Rex Hayes

Colorado western 034. Krvavé právo

V dáli zazněl výstřel. Jeho ozvěna se nesla krajinou, až pomalu zanikla. George Reed zastavil svého hnědáka. Vytáhl ze sedlového pouzdra těžkou předovku, překontroloval její kohoutek a závěr a položil si ji na stehna. Už dlouho žil jako traper ve Skalistých horách a nyní se vracel domů, do svého srubu v Grand Tetons. Ve Fort Benton se vybavil zásobami na zimu. Nějakou dobu čekal a naslouchal. Další výstřel se však již neozval. Panovalo ticho. A právě to George Reeda zneklidňovalo. Jeho vycvičený instinkt mu říkal, že tu něco nehraje. Již v pevnosti slyšel několik špatných zpráv.

Reed si vzpomněl na stopy okovaných koní, které několikrát zkřížily jeho cestu. Indiánští poníci podkovy neměli.

Zastínil si rukou oči. Pod čepicí z mývali kožešiny, kterou měl na sobě přesto, že šlo o horký zářijový den, mu vyvstaly krůpěje potu. Onen výstřel zněl zlověstně. Jako tečka za nějakou větou.

Nyní jej znovu obklopovalo tísnivé ticho. Ta rána padla někde na severu. Mohla patřit lovené zvěři – nebo také ne.

Pro člověka, který chtěl tady v divočině přežít, to znamenalo, že se o tom musel přesvědčit.

„Jeď, děvče,“ řekl Reed své mule a švihl ji lasem.

Měl šedivé vlasy. Po způsobu starých hraničářů je nosil dlouhé až po ramena. Oděn byl do šatu z losí kůže.

Vzal si hawkenku pod levé podpaží. Byla to dalekonosná, přesná puška, nejlepší své doby. Její kulky zabíjely i medvědy grizzly nebo bizony. Benton se sice pokusil mu vnutit novou sedmirannou Spencerovu zadovku, ale Reed odmítl. Muž, který žil z lovu, potřeboval pušku, která střílela daleko a přesně a která mu mohla zajistit pravidelný přísun masa. Hawkenka to dělala lépe než jakákoli jiná zbraň.

Zprava přitékal mělký potok, jejž bílí trapeři pojmenovali jako Cedar Creek. Reed se pomalu vydal proti proudu.

Údolí Cedar Creeku působilo přátelsky. Osiky šuměly ve větru. V dáli se zvedaly modré hory se zasněženými vrcholky. Byla to hezká země. A dokud se v ní neobjevil bílý muž, panoval v ní mír. George Reed žil v divočině již tak dlouho, že se k lidem své rasy nepočítal.

Za ohbím potoka spatřil špičky tyčí a začerněný vchod tepee. Reed čekal štěkot psů, ale nic se neozvalo. Měl prázdný žaludek.

Laso, za nějž vedl mulu, přivázal k jednomu keři.

„Zůstaň tady!“ zašeptal.

Na jeho opasku se v pouzdře houpal těžký kolt ráže 44, jehož bubínek se ještě nabíjel zepředu prachem, kulkami a perkusními zápalkami. Jedním pohledem se přesvědčil o tom, že všechny zápalky jsou v pistonech. Možná brzo dojde na střelbu.

„ Jeď!“ řekl svému hnědákovi a pobodl ho ostruhami do slabin.

Koryto potoka opisovalo mírný oblouk. Tepee, z něhož byly vidět pouze konce tyčí, skrývalo husté křoví. Šlo o velmi vhodné místo pro tábořiště. Proč však neštěkali psi? Proč neslyšel žádné hlasy? Kde byli poníci, bez nichž si ani není možné život indiánů představit?

Pomalu, s puškou v ruce, projížděl Reed ohbím potoka. A pak se mu naskytl děsivý obrázek.

Vedle ještě dýmajícího ohniště ležela čtyři těla: jeden muž, jedna žena a dvě děti ve věku zhruba tří a pěti let. Při tom pohledu mu naběhla husí kůže.

Jednalo se o indiány, Arapahy. A to bylo špatné, protože s tímto kmenem, který byl považován za ne-vypočitatelný a náladový, nikdy dobře nevycházel. Hned, jak se přátelé té rodiny dozvědí o té čtyřnásobné vraždě, čeká všechny bílé, kteří jim padnou do rukou, strašlivý osud.

Ty lidi zabili běloši. Reedovy zkušené oči si okamžitě povšimly stop tří okovaných koní, které z jedné strany vedly do tábora, aby jej pak na druhé straně opouštěly.

Žádné známky boje však nenašel. Bojovníkovy zbraně visely na stojanu z větví před jeho tepee: oštěp, lovecký luk s dlouhými šípy v koženém toulci a staromódní křesadlová mušketa, jaké dřív indiánům prodávala společnost Hudson Bay Company.

Vrahové tedy byli přivítáni přátelsky. Pak jednou ranou zabili muže, nato děti a nakonec ženu.

Reed seskočil ze sedla. Položil dlaň na tvář squaw. Ještě byla teplá. Tak mladá žena! Obrátil se mu žaludek, když pohlédl na její skalpovanou hlavu.

Krev se ještě nesrazila, rudě se leskla. Pochmurnou scénu dotvářely mouchy. Reedův valach zafrkal, protože cítil pach smrti.

„Jenom klid, Brownie, jenom klid! „řekl mu Reed.

Poníci a psi zmizeli. Jejich stopy vedly proti proudu potoka na sever. Pravděpodobně odtud uprchlí, když je splašil výstřel. Brzy je najdou přátelé mrtvých a pak.

Reed se náhle zděsil toho dokončit tu myšlenku. Ta vražda ho samotného dostala do nebezpečí. Ještě stále se jednalo o zemi rudého muže a bledá tvář tu mohla přežít pouze, pokud jí to kmeny dovolily. Jejich přátelskost se mnohdy zcela znenadání měnila v nepřátelství a pak se běloch nemohl cítit nikde bezpečně.

Měl jet dál, nebo se vrátit do Fort Benton? Ta otázka mu vrtala hlavou.

Obojí se mohlo ukázat jako chyba. Obrátit se by znamenalo nejméně týdenní zpáteční cestu a za tu dobu ho mohli snadno dostat.

Jeho srub se nacházel v Grand Teton, loveckém revíru spřátelených Siouxů, kteří byli silnější, a proto ne tak citliví jako mnohem menší kmen Arapahů.

Reed váhal. Musel se rozhodnout. Zůstat na tomto místě smrti by znamenalo jeho konec. Čas podzimních lovů stál přede dveřmi a arapažská rodina měla jistě hodně přátel, kteří se brzy dozvědí o jejím osudu.

Přemýšlel. Větším rizikem byl návrat. Ve srubu bude v bezpečí, ale dostat se k němu bude znamenat ďábelsky rychlou jízdu. Měl však mulu s nákladem. Vzdát se jí by znamenalo vzdát se všeho, co nakoupil v Bentonu. A pak tu byla ještě třetí možnost: pronásledovat vrahy, najít je a potrestat. Možná tím Arapahy přesvědčí o své nevině. Ale i při tom by mu překážela mula.

Nasedl a jel tam, kde ji nechal. Odvázal náklad a schoval jej do křoví.

„Běž!“ zvolal. „Od teď se budeš muset starat sama o sebe.“

Plácl mulu po zadku a sledoval, jak kluše po proudu potoka. Její stopy Arapahy na nějakou dobu zdrží, ale jistě ne na dlouho.

Nyní mu zůstal jen kůň, zbraně a dostatečná zásoba střelného prachu, olova a perkusních zápalek, soli a tabáku – víc by na sedle neuvezl.

Znal však muže, kterým k přežití v divočině stačilo mnohem méně.

+ + + + +

Stmívalo se, když vjel na planinu bičovanou ostrým větrem. Poslední kousek svého koně vedl, aby jej nebylo vidět z dálky. Arapahové už o vraždě svých pokrevních bratrů určitě věděli.

Noc strávil s hawkenem na kolenou. Přitom vzpomínal na podobné noci, kdy s Bridgerem poprvé táhli před Grand Teton. Jenže ve dvaceti nebo ve třiceti dokáže tělo mnohem víc než v padesáti. A Reedovi už do padesátky mnoho let nechybělo. Bolely ho kosti a tuhly mu klouby. Prostě a jednoduše se ozývalo stáří a nastal čas, aby se někde usadil a odpočíval.

Nespal. Spánek si tu noc nemohl dovolit. Ani Arapahové nespali. Místní rudokožci tu byli jiní než Apači na jihozápadě. Ti se tmy a duchů zemřelých nebáli. Ti ne.

Kolem poledne si všiml rudé záře v dáli. Okamžitě odhodil deku a vstal.

To byli oni!

To museli být oni, vrahové! Včera večer se ještě neodvážili rozdělat oheň ze strachu před pronásledovateli. Nyní se však cítili bezpečněji. Nechtělo se jim nad ránem mrznout. Však se brzo budou smažit v pekle.

Reed si představoval tři muže, kteří dřepí u ohně a vaří si kávu. Museli to být nezkušení greenhorni, protože si mysleli, že když rozbijí tábor v lese, nikdo je neuvidí. Jenže to se mýlili.

