil?“

„Ano. Dezertoval z jednotky pana Pratta. Poznal ho. Přemlouval Willa, aby ho zabili, protože se bál, že bude postaven před válečný soud.“

„To jsou někdy náhody,“ zabručel lovec bizonů, chytil omráčeného Clarka za límec a dovlekl ho k Prattovi.

„Dávejte na něho pozor, až se zase probere. Chtěl nás zradit, aby si zachránil skalp. Když to bude chtít zkusit podruhé, tak se neostýchejte mu jednu vrazit pažbou pušky.“

Prattovi po tváři stékaly krůpěje potu a jiskřilo se mu v očích.

„Jak dlouho ještě?“ zeptal se.

„Hned, jak se setmí, vyrazíme,“ odpověděl Buffalo.

Při tom čekání se čas nesnesitelně vlekl. Když pak slunce zapadlo, přišel Buffalo k paní Clarkové do kuchyně.

„Sbalte tolik potravin, kolik máte, a připravte se,“ řekl jí.

Pratt stál u střílny vedle dveří a hlídal Willa. Venku se stmívalo. Buffalo zapálil lucernu.

„Snad ho tím přelstíme,“ podotkl.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Pratt.

Buffalo se zhluboka nadechl a odpověděl: „Vy, děti i Clarkovi zmizíte zadním vchodem, zatímco já se pokusím upoutat jeho pozornost na sebe.“

„Ne!“ řekl Pratt.

Buffalo se usmál.

„Ale majore. Nezapomínejte, že je tady kvůli mně.“ Mávl rukou. „Vydejte se k Pecosu. V křovinách pak naleznete vaše koně. Počkejte u nich do rána na mě.“

„A co, když nepřijdete?“

„ Stačí, když potáhnete proti proudu, a určitě narazíte na nějakou osadu. Ale myslím, že se mi to podaří.“

Grace Clarková stála u svého muže, který zamračen hleděl před sebe,

„Dejte mu kolt jen, když to jinak nepůjde,“ prohodil Buffalo k majorovi.

Pratt vzbudil děti. Buffalo si vzal svůj a Benův kolt a řekl: „Zmizte hned, jak začnu střílet.“

„Hodně štěstí!“ zvolal Pratt.

Buffalo otevřel dveře domu a vykročil na verandu, jež byla nyní osvícena světlem lucerny v domě.

„Kde jsi, ty čubčí synu - ty prašivý kojote?“ zvolal. Poté se bleskově vrhl k zemi.

Napravo od něj, v křoví vyšlehl plamen a třeskl výstřel. Kulka se zavrtala do stěny domu.

„Nějak špatně ti to míří!“ smál se mu Buffalo.

Šestkrát vystřelil do křoví, ačkoli věděl, že Žlutý kůň tam už není. Zaduněl další výstřel z pušky. Buffalo se převalil na bok, aby znovu nabil kolt. Clarkův revolver měl strčený za pasem. O něm Žlutý kůň nevěděl.

Rozhostilo se ticho. Buffalo ležel na kraji pruhu osvětleného lucernou v domě. Nasypal do komor bubínku svého revolveru prach, vložil tam kule a přitlačil je nabíjecí pákou.

Zrovna přikládal třaskavé zápalky do pistonů, když se za ním ozvalo zaječení. Polil jej studený pot.

„Ahoj, bratře!“ řekl Žlutý kůň posměšným tónem.

Buffalo se rychle otočil. Předstíral překvapení.

Kiowa na něj mířil Spencerovou karabinou.

„Och - zatraceně!“

Žlutý kůň se zasmál. „Nějak stárneš, bratře. Bylo tak snadné se k tobě připlížit.“

Buffalo pohlédl k domu. „Ostatní nedostihneš, už jsou daleko.“

„Já už si je najdu, hned jak to vyřídím s tebou.“ Významně kývl karabinou. „Dneska jsem tě už jednou mohl zabít. Víš, proč jsem to neudělal?“

„Ne,“ lhal Buffalo.

„Protože se ti chci dívat do očí, až budeš umírat!“ vztekle a zároveň triumfálně vykřikl Kiowa. „Už dlouho mi stojíš v cestě. Odhoď tu malou zbraň, které se říká revolver. V hodině tvé smrti ti chci prozradit jedno tajemství. Chci ti říct něco, co chceš už hodně dlouhou dobu vědět.“

Buffalo poslechl a zahodil svůj kolt do tmy.

„No?“

„Hodina pomsty!“ zvolal Žlutý kůň. „Vždycky chtěls vědět, kdo zabil Malou antilopu. To já - já sám, jsem to všechno udělal.“

„Tušil jsem to,“ zamumlal lovec bizonů. „Proč?“

Indiánova tvář se zkřivila vztekem.

„Ta rudá zrádkyně, která mě odmítla, aby si vzala bledou tvář, nebyla hodna života!“

„A děti?“ Buffalo cítil mrazivý dech minulosti. „Proč i ty nevinné děti?“

„Bastardi - pcha!“ odplivl si Žlutý kůň. „Odkrouhl jsem je! To jsem ti chtěl říct, než zemřeš!“

Zvedl karabinu, ale v tom okamžiku se Buffalo otočil na bok a vytáhl kolt Bena Clarka.

Na verandě zazněly dva výstřely. Buffalo cítil, jak mu výstřel zasáhl bok. To mu však nezabránilo v tom, aby do vraha svých dětí a své ženy nevystřílel celý bubínek. Oslepen výšlehy z hlavně jen nezřetelně viděl, jak se Kiowa kácí k zemi. A poté se rozhostilo ticho.

Pomalu vstal. Žlutý kůň ležel na břiše v osvětleném pruhu.

„To by bylo, Malá antilopo,“ pronesl Buffalo. „Teď můžeš spát v klidu.“

Pomsta lovce bizonů byla dokonána.

+ + + + +

Jednoho letního dne Buffalo vedl svého koně obtíženého zavazadly ulicí Campu Craig.

Major Pratt stál před štábním stanem. „Kampak?“ ptal se.

Buffalo neurčitě mávl rukou. „Bizoni táhnou na sever. Myslím, že bych to měl zase zkusit. Možná jich na kansaské prérii pár dostanu.“

„Jestli zůstanete, mohl byste pracovat jako armádní zvěd,“ řekl Pratt.

Buffalo s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Radějine. Člověk by neměl zůstat na místě, kde se ocitl na dně. Vzpomínáte se, majore, jak jsme se tehdy poprvé potkali v Taosu? Byl jsem vyřízený. A pak jste přišel vy s tou nabídkou. To mě postavilo na nohy. Měl byste něco proti tomu, kdybych vám dnes za to potřásl rukou?“

„Buffalo - starý kamaráde!“ zamumlal dojatý Pratt.

Buffalo si sáhl do kapsy a vytáhl kožený váček. „To jsou ty peníze, které jste mi kdysi dal - ale já je nechci. Rád bych je dal té malé lady jako… jako věno.“

„Miriam bude moc ráda,“ odvětil Pratt a podal Buffalovi ruku. „Takže tady už vás nic neudrží, příteli?“

„Nic!“ přisvědčil lovec bizonů, nasedl na koně a vyrazil na sever.