Rychle sroloval deky. Nahoře bylo světlo. Nad údolími se převalovala ranní mlha. Zář ohně pomalu zmizela, ale Reed si dobře pamatoval směr. Měl s sebou, jako pravý horal, kompas pro určování směru. Bez něj by v divočině neměl moc šancí.

Valach byl pořád osedlaný. Během noci se napásl, byl zvyklý na to, že se o sebe musí starat sám. Reed na něj přehodil přikrývky a uvolnil mu podbřišník. Hnědák neměl obvyklý postroj, nýbrž ohlávku, jakou používají indiáni. Ohlávka mu nebránila při pastvě. Dobře vycvičený kůň na ni však reagoval jako na uzdu. V divočině, kde rychlá jízda mnohdy zachránila člověku život, nebylo nic lepšího než taková ohlávka.

Reed nasedl a položil si hawkenku před sebe. Na rameni se mu houpala prachovnice, váček s kulkami a zápalkami mu visel vedle revolverového pouzdra. Za opaskem se mu skvěl

tomahavk a těžký skalpovací nůž. Byl připraven.

Skály byly vlhké a ojíněné. Brownie, jenž tak jako indiánští poníci nebyl okován, opatrně nakračoval. Svítalo. Při jízdě Reed vymyslel svůj plán.

Tři darebáci, kteří chladnokrevně zmasakrovali čtyři mírumilovné lidi včetně ženy a dvou malých dětí, nezasloužili nic než krutou pomstu. Reedovi se stále vracel před oči ten děsivý obrázek skalpované ženy. Ne, to nejsou lidé. To musí být bestie.

Svůj život si mohl zachránit jen tak, když osvědčí své přátelství k Arapahům. Neměl chuť jej ztratit kvůli třem zabijákům.

„Najdu je,“ řekl si, „a vydám je těm, kteří mají právo na pomstu –příbuzným zavražděných.“

Věděl, co těm třem bílým Arapahové udělají. Nebude je čekat rychlá a milosrdná smrt. Pokud je však opravdu chytí, bude mít takzvané právo krve. Bude moci zvolit způsob jejich smrti a tak jim utrpení zkrátit. Víc však nic.

Smrky na úpatí svahu se ohýbaly ve větru. Reed sesedl a přivázal uzdu svého koně k jednomu stromu. Pěšky se dokázal pohybovat stejně neslyšně jako indiáni. Plížil se dál a podrážky jeho mokasín nezlomily ani větvičku.

Po chvíli ucítil kouř. Přikrčil se a zavětřil. V křoví frkali koně. Tábořiště již muselo být blízko.

Lehl si na zem a začal se plazit. Pak se zastavil a přemýšlel. Jak by jenom mohl ty tři ničemy dostat? Zřejmě ještě sedí u snídaně, jinak by oheň už nehořel. Budou pěkně překvapení, až se mezi nimi objeví.

A pak to místo spatřil. Jednalo se o kruhovitou mýtinu uprostřed polomu. U ohně seděli dva muži. Dívali se do talířů, které měli postavené na kolenou. Kde mohl být ten třetí?

Reed se rozhlížel. Koně stáli přivázaní na jednom lasu na opačné straně mýtiny mezi dvěma stromy. A tam byl i třetí muž.

„Nejprve toho, pak ty dva,“ pomyslel si Reed.

Přikrčen obešel mýtinu. Ti tři si ho nevšimli. Dokázal se pohybovat naprosto tiše, tak jak se to naučil od mistrů tohoto umění Siouxů a Čeje-nů. Plížil se od stromu ke stromu jak lasička. Koně znervózněli. Proč? Že by ho zavětřili?

Musel jednat rychle. Viděl před sebou záda muže, jenž se opíral o strom a nehýbal se. Nad čím tak přemýšlel?

Ten muž byl oblečen do opotřebované modré uniformy.

Obrátil si pušku v rukou, aby její pažbu mohl použít jako kyj a ještě jednou pohlédl k ohni.

Ti dva se stále zabývali snídaní. Když padne jejich druh, budou varováni. Proto bude lepší, když se stáhne.

Přiložil ústí hlavně hawkenky onomu muži na krk – a podivil se, že na ten dotek chladné oceli nezareagoval.

„Otoč se!“ sykl.

Nic.

Něco tady nehrálo. Přestávalo se mu to líbit.

Natáhl ruku a chytil muže za límec chtěje jím zatřást.

Muž před ním se však náhle zhroutil, jako by snad ani neměl kosti. S tupým nárazem se zřítil k zemi. Teprve nyní mohl Reed hledět do jeho obličeje – obličeje znetvořeného hrůzou.

Tomu muži chyběl skalp.

Reeda polil studený pot.

Přiběhl k ohni uprostřed mýtiny. Oba muži se nehýbali, protože byli mrtví tak jako ten u koní. Z hrdla jednoho z nich trčel šíp. Další měl zase v zádech nůž. Když se jich dotkl, padli na zem.

„Past!“ blesklo mu hlavou.

Arapažská past!

Past, jež byla nalíčena na něj.

A on do ní vlezl jako nějaký greenhorn.

Otočil se a chtěl prchat pryč. Tu však cosi zasvištělo vzduchem a pak se mu zatmělo před očima.

+ + + + +

Ležel na zádech. Stáli kolem něj a dívali se na něho, zatímco on se pomalu probíral. Z jejich černých očí vyzařovala nenávist.

Všechno to byli mladí bojovníci. Nikdo z nich si zatím ještě nevysloužil orlí péro. To bylo zlé, neboť díky tomu toužili po slávě za každou cenu. S nimi bude vyjednávat těžko.

Pomalu vstal. Nic neříkali, pořád stáli kolem něj a upřeně na něj hleděli. Byl běloch a to pro něj za těchto okolností znamenalo rozsudek smrti. Těla těch tří vrahů již mezitím pověsili na stromy.

Reed jim náhle záviděl. Měli to už za sebou, jeho to teprve čekalo.

Znal několik útržkovitých slov v arapažském nářečí, takže řekl:

„Jsem Šedý vlas, přítel rudých mužů.“

Dál se nedostal. Jeden z bojovníků se nad ním sklonil a udeřil ho pěstí do obličeje tak, že mu začala téct krev. Další jej kopl do zad. Reed zasténal a spadl na zem.

Bojovník, který ho uhodil, vykřikoval povely. Chytili ho a postavili

ho na nohy. Zavrávoral a oni se jeho slabosti smáli. Přitom mu zavazovali ruce.

Pokusil se protestovat, ale odpovědí mu byly jen další údery. Kdosi přivedl jeho koně. Indiáni se o něj dohadovali. Nakonec připadl tomu, kterému říkali Malý havran. Tomu již patřila i Reedova hawkenka. Ostatní si rozebírali zbývající Reedovy zbraně.

Doufal, že ho nechají odjet, ale na to ani nepomysleli. Malý havran mu hodil kolem krku smyčku a druhý konec lasa ovázal kolem sedlové hrušky Brownieho. Poté nasedl a dal pokyn k odchodu.

Reed byl drsný, ale to, co jej čekalo, mu nahánělo hrůzu. Arapahové zvolí tempo, které nedokáže udržet. Až padne na zem, usmýká ho Malý havran po trnitých keřích i ostrých kamenech, až bude mít obličej rozedraný k nepoznání. A to se také stalo. Krvácel z nesčetných ran na obličeji, hrudi i kolenou. Mučili ho až do poledne, kdy je to znavilo. Pak odpočívali. Postarali se o své koně, jemu však nedali ani kapku vody, ani kousek jídla.

Reed zaťal zuby. Nesmí vidět jeho slabost! Stále byl dobrým běžcem. Každý traper, který v zimě musel dvakrát denně obcházet pasti, byl dobrým běžcem – a George Reed jedním z nejlepších. Vydrží běžet až do jejich vesnice. Jenže na to, co ho tam čekalo, raději ani nechtěl myslet.

Po zbytek dne indiáni mířili k severozápadu. Když zapadlo slunce, byl Reed vyřízený. Konečně dal Malý havran příkaz, aby rozbili tábor.

Reed byl položen na záda a přivázán ke kolíkům. V té pozici nemohl spát, což pro něj znamenalo velká muka.

Ráno jej indiáni odvázali a dali mu vodu a maso, což bylo znamením, že ho chtějí dostat živého do nejbližší vesnice. Kdyby ho tam přivezli mrtvého, vysloužili by si menší slávu.

Měl nohy dodrané do krve. Když na to Malého havrana upozornil, ten se nejprve jen zasmál, ale pak mu přidělil koně.

Naložili ho jak žok brambor přes sedlo jeho vlastního koně. Pak ho svázali tak pevně, že se nemohl hýbat, a v této nešťastné pozici putoval dál.

Reed brzy zjistil, že to je bolestivější než pochod. Zdálo se mu, že tvrdá kůže sedla mu rozdrtí žebra a plíce a že sedlová hruška ho snad provrtá. Krev se mu nahrnula do hlavy a naběhly mu ruce a nohy.

Ve dne panovalo vedro, i když přes noc mnohdy mrzlo. Břízy a brusinky na svazích hor byly zbarveny do žlutá a do červena, ale Reed tentokrát krásy matky přírody neobdivoval. Polomrtvý bolestí si náhle uvědomil, že jeho kůň se zastavil.

Odvázali ho a sesadili. Jeho ztuhlé nohy vypověděly službu, takže spadl na zem. Malý havran ho švihl lukem po zádech a přinutil ho vstát.

Reed se pomalu probral a začal zřetelně vidět. A viděl, že jejich cesta – a tím možná i jeho život, skončila.

Arapažská vesnice ležela v údolí chráněném před větrem vysokými horami. Měla nejméně sto stanů. To znamenalo sto bojovníků a nejméně tolik squaw, které se již nemohly dočkat jeho mučení. Reedovi se nějak nedostávalo odvahy.

Před jedním tepee, větším a krásnějším než ostatní, stál důstojně vyhlížející indián s prošedivělými vlasy. Malý havran k němu přikročil a začal jej zpravovat o tom, co se stalo. Přitom se ohlížel na Reeda. Čím déle mluvil, tím mračnější byl náčelníkův pohled.

Cosi zvolal a z úst žen zazněl nářek. Reed věděl, co mu Malý havran řekl. Přiletěl kámen a trefil jej do ramene. Bojovníci, kteří ho zajali, ho obklopili a přihnali ho před náčelníkovo tepee.

Přes svůj věk působil prošedivělý indián impozantním dojmem. Musel být velkým lovcem a bojovníkem, protože měl na krku dvojitý náhrdelník ze zubů grizzlyho. Jeho náramky zdobily skalpy poražených nepřátel. Na čele měl tetování, totem sovy.

Reed toho muže znal. Zapátral v paměti a arapažsky řekl: „Slyšel jsem o tobě. Jsi Soví křídlo, mocný náčelník tvého kmene. Mě říkají rudí lidé Šedý vlas. Jsem váš přítel. Nemůžeš.“

Dál se nedostal. Soví křídlo mu plivl do tváře.

„Mlč, bílý pse!“ sykl. „Vrah nemůže být přítelem rudého muže.“

„Já nejsem vrah!“ bránil se Reed. „Nikdy jsem nevztáhl ruku na příslušníky tvého lidu.“

„Moji bojovníci našli tvé stopy na místě, kde byla vyvražděna a zhanobena celá jedna rodina z našeho kmene! „ zvolal Soví křídlo. „Přestaň lhát!“

„Jel jsem náhodou kolem,“ řekl Reed. „Pak jsem pronásledoval vrahy, abych je potrestal. Tak je to! Já nelžu!“

„Ne, bylo to jinak!“ opáčil náčelník. „Rozdělili jste se, abyste mé válečníky navedli na špatnou stopu. Jsi chytrý. Ale Malý havran a jeho přátelé tvou lest prohlédli. Nalákali tě na místo, kde tě čekaly ty druhé bledé tváře, a tam jsi padl do léčky.“

Reed zavrtěl hlavou.

„Ne! Říkám ti.“

„Chceš mě obvinit ze lži?“ otázal se Soví křídlo.

Ze stojanu před svým tepee vytrhl oštěp a přiložil mu jej na hruď.

„Jestli řekneš, že jsem lhář, tak tě zabij u.“

Reed pohlédl na ostří oštěpu. Špička roztrhla košili a probodla mu kůži. Objevila se krev.

Kdyby Soví křídlo přitlačil, je po něm.

A to velmi rychle, ani by necítil bolest. Co lepšího si v dané situaci mohl přát?

„Jdi k čertu!“ zvolal anglicky, protože si byl jist, že mu mnozí indiáni a jejich náčelník určitě rozumí. „Tak už to skonči! Nebudu tu žebrat o život.“

„Ha!“ zamumlal Soví křídlo.

Statečnost tváří v tvář smrti bylo něco, co indiáni vždy respektovali. A tato bledá tvář byla statečná.

Soví křídlo ustoupil a sklonil oštěp. Výraz nenávisti v jeho černých očích pohasl.

„Nevěřím ti, Šedý vlase.“

Poté mávl kolem sebe rukou. „Jedna rodina byla vyvražděna v míru. Vyvražděna bílými muži! Klan mrtvých volá po pomstě. Muž je předurčen k tomu, aby bojoval a umíral. Ale oni zabili i jeho ženu a děti! Krev za krev! Rozhodli jsme se, že zabijeme každou bledou tvář, abychom znovu nastolili čest těch zavražděných a zhanobených.“

Ukázal prstem na Reeda. „A ty jsi bledá tvář, Šedý vlase! Proto musíš zemřít!“

Co k tomu říct? Reed nějak nenacházel slova.

Soví křídlo kývl na své bojovníky. Ti se chopili zajatce a přivlekli jej k malému tepee na kraji tábora. Vevnitř jej srazili na zem a přivázali ke kolíkům zatlučeným do země. Malý havran, který si to nenechal ujít, ho kopl do žeber.

„Brzo zhyneš, bílý pse. Ale budeš umírat pomalu – velmi pomalu.“ Poté odešel.

Reed zůstal sám. Ležel na zádech neschopen pohybu a paprsky zapadajícího slunce, které pronikaly tenkými bizoními kůžemi tepee. Brzy i jeho hvězda zapadne.

Zvuky tábora slyšel jakoby z velké dálky, neunikl mu však nářek žen a volání po pomstě. V táboře byly zapáleny ohně.

Za setmění někdo odtáhl vchodový závěs tepee a vešel dovnitř. Reed viděl, že to je žena.

Klekla si k němu a začala jej krmit, aniž by mu však rozvázala pouta. V temnotě se nedalo odhadnout, kolik má let.

„Žízeň!“ řekl jí arapažsky.

Dala mu napít z tykve, přičemž se mu část vody vylila na obličej. Olízl se.

„Děkuju,“ zamumlal.

Sklonila se nad něj a náhle mu připadalo, jako by měla v očích soucit.

„Jak se jmenuješ?“

Na okamžik zaváhala, aby pak zašeptala: „Winona.“

Ve vchodu se objevila hlava jednoho bojovníka, který zvolal několik vzteklých povelů. Winona okamžitě sbalila nádobí a odešla. Byla squaw a musela poslouchat.

Kolik mohla mít let?

Reed přemýšlel. Byla zabalená do deky, takže jí nebyla vidět postava. Provdaná však být nemohla, protože jinak by nedostala příkaz krmit zajatce. Jenže jako mladá dívka také nevypadala. Že by šlo o vdovu? Možná jejího muže zabil nějaký běloch.

„Hm, neměl bych si kvůli ní lámat hlavu,“ zabručel si.

Venku panovala tma. Náhle zaznělo bubnování. Reed znal jeho význam: starší se budou radit.

Nyní se bude rozhodovat o jeho osudu. Nedělal si žádné iluze. Arapahové byli rozzuřeni tím masakrem. Jeho smrt byla jasná věc. Otázka zněla pouze: jak?

Tu se v něm však probudila touha k životu a vzepjal se v poutech. Stačila jedna volná ruka a nůž a měl by šanci. Takto ale nikoli.

Čekala ho děsivá smrt. Brzy.

Jediná naděje pro něj spočívala v tom, že byla lovecká sezóna, čas, kdy lovci musí přinést co nejvíce zvěřiny na zimu. Proto se s ním Arapahové nebudou příliš zdržovat a budou to chtít mít rychle za sebou.

„Zítra!“ pomyslel si Reed.

Žaludek mu sevřel strach. Trhal s sebou v marné naději, že přetrhne řemeny. Ty se mu však jen o to více zařezávaly do masa.

Dunění bubnů bylo stále silnější. Slyšel, jak si bojovníci podupávají do rytmu. Tančili v extázi.

Ledová ruka mu sáhla na hrdlo. Už viděl, jak vypadá ten, koho si indiáni vychutnali u mučednického kůlu.

Zítra, zítra.

+ + + + +

Když se začalo šeřit, Winona opět vklouzla do tepee. Nakrmila jej a Reed ji mohl při ranních červáncích vidět lépe. Mohla mít tak třicet let. Nebyla krásná. Tvrdá práce a strádání na ní zanechaly stopy. Jej í hnědé oči působily měkce a smutně.

„Dnes, že?“ zeptal se Reed.

Winona jen přikývla a spěchala ven.

Když Reeda vytáhli ze stanu, svítilo již slunce. Nad hlavami se jim klenula azurově modrá obloha. Reed věděl, že ji vidí naposledy.

Přivedli ho na volné prostranství mezi stany. Srdce se mu divoce rozbušilo, když si všiml kůlu, u kterého měl zemřít.

Soví křídlo, který měl toho dne na znamení náčelnického majestátu na hlavě čelenku, dal bojovníkům příkaz. Roztrhli Reedovi košili a pomalovali mu hruď a obličej černou barvou, což symbolizovalo, že je odsouzen k smrti. Poté ho přivázali ke kůlu.

Squaw a děti se, jako vždy, držely v pozadí. Reedův pohled se střetl s Winoniným. Stála před jedním malým a uboze vyhlížejícím tepee.

Sklonila hlavu a vytratila se do stanu. Soví křídlo přistoupil k Georgi Reedovi a řekl: „Včera, když tě sem moji mladí bojovníci přivedli, jsi hovořil statečně. Doufám, že i statečně zemřeš.“

„Náčelníku, děláš chybu, protože necháváš zabít přítele rudých lidí!“ odvětil Reed.

„ Žádná bledá tvář nemůže být naším přítelem!“ zvolal Soví křídlo.

Poté dodal: „Zemřeš ohnivou smrtí, Šedý vlase. Naši poníci se budou pást tam, kdes kdysi žil. Bude to, jako bys nikdy nebyl. Než dosáhne slunce vrcholu, vydáš se na dlouhou pouť do podsvětí!“

Reed strnul. Až doposud choval naději, že starší kmene v něm nakonec uvidí přítele. Teď nad ním Soví křídlo vynesl rozsudek smrti.

„Buď proklet!“ řekl a plivl před náčelníka. „Nechtě mě bojovat o život! Chci zemřít jako muž.“

Soví křídlo mu pohlédl do očí. Reed mu neuhnul. Náčelník zavrtěl hlavou.

„Smrt se zbraní v ruce náleží bojovníkovi, ne vrahovi.“

„Já nejsem vrah!“ zvolal Reed.

Poté začal Arapahům nadávat. Nazýval je supy a prašivými kojoty – v naději, že jednoho z nich vyprovokuje a ten mu vpálí milosrdnou kulku do hrudi. Několik mladších bojovníků s Malým havranem v čele také pohrozilo zbraněmi, ale starší je hned zchladili.

Soví křídlo luskl prsty. Ke kůlu přišly ženy a přinesly suché roští. Winona mezi nimi nebyla.

„Mám právo krve!“ vykřikl Malý havran. „Já jsem toho bílého psa chytil.“

„Máš ho mít,“ přisvědčil Soví křídlo. „Zapal oheň!“

Malý havran se chopil hořící větve z jednoho táborového ohně a přiložil ji k chrastí. Chvíli to vypadalo, jako by nechtělo chytit. Malý havran se sklonil a rozfoukal plameny. Když odstoupil, věděl Reed, že jeho osud je zpečetěn.

Slyšel praskání a viděl stoupající kouř. Byl stále hustější – a pak se ztratil, když se plameny rozhořely. Reed cítil, jak mu olizují bosá chodidla, jak se mu kroutí chlupy na nohou a na hrudi. Lapal po dechu. Když horko začalo být nesnesitelné, vzepjal se v poutech. Zatnul zuby, aby potlačil výkřik, který se mu dral z hrdla. Nesměli ho vidět slabého, ti rudí psi.

Jakoby z dálky k němu pronikl čísi výkřik. Nějaká postava se objevila v kouři a odkopla hořící chrastí. Kdosi mu položil ruku na rameno.

„Winono!“ hlesl George.

Ano, byla to ona. Hovořila k němu, ale on tomu se svou omezenou zásobou arapažštiny nerozuměl. Zatímco mluvila, dívala se na Soví křídlo a rozdupávala oheň.

Z kruhu squaw se ozval jekot – a zmlkl hned, jak Soví křídlo zvedl ruku. Bojovníci tam stáli jako mlčenlivá zeď, jen Malý havran vzrušeně gestikuloval.

Reed se nadechl – a nasál do plic čerstvý vzduch. Když ho Winona objala kolem krku, pochopil, co se stalo.

Zamračený Soví křídlo přistoupil ke kůlu a rozřezal Reedovi pouta.

„Osvobodila tě. Její muž zemřel před dvěma lety, když ho napadl grizzly. Nemá nikoho, kdo by se o ni staral, a zima stojí přede dveřmi.“

Náčelník upřeně hleděl na Reeda. „Chce, abys šel do jejího tepee. Máš být jejím mužem – můžeš jít.“

Reed sevřel rty. Bylo mu známo, že u mnoha kmenů mají squaw právo osvobodit zajatce. Jenže on byl běloch a pokud by její velkomyslnou nabídku přijal, musel by žít s jejím lidem, který měl pro něj jen nenávist a nepřátelství. Jak dlouho by s nimi vycházel? Dlouho určitě ne.

„Winono!“ Pokusil se odtrhnout její ruce, kterými ho objímala.

„Můžeš mluvit tvou řečí, protože jsem vychovaná v misijní škole,“ pravila.

Chytil ji za zápěstí. „Poslouchej, nechci tě ranit. Ale pokud budou tvoji lidé věřit, že jsem se účastnil vraždy těch čtyř nebožáků, nemůžu u vás žít. Kromě toho jsem na tebe příliš starý.“

Winona se jej držela neuvěřitelnou silou. „Tiše!“ zvolala. „Co znamenají roky? To opravdu chceš, aby tě zabili?“

Reed pohlédl na stále ještě doutnající roští. Bolest ožehlých nohou mu připomněla, jak blízko byl upálení, jak blízko byl té úděsné smrti. Tady se mu nabízela šance k přežití. Další už nedostane.

Zvedl ruku a pohladil Winoniny černé vlasy vonící planými třešněmi a pouštní šalvěji. Kdyby ji odvrhl a zvolil smrt, vydal by ji výsměchu jejího lidu. Všude, kam by přišla, by jí říkali: „Vidíte ji, je tak ošklivá, že i ten bílý muž si raději vybral smrt u kůlu než život s ní!“ To jí nemohl udělat. „Pojď,“ zamumlal. Vzala jej za ruku a odvedla ho z kruhu. Malý havran jim vstoupil do cesty a vykřikl cosi, co mohla být jedině urážka. Jeho snědá tvář byla zkřivena nenávistí. „Co říkal?“ zeptal se Reed.

„Toho si nevšímej,“ zašeptala a chtěla ho vést dál.

Malý havran opět něco vykřikl. Zvedl ruku a chopil Reeda za rameno.

„Nárokuje si právo krve,“ ozval se Soví křídlo. „Má na tebe právo a chce, abys s ním bojoval o život.“

Winona vykřikla a s rozpřaženýma rukama se postavila před Reeda. Ten ji vlídně odsunul.

„Budu bojovat.“

„Dobrá,“ zavrčel Soví křídlo.

Kývl na Malého havrana a ustoupil. Náčelníka zajatec nezajímal a chtěl vyjít po dobrém s klanem Malého havrana. Byl mocný a vlivný a mohl by mu dělat těžkosti, kdyby se mu jeho rozhodnutí nelíbilo.

Malý havran se přikrčil a z pochvy za opaskem vytáhl nůž.

„Pověsím si tvůj skalp na hřívu mého poníka, bledá tváři!“ zasyčel.

„Nemluv a bojuj, chlapče,“ odpověděl Reed.

Malý havran vykřikl. Hodil si nůž z pravé do levé ruky a zpátky, aby zmátl soupeře.

Winona něco zvolala, ale na to nikdo nedbal. Soví křídlo mlčel. Reed svěsil ruce. Nespouštěl Malého havrana z očí. Náhle žádnou bolest necítil. Nikdo ani nepomyslel na to, že by mu dal nůž.

Malý havran byl silný a odolný. Mohlo mu být tak pětadvacet let. Reed věděl, jak je nebezpečný už jenom vzhledem k tomu, že sám byl vysílen po té předehře k upálení a poté, co měl dlouhou dobu ruce v poutech. Neměl však na vybranou. Musel jej

porazit, aby přežil. Jestli se mu to nepodaří, bude stále lepší zemřít v boji než u mučednického kůlu.

Náhle Malý havran vyrazil tygřím skokem vpřed. Mávl rukou a špička nože rozřízla puchýř na Reedově nahé hrudi a způsobila mu krvavý šrám na rameni.

Reed uhnul a předstíraje zakopnutí padl na zem. Přitom si nabral do hrsti písek.

Malý havran na něj s vítězným jekotem skočil. Reed mu však hodil písek do očí, a tak jej oslepil. Indián ustoupil a Reed byl v mžiku na nohou. Chtěl Malého havrana udeřit, ale ten šikovně uhnul. Jakoby z dálky slyšel volání Winony.

Přišla k Sovímu křídlu a vytrhla mu z pochvy jeho nůž. Poté jej hodila Reedovi. Obratně ho chytil a čepelí jej namířil proti Arapahovi.

Malý havran okamžitě zpozorněl. Kvality bojovníka s nožem se poznají podle způsobu, jakým drží zbraň.

Soví křídlo zvedl ruku a chtěl Winonu praštit, ale ta se přikrčila a uhnula. Několik bojovníků začalo reptat. Byli to ti, kteří Malého havrana nesnášeli kvůli jeho aroganci. Navíc chtěli férový boj.

Špička čepele nože v Reedových prstech se kývala sem a tam jako hlava jedovatého hada.

„Kde jsi, chlapče?“ provokoval. „Kde zůstala tvoje odvaha? Pojď sem a bojuj jako muž!“

Malý havran zavyl vztekem. Bleskurychle si v dlani přehodil nůž tak, že nyní byla špička obrácena nahoru, a pokusil se Reeda zasáhnout zespodu. Reed však byl rychlejší. Zasadil Arapahovi ránu shora dolů do ruky.

Malý havran strnul bolestí a vzrušením. To však nebylo všechno. Reed k němu přiskočil a vrazil mu kolenem do břicha. Malý havran vykřikl a svalil se na zem.

Reed se na něj vrhl, klekl mu na ruku, v níž držel nůž, levačkou jej chytil za cop a zvrátil mu hlavu. Poté mu přiložil nůž na krk. V řadách bojovníků to zašumělo.

Malý havran prohrál. Věděl, jak blízko je smrti. V jeho černých očích se objevil tupý výraz a celý se potil.

Reed to viděl a těšilo jej to. „Jenom, ať se potí,“ myslel si.

Přitlačil mu nožem na krk, až vytrysklo několik kapek krve.

Reed zvedl hlavu. Náčelník pochopil význam toho pohledu.

„Šedý vlas ti dal na vybranou,“ řekl Malému havranovi.

Mladým bojovníkem lomcoval vztek. Tolik si byl jist svou věcí a nyní byl vydán bledé tváři na život a na smrt. Jeho obličej byl zkřiven do nenávistné grimasy.

„Rozhodni se!“ zvolal Reed ledovým hlasem.

Malý havran se pokusil vzepnout, ale tím se mu čepel Reedova nože zaryla jen ještě hlouběji do kůže.

Všichni přítomní věděli, o co se jedná. Malý havran buďto zemře, nebo se podvolí. A on to věděl také.

Jenže zemřít se mu nechtělo. Když bude žít, snad se jednou bude moci tomu bělochovi pomstít.

„Volím život! „zvolal.

Reed ho okamžitě pustil, hodil nůž na zem a pohlédl na Soví křídlo.

„Jsem teď volný?“ otázal se.

„Jsi,“ odvětil náčelník a otočil se. Malý havran zmizel v hloučku mladých bojovníků, jejichž byl vůdcem. Reedovi bylo jasné, že dokud bude žít u Arapahů, nikdy před ním nebude v bezpečí.

Kdosi ho zatahal za rukáv. Ozval se Winonin hlas.

„Pojď,“ zašeptala a odtáhla ho do stanu.

+ + + + +

Teprve, když vkročil do tepee, pocítil bolest a vyčerpání. Ihned se svalil na lůžko z přikrývek a kožešin.

Winona o něj pečovala jako o malé dítě – ošetřovala ho a krmila ho. Reed ji hladil po vlasech.

„Proč jsi to pro mě udělala?“

Winona ukázala ven. „Protože je nenávidím. Protože jsem těm rudým barbarům nechtěla dopřát, aby zabili bílého muže.“

Reed se podivil.

„Ale vždyť ty jsi také jedna z nich.“

Zavrtěla hlavou.

„Ne. Jsem Šošonka.“ Položila si dlaň na hruď a dodala: „A také pokřtěna křesťanka.“

„Ale jak to, že?“ koktal Reed. „Nerozumím.“

Winona se k němu přivinula a objala jej.

„Chceš slyšet můj příběh?“ zašeptala. „Není to nic hezkého.“

„To nevadí,“ odvětil Reed. „Jsi dobré děvče, tak mluv.“

„Můj lid,“ začala Winona, „se vždy přátelil s bílými. Jednoho dne, když jsem ještě byla dítě, k nám přijeli jeden bílý muž a jeho žena. Zůstali u nás. Jmenovali se otec Marius a matka Martha a vyprávěli nám o Bohu bílých lidí a jeho synu. Nenudí tě to?“

„Jenom vypravuj,“ usmál se Reed.

„Když moji rodiče zemřeli na neštovice, vzal mě otec Marius do svého domu,“ pokračovala Winona. „Naučila jsem se jejich řeč a jednoho dne, když jsem mu řekla, že jsem připravená, mě pokřtil, a tak jsem se stala křesťankou. Bylo mi tehdy čtrnáct a kromě mě v domě toho dobrého otce a jeho paní žilo ještě několik šošonských sirotků.“

Promnula si oči a Reed spatřil, že se v nich objevily slzy.

„A pak přišel den,“ zašeptala, „kdy se otec Marius rozhodl, že pojede na východ, aby tam sehnal peníze na stavbu své misie. Vzal svou ženu, mě a ještě dvě další dívky z našeho kmene, aby dokázal, že odvedl dobrou práci. Na nebezpečné cestě nás doprovázelo pět šošonských bojovníků. Jeli jsme ve voze. My dívky jsme na sobě měly bílé, mušelínové šaty, které nám ušila matka Martha. Bojovníci, kteří nás doprovázeli, nás velmi obdivovali.“

Náhle se rozplakala a pevně Reeda objala. Její hlas se chvěl.

„Když jsme projížděli krajem, kterému vy říkáte Black Hills, tak nás přepadli. Pět Šošonů bojovalo, jak mohlo, ale ochránit nás nedokázali. Všichni padli. I dobrý bílý otec a jeho paní byli zabiti. My tři dívky jsme se staly kořistí vítězů, kteří nás potom „tahali přes prérii“. Víš, co to znamená?“

Otřesený Reed přikývl. „Tahat přes prérii,“ byl u indiánů výraz pro znásilnění.

„Nemusíš mluvit dál, jestli nechceš,“ řekl a pohladil Winonu po zádech.

Narovnala se. „Ale ano, chci. Musíš to vědět. Ti, co nás přepadli, byli Arapahové – mladí, ctižádostiví bojovníci, jako je Malý havran. Přivlekli nás do jejich vesnice, kde jsme museli dělat tu nejhorší práci. Jednali s námi jako s otrokyněmi. Obě moje šošonské sestry to nevydržely a po čase zemřely. Já jsem však byla silnější a zůstala jsem naživu. Potom si mě jeden starší bojovník odvedl do svého stanu. Ale protože jsem byla neplodná, pohrdal mnou a vzal si druhou ženu. Když pak před dvěma lety zahynul při lovu medvěda, vyhnala mě z našeho velkého tepee. Od té doby žiju tady, v děravém stanu, který mě nedokáže ochránit před chladem, z toho, co mně ostatní milostivě nechají.“

„Brzy budeš žít v mnohem větším a krásnějším tepee,“ slíbil jí Reed. Věděl nyní, že mu zachránila život proto, aby se pomstila svým trapičům.

„Otec Marius mě pokřtil jménem Mary-Bell,“ zašeptala mu do ouška.

Objal ji. „Pro mě je Winona krásnější. Hodí se k tobě lépe.“

Položila mu hlavu na hruď a on náhle pochopil, že pro něj znamená víc, než si původně myslel.

„Budeš se o mě starat, až přijde zima?“ zeptala se.

„Ty moje malá Šošonko.“ Reed ji pohladil po jejích havraních vlasech. „To víš, že se o tebe budu starat! Jsem výborný lovec bizonů, jenom počkej.“

Ráno, když se již cítil zdravý a silný, přišel před tepee Malého havrana.

„Pojď ven!“ zvolal.

Malý havran vylezl ven. Mračil se. Měl ovázaný krk a ruku.

„Co chceš?“ zabručel.

Reed natáhl ruku. „Dej mi zpátky mou zbraň, kterou jsi mi ukradl. Nebo o ni chceš znovu bojovat?“

Bojovník sevřel rty. Ta puška by z něj učinila nejlepšího lovce kmene.

„Nu?“ výhružně se zeptal Reed a položil ruku na pažbu nože, který mu dala Winona.

Malý havran nyní musel proklínat ten nápad začínat si něco s touto bledou tváří.

„Počkej,“ zavrčel a zmizel ve svém tepee.

Když se vrátil, držel v rukou hawkenku i s váčkem s náboji a prachovnicí. S výrazem hnusu to hodil Reedovi k nohám.

„Ohnivou hůl bílého muže nepotřebuji!“

„Jistě bys byl rád, kdyby sis to mohl nechat,“ zazubil se Reed.

Vzal si ty věci a vydal se zpátky k Winonině stanu.

„Měla jsem o tebe strach,“ zašeptala a objala jej.

Od předvčerejška, kdy ji spatřil poprvé, mu připadla mnohem krásnější. Vrásky v obličeji se jí vyhladily a tmavé oči šťastně zářily. Umyla si vlasy a vpletla si do nich pestré proužky a perly. Pod odranou dekou, do které se choulila, se skrývalo tělo mladé dívky.

Reed ji objal.

„Jenom počkej,“ zamumlal jí do ucha. „Brzy budeš mít tolik bizoních kůží, že si budeš moct udělat nejlepší teepee ve vsi. A na jaro, hned jak roztaje sníh, pojedeme do Fort Benton a koupím ti tam ty nejkrásnější šaty, které tam budou mít. Jsi pro?“

Namísto odpovědi ho políbila na rty, což ho zmátlo, protože mezi indiány byl polibek poměrně neobvyklým důkazem lásky.

Možná kdysi viděla, jak otec Marius líbá svou paní.

+ + + + +

Tak začal život George Reeda u Arapahů.

Dostal zpátky Brownieho, svého koně, a s několika staršími bojovníky, s kterými se přátelil, vyjel na lov.

Potřeboval maso na dlouhou zimu a bizoní kůže na nové tepee.

Ještě než napadl první sníh a uhodil první blizzard, vrátil se i s úlovkem do vesnice. Winona sušila maso a z kožešin šila teplé oblečení a mokasíny, Reed sekal dříví. Tvrdě pracoval, aby ostatní viděli, že Winona si vybrala dobře a že se nemusí stydět.

V říjnu napadl první sníh. Nastal čas lovů na vlky. Tomu Reed rozuměl. Přinesl mnoho kožešin, které Winona napnula na rám z vrbového proutí a vyčinila.

„To máš na šaty,“ řekl jí.

Potom přišla zima a život ve vesnici začal být monotónní. Reed se Malému havranovi vyhýbal, jak jen mohl. Mladý bojovník a jeho přátelé kuli pomstu, o tom nepochyboval. Žil sice mezi Arapahy, ale stále jej považovali za cizince. Několik z nich mu dokonce dalo najevo své pohrdání, protože se nechal zachránit squaw namísto toho, aby zvolil smrt u mučednického kůlu.

Na jaře přijeli poslové jiných kmenů a přivezli špatné zprávy. Velký bílý otec ve Washingtonu, prezident USA, vyslal jednotky, aby podél Bozemanovy stezky – v srdci indiánské země – postavily nové pevnosti.

Všechny severní kmeny ovládl neklid, protože považovali tato opatření bílého muže za ohrožení své existence. Stará nenávist, jež během dlouhé zimy spala, se znovu rozhořela. Reed to okamžitě pocítil na vlastní kůži.

Jednou, když s ostatními válečníky, kterým doposud důvěřoval, vyjel na lov, za ním třeskl výstřel. Kulka jej minula jen těsně a nikdo mu neřekl, kdo byl střelcem. Mohlo to být varování – nebo také pokus o vraždu.

Brownie, jeho kůň, začal znenadání kulhat, protože mu někdo strčil kámen mezi kopyto a podkovu. Ani Winona neušla projevům pohrdání. Občas po ní ostatní squaw plivaly nebo dokonce házely kamení. Děti se jí vyhýbaly a kůže, které pověsila, aby se sušily na slunci, se zčistajasna zkazily. To všechno byla špatná znamení.

Reed ošetřil Browniemu nohu. Chtěl pryč, hned jak to půjde, ale na to potřeboval druhého koně pro Winonu a poníka pro smyk, na kterém by přepravoval stan, zásoby a kožešiny. Nikdo mu však ta zvířata nechtěl prodat.

Na konci dubna Winona jednoho večera vlezla do jejich nového tepee. Reed seděl u ohně a čistil si pušku. Přistoupila za něj a položila mu ruku na rameno. Tichým hlasem pak dodala:

„Musíš pryč, Šedý vlase!“

„Pryč? Jak to?“

Winona se na něj hořce usmála.

„Malý havran kolem sebe shromáždil mladší bojovníky. Přísahali ti smrt. Neptej se mě, odkud to vím. Musíš mě opustit – ještě dneska v noci.“ Reed vstal a uchopil ji za ruce.

„Bez tebe neodejdu,“ řekl.

Zavrtěla hlavou.

„To je nemožné. Máme jen jednoho koně a s tím se nedostaneme daleko.“

„Potom tedy zůstanu,“ trval na svém Reed.

„A necháš se zabít?“ Winona jej objala kolem krku. „Moje lásko, podruhé tě nebudu moct zachránit. A na Soví křídlo nespoléhej! Je starý a nechce mít spory s klanem Malého havrana. Malý havran řekl, že všechno neštěstí pochází od bílého muže a bojovníci mu naslouchají. I kdyby Soví křídlo chtěl, nemůže ti pomoct.“

Reed zatnul zuby. Proč tenkrát rovnou Malého havrana nezabil? Možná by to teď všechno bylo jinak.

Když odejde a Winonu tu nechá, budou jí Arapahové pohrdat a zůstane pro ně cizinkou. Možná se bojovníci rozhodnou ji znovu „tahat po prérii.“

Při té myšlence se zhrozil.

„Nepůjdu. Zůstanu a zabiju Malého havrana. To bude můj poslední dobrý skutek na zemi.“

„Ale pak tě ostatní zabijí a mně to zlomí srdce,“ zašeptala Winona. „Kdybych však věděla, žes jim unikl, byla bych šťastná.“

Reedovi se stáhlo hrdlo. Vždycky si o sobě myslel, že je tvrdý. Nyní však jeho tvrdost roztála jak vosk nad ohněm.

„Takže ty chceš, abych utekl? Zapomeneš na mě?“

Položila si ruku na hruď. „Ať půjdeš kamkoli, budeš se mnou – v mém srdci.“

Oči se jí vlhce zaleskly. Reed ji políbil, ale její rty zůstaly chladné.

„Běž, než bude pozdě,“ radila mu.

Dala mu vysoké zimní mokasíny a novou loveckou košili z bizoní kůže, kterou ušila. Reed si ji mlčky oblékl. Winona mu pověsila prachovnici přes rameno a připnula mu opasek s váčkem s náboji a s tesákem. Tak blízko si v těch okamžicích byli – a přesto se jejich osudy měly vzdálit.

Tu se jej zmocnily pochyby, objal ji a pevně přitiskl k sobě. Bylo mu, jako by měl ztratit část sebe sama.

„Osedlala jsem ti koně. Je mezi těmi planými trnkami, jaks tam nastražil pasti na lišky,“ zašeptala mu do ucha.

„Jeď přes hory na východ. Tam narazíš na vodu. Je klidná a mělká. Dřív jsem tam hodně rybařila a ve vykotlané vrbě tam mám schované kánoe. Tu vrbu najdeš snadno, stojí na jednom poloostrově a má dvojitý kmen. Vezmi si tu kánoe a vydej se po proudu.“

„Proč?“ zeptal se Reed. „Brownie je dobrý kůň a vydrží běžet dlouho.“

„Jenže zanechává stopy, podle kterých by tě Malý havran mohl pronásledovat,“ odporovala Winona. „Řeka je jistější, ale chraň se vodních démonů!“

Ačkoli byla křtěná, stále žila v zajetí starých indiánských mýtů. Reed jí pohlédl do očí.

„Jak to myslíš?“

„Bojovníci tvrdí, že řeka klame oči,“ odpověděla Winona. „Říkají, že tak přátelsky vypadá jen na začátku. Podle nich vede do prudkých peřejí a mění se v bílou pěnu, kde mizí lidé i kánoe.“

„A ty věříš, že bych mohl nad nebezpečnou řekou zvítězit?“ otázal se Reed.

Přikývla

„Ano, Šedý vlase, věřím ti. Máš silnou vůli a porazíš vodní démony.“

„Moje dobré děvče!“ řekl Reed pohnutým hlasem. Políbil ji a ochutnal její slané slzy.

Chvíli se objímali, aby jej pak pustila a podotkla:

„Teď už běž, dokud jsem silná a dokážu to snést. Rozumíš mi, má lásko?“

Reed mlčky přikývl. Cosi chladného a neviditelného mu stáhlo hrdlo.

„Já – já na tebe nikdy nezapomenu, moje malá Šošonko,“ zamumlal. „A jednoho dne se znovu setkáme.“

Strčil si lehkou sekeru za opasek a sroloval přikrývku.

„U sedla najdeš vak se sušeným masem, Šedý vlase,“ dodala.

Když ji chtěl ještě jednou obejmout, uhnula a obrátila se. Věděl, že pláče – a že jí to nesmí ztěžovat.

Neslyšně rozhrnul závěs u vchodu a vyklouzl ven.

+ + + + +

Byla to zamračená, větrná noc, jako stvořená pro útěk.

Arapahové spali. Jejich mustangové stáli v části údolí přehrazené kmeny. Nikdo je nehlídal a nikdo ani nedržel hlídku.

Tepee Winony a Reeda stálo stranou od ostatních. Nebylo těžké se odtud vytratit. Reeda si však všiml jeden pes a začal štěkat. To štěkání vzbudilo Malého havrana.

Odhodil ze sebe přikrývku a vylezl z tepee. Mezi planými trnkami se mihl stín. Přestože panovala tma, poznal Malý havran šedé vlasy pod čepicí z bobří kožešiny.

„Šedý vlas!“ blesklo mu v hlavě.

Poté uslyšel dusot kopyt, který se rychle vzdaloval. Okamžitě si uvědomil, o co jde.

Přiběhl k Winoninu stanu a odtáhl závěs u vchodu. Winona klečela na zemi a plakala. V ohništi žhnulo několik uhlíků, které spoře osvětlovaly vnitřek tepee.

„Kde je Šedý vlas, ten bílý pes?“ spustil na Winonu.

„Tam, kde ho nikdy nedostihneš!“ vmetla mu do tváře.

Udeřil ji, až se převalila na záda. Pak vyskočil ven a jal se budit své přátele.

„Vstávejte! Šedý vlas uprchl! Jestli se mu podaří dostat se k bílým vojákům, přivede je do naší vesnice.“

Bojovníci se shromáždili kolem něj, načež je zavedl k planým trnkám.

„Tady jsem ho viděl naposledy.“ Zapálil louč a osvětlil zem. Stopy kopyt vedly do hor.

„Chce k vodě zlých duchů, protože věří, že ho tam nebudeme pronásledovat. Vpřed, moji bratři!“ Poté se houf vydal po Reedových stopách.

Reed o tom samozřejmě nevěděl. Hnal Brownieho do hor. Šlo o nebezpečnou jízdu, při které si kůň mohl velmi snadno zlomit nohu, protože v té tmě nebylo vidět na cestu. Proto sesedl a vedl jej za uzdu.

Panoval chlad a ve sněhových polích byl každý krok malým vítězstvím. Jen občas se mezi mračny objevil měsíc a posvítil na stezku, po které Reed kráčel. Poslední zimu v těch horách lovil, nikdy je však nepřekročil.

Nad ránem se mu to podařilo. Překonal hřeben a začal sestupovat.

Za světla to šlo snáze. Po nějaké době se mu podařilo vyjet ze skal a ocitl se v lese. Jednou zastavil a díval se, zda ho nepronásledují. Zdálo se mu, jako by za sebou slyšel padající kamení. Nikoho však neviděl.

Z šedivého rána se vyloupl stejně šedivý den. Slunce se ne a ne ukázat a vanul studený vítr. Brownie byl unavený. Reed znovu sesedl a vedl ho dál za uzdu. Z jedné skalní terasy pod sebou spatřil zelené údolí. Z pytle s jídlem, který mu dala Winona, vzal pár kousků sušeného masa a začal je žvýkat.

„Winono!“ pomyslel si a bylo mu přitom těžko u srdce.

O hodinu později uslyšel hukot vody. Překonal poslední pás pobřežních křovin a stanul na břehu řeky. Brownie sklonil hlavu a okamžitě začal pít.

„Jen pomalu, chlapče, pomalu!“ upozornil ho Reed. Věděl, co říká. Voda byla studená a kůň se naopak velmi potil. Takové lačné pití stálo nejednoho koně život.

Rozhlédl se po řece hledaje onen poloostrov, kde měla Winona mít schovanou kánoe.

Opravdu se má řídit její radou a pokračovat dál po vodě?

V jednom měla pravdu: v řece za sebou nezanechá stopy. Ale jestli je skutečně tak nebezpečná, jak se povídá, bylo by možná chytřejší jet na koni.

Počkal, až se Brownie napije a na-pase. Netušil, jak rychle se zmenšuje jeho náskok před pronásledovateli. Nyní, za světla, pro ně bylo stopování mnohem snazší.

Když byl Brownie sytý a napitý, nasedl Reed na něj a vydal se po břehu po proudu řeky. Údolí bylo široké a působilo přátelsky. Vrby se skláněly nad hladinu a šeptaly si příběhy z dávných věků. Reed však neměl náladu na obdivování těchto zádumčivých scenérií. V tuto dobu už Arapahové musí vědět, že utekl. Co udělají Winoně? Při té myšlence ho polil studený pot.

Řeka vytvářela překvapivé meandry. V jedné takové smyčce, kde se ostroh téměř stával ostrovem, Reed spatřil vrbu s dvojitým kmenem.

„To musí být ono,“ pomyslel si.

Přitom se rozhodoval: kůň nebo kánoe?

Řeka na tom místě zahýbala na východ, aby se pak vracela téměř ke svému výchozímu bodu. To bylo hrdlo smyčky – poloostrova. Reed vzpomínal. Winona přece mluvila o poloostrově a vrbě s dvojitým kmenem. To by odpovídalo.

Ta vrba již musela odumřít, protože na sobě neměla žádné listí.

Reed zastavil a poplácal Brownieho po krku.

„Tak co, koníčku? Rozdělíme se?“

Nechtělo se mu opouštět věrného přítele. Hnědák se musel cítit stejně, protože trhal hlavou.

„Tak dobře,“ řekl Reed. „Rozhodíš to ty. Zůstaneme spolu. Ale, jestli budou těžkosti, tak si nestěžuj.“

Pohlédl po proudu řeky. Bylo by dobré jet kousek ve vodě, aby tak zmátl pronásledovatele.

Přitiskl stehna na Brownieho boky

- a tu ucítil, jak kůň pod ním s sebou trhl. Zároveň uslyšel výstřel a tupou ránu, když se kulka zaryla do masa.

Brownie se svalil na zem a Reed mu přeletěl přes hlavu. Dopadl na levé rameno, hawkenku však pevně držel v ruce. Převalil“se na břicho a zalícil.

Nad jedním jalovcovým keřem se vznášel obláček kouře. Reed tušil, že střelec tam leží na zemi.

Zamířil a vypálil. Údolím zaduněla rána z hawkenky. Její velkorážní kulka proletěla keřem, což by se u menších kalibrů nemuselo podařit

- a zasáhla svůj cíl.

Jeden arapažský bojovník vstal, rozhodil rukama a zhroutil se k zemi.

Reed toho bojovníka znal, jmenoval se Bílý orel. Bylo mu jasné, že nepřišel sám.

Reedovy ruce pracovaly jako stroj. Tisíckrát nacvičeným pohybem otevřel páku závěru a vložil kulku do komory. Okamžitě poté natáhl kohoutek a vložil zápalku na piston, načež zalícil.

Za pobřežními křovisky se něco pohnulo. Reed spatřil obrysy jezdců. Za křovím se cítili bezpečně protože neznali účinek kulky z hawkenky. Ozval se hlas Malého havrana. Vykřikoval povely a kletby, kterým Reed rozuměl, protože se za poslední zimu naučil arapažsky mnohem více.

Vystřelil skrze křoví a odpovědí mu byl další výkřik. Věděl, že do věčných lovišť se vydal další smolař. Zároveň si však uvědomoval, že nyní budou ostatní opatrnější. Brownie ležel na boj s dírou v hrudi, z níž proudila krev. Jeho koňský život se skončil.

Reed se odplazil až k samotnému břehu, pak vstal a přikrčen běžel. Vzal přitom s sebou vak s jídlem. Jeho cílem byla vrba. Modlil se k nebesům, aby v ní ještě byla Winonina kánoe.

V běhu nabil pušku. Třesklo několik výstřelů, ale kulky neškodně hvízdaly vysoko nad ním. Když dorazil k vrbě, spatřil Arapahy.

Jednalo se o pět bojovníků. Viditelně měli strach, protože se neodvážili blíž. Dva výstřely z hawkenky v nich zanechaly hluboký dojem.

Jedním z nich byl Malý havran. Výhružně zamával puškou a zaječel.

„Ten prašivý pes potřebuje lekci!“ řekl si Reed.

Klekl si, levý loket si opřel o koleno a zalícil. Hledí a muška se sjednotily na Malém havranovi, který na svém válečném poníkovi jezdil sem a tam na znamení, že před bílým mužem nemá strach. Ostatní, když uviděli, že na ně Reed míří, otočili své mustangy a pádili pryč.

Malý havran zastavil svého poníka, přiložil pušku k líci a vystřelil. Ta vzdálenost však byla příliš velká na to, aby mohl Reeda trefit. Střílel z lehké muškety, kterou indiánům kdysi prodala nějaká společnost obchodující s kožešinami. Kulka se zaryla do země asi sto stop před Reedem.

Mohl nyní snadno Malého havrana odstřelit, ale náhle si uvědomil, že to nedokáže. Člověk, i když je to nepřítel, musí mít šanci. Není fér ho sprovodit ze světa takto z bezpečí.

Reed sklonil hlaveň hawkenky a zmáčkl spoušť. Arapahův poník se zhroutil na zem i se svým jezdcem.

„To bylo za Brownieho,“ zamumlal Reed.

Z křovisek, v nichž se skrývali ostatní indiáni se ozval jekot. Malý havran uvězněný pod svým mrtvým koněm řval o pomoc, ale nikdo z jeho „přátel“ se neodvážil vrátit se. Nikdo se nechtěl stát další obětí smrtící hawkenky.

Reed znovu nabil. Musel odtud pryč. Zatím jeho puška držela nepřátele daleko, ale brzo jim mohli přijít posily. A jestli se jim podaří ho obklíčit, může si rovnou vpálit kulku do hlavy.

Pomalu se blížil k vrbě, kráčeje dozadu. Vypadalo to, že Arapahové o skryté kánoe nemají tušení. Naštěstí tam byla. Jednalo se o ženský člun, asi deset stop dlouhý, vyřezaný z březové kůry. Pádlo stálo vedle něj. Reed vytáhl kánoe na vodu a chopil se pádla. Svěšené větve vrby jej skrývaly před očima bojovníků.

Traper dobře věděl, co to je kánoe. Dalo se v ní plout pouze v kleče. Položil hawkenku před sebe, odrazil se od břehu a vyplul. Kánoe vyrazila z vrbových větví jako šíp.

Teprve nyní jej spatřili Arapahové.

Vyjeli z křovisek a s divokým jekotem skočili do vody. Reed věděl, že si je nesmí příliš připustit k tělu. Tedy k člunu.

Mocně zabral pádlem, pak ho odložil a chopil se pušky. Třeskl výstřel a jeden z bojovníků rozhodil rukama a skácel se z koně do vody. Ostatní se obrátili a prchali na břeh.

Reedovi bylo jasné, že se ještě nevzdali. Ztratili tři pokrevní bratry a Malý havran i mustanga. Kdyby se takto vrátili do vesnice, ztratili by tvář a stali by se terčem opovržení. Rudému bojovníkovi se přitom nic horšího stát nemohlo.

Budou ho pronásledovat, i kdyby se vydal do samotného pekla.

Zůstali čtyři. Čtyři proti jednomu. On nebo oni. A oni měli velkou výhodu. Stačilo jim sledovat tok řeky nebo si na něho na nějakém vhodném místě počkat.

S tím si však teď Reed hlavu nelámal. Myslel na jediné: jak pryč!

Znovu se chopil pádla a mocně pádloval. Silný proud mu přitom pomáhal. Kánoe doslova letěla po hladině.

Brzy mu zmizeli z dohledu poloostrov, vrby, Malý havran i tři jeho bojovníci.

+ + + + +

Reed si nedopřával odpočinku. Brzy se koupal v potu, ačkoli panoval chlad. Vysvlékl si košili z bizoní kůže a položil ji před sebe.

Neustále pozoroval břehy, ale Arapahové se neukázali. Malý havran potřeboval nového koně, aby mohl pokračovat v pronásledování. Za těchto okolností mohl získat jistý náskok. Tuhly mu svaly, protože už nebyl zvyklý na pádlování. Napravo a nalevo od něj se zvedaly kopce. Proud sílil a hladina se čeřila. Před ním, tam kde si řeka razila cestu horami, se ozýval nebezpečný hukot. Tam se musely nacházet ony peřeje, o kterých mluvila Winona – „bílá pěna, ve které mizí lidé i kánoe.“

Reed už splavoval divokou vodu ve Skalistých horách. Věděl, na co má. Jenže to už bylo dávno. Musel znovu získat cit pro vodu, sžít se s ní. Na to mu však řeka nedala čas.

Náhle se mu zdálo, jako by mizel v černé díře, která ho přitahuje mocnou silou a on proti tomu nemůže nic dělat. Rozbušilo se mu srdce. Rád by připádloval ke břehu, ale už to nešlo. Proud byl zkrátka příliš silný.

Odložil tedy pádlo a nechal se unášet. Přivřenýma očima hleděl vpřed. To, co spatřil, mu vyrazilo dech.

Nad hladinou se vznášel bílý závoj. Pod ním se černaly mohutné skály, o které se i ta největší loď musela rozbít jako ořechová skořápka. A jeho kánoe do tohoto louskáčku nezadržitelně mířila.

Bezděky se přikrčil, když ho orosily první kapičky. Náhle se před ním vynořil útes – a kánoe byla nesena přímo proti němu. Vnořil pádlo do vody a snažil se jím kormidlovat, aby se skalisku vyhnul. Člun jej poslechl a se štěstím se mu podařilo útes minout. Povedlo se mu vplout do proudu, který se nebezpečným skalám vyhýbal a tak první částí onoho pekelného chřtánu proplul.

Kánoe byla dobrá. Reagovala na pádlo jako dobře cvičený kůň na stisk stehen. Na některých úsecích si sama vybírala nejvhodnější proud, Reed ji skoro ani nemusel řídit. Jen musel dávat pozor, aby se nepřevrhla.

Kánoe plula temnou roklí, po jejíchž úbočích rostly mohutné smrky jako němí strážci tohoto tajemného místa. Ježaté skály tyčící se nad řekou jen dokreslovaly tuto divokou scenerii. Reed se jen s největšími obtížemi vyhýbal vírům a protiproudům tvořícím se za útesy. Byl mokrý od vody a od potu. Na dlaních se mu udělaly mozoly.

A pak kaňon skončil. Údolí se rozšířilo a proud se uklidnil. Poté řeka ústila do úzkého, asi tři míle dlouhého jezera, na kterém vítr tvořil vlny. Šedá dubnová obloha se odrážela od klidné hladiny.

Vítr stočil kánoe stranou. Reed byl příliš unavený na to, aby proti tomu něco udělal, protože již nespal víc jak šestatřicet hodin. Pádlo položil do člunu a nechal se unášet, dokud nenarazil na mělčinu.

Poté vytáhl kánoe na břeh a rozhlédl se. Nedaleký les zadržující vítr se zvedal jako zelená stěna. I tak se však Reed třásl zimou, protože byl celý promočený.

Zůstaly mu zbraně, vak s potravinami a sekera. Jinak musel všechno nechat na Brownieho sedle. Těchto pár věcí muselo stačit pro přežití v divočině.

Osekal si několik smolných větví z padlého smrku a poskládal je. Pak křesadlem rozdělal oheň. Po krátké době se mohl sehrát.

Obrátil kánoe dnem nahoru, aby odtud vytekla voda, vysvlékl se do naha a sedl si k ohni. Mokré části oděvu rozvěsil na keře. Pokud nebude pršet, měly by být za setmění suché.

Posilnil se jídlem. Myslel přitom na Winonu. Kdoví, jak se k ní Arapahové chovají.

Čím déle nad tím přemýšlel, tím divočeji mu bušilo srdce. Jednoho dne se pro ni vrátí. A pokud jí zkřiví jen vlas, draze za to zaplatí. A Malý havran především.

Teprve při té myšlence si uvědomil, že je na útěku. Možná, že pronásledovatelé byli blíž, než si myslel. Tato krajinu mu byla cizí, zatímco oni tu museli znát každý kámen. Nezbývalo mu, než se mít na pozoru.

Osušil zbraně a vyměnil zvlhlý prach v pušce a revolveru za čerstvý. Blížil se večer. Uhasil oheň, protože se bál, že by ho mohl prozradit pronásledovatelům. Pak se znovu oblékl. Bylo by sice dobré urazit dalších pár mil, ale plavba potmě by byla příliš nebezpečná. Jediný potopený strom, jediný útes by mohl znamenat konec.

S tmou také přicházel chlad. Z horských lesů se ozývalo vytí vlků. Vítr rozehnal mraky, takže vyšel měsíc. Jeho bledý svit se zrcadlil na hladině jezera.

Reed zalezl pod převrácenou kánoe. Jedině tak se mohl chránit před nočním chladem. Jako polštářek pod hlavu použil bobří čepici a pušku položil vedle sebe. Ihned poté zaspal.

+ + + + +

Probudil se, protože mrzlo.

Zpod kánoe viděl na jezero. Převalovaly se nad ním ranní mlhy. To slibovalo slunný den.

Vylezl ven. Kánoe ho sice dokázala ochránit před rosou, ale nikoli před chladem. Třel se a pobíhal po břehu, aby si rozhýbal své ztuhlé tělo. Po chvíli se konečně zahřál. Obrátil kánoe a strčil ji do vody. Na snídani mu nezbýval čas. Nejdříve musel urazit několik mil, aby si ji mohl dovolit. Malý havran a jeho přátelé jsou už možná blízko.

Když doplul ke konci jezera, vyšlo slunce. Řeka se zužovala a proud byl stále rychlejší. To se mu hodilo. Ušetřil tak síly na další peřeje. Již brzy spatřil další pásmo hor před sebou. To znamenalo další problémy.

Kolem poledne si hodinku odpočinul ve stínu jedné vrby. Rozhlížel se po krajině. Jako traper se naučil číst znamení přírody. Dokud ptáci klidně kroužili a zvěř přicházela k vodě, nehrozilo nebezpečí. Když však zvířata zmizí a ptáci zneklidní – musí se mít na pozoru.

Přemýšlel, kde na něho mohou Arapahové čekat.

Znali ten kraj lépe než on. A mohli si zkrátit cestu tím, že nemuseli sledovat všechny meandry řeky. Tím by získali čas. Čas, který mohli využít k tomu, že na něj přichystají past.

Kolem poledne se již hory zdály být blízko. Reed neměl chuť podstoupit boj s peřejemi za tmy. Na jedné štěrkové lavici vytáhl kánoe na břeh a nechal ji sušit. Oheň tentokrát ne-rozdělával. Na večeři mu musela stačit hrst pemikanu a sušené maso. –

Noc byla ještě chladnější než ta předešlá. Když za svítání vylezl zpod člunu, bělala se tráva na břehu jinovatkou.

Měl smůlu. Někdy bývá duben tak horký, že lidé ani příliš nevycházejí ven. Proč se muselo zrovna teď tak ochladit?

Postrčil kánoe do vody a začal pádlovat, aby se zahřál. Pak vyšlo slunce a oteplilo se. Studený vítr, jenž vanul údolím, mu vysušil pot na čele.

Čím více se přibližoval k horám, tím byl proud silnější. Údolí se zužovalo a zatáčelo doprava. Hukot oznamoval nejbližší peřeje.

Kánoe proplula ohbím a Reed spatřil mohutnou skálu. Při tom pohledu jej mrazilo.

Skalní blok se vypínal uprostřed řeky. Byl velký jako dům. Proud se o něj tříštil, vytvářel protiproud a obtékal ho dvěma rameny.

Traper se musel rozhodnout. Které z nich se vybere? Pravé nebo levé?

Napravo byl břeh nižší, nalevo se nad řekou zvedala kolmá skalní stěna vysoká více než sto stop. Viděl tam sice vlny, ale ty se nelámaly a nebyly zčeřené. Reed si vzpomněl na staré traperské pravidlo: „Drž se tam, kde je proud nejsilnější!“ Vydal se tedy nalevo.

Rozhodl se však příliš pozdě.

Kánoe se vzepjala na vlně, načež její špice zmizela v bouřící vodě.

Reed pádloval ze všech sil, ale proti mocnému víru, který hnal člun přímo proti skále, neměl šanci.

Při pohledu na blížící se skálu Reed vykřikl. Každým okamžikem bude jeho lehká kánoe z březové kůry rozbita na padrť a on bídně skončí svůj život ve vlnách řeky. Jenže pak se člunu zmocnil proud, který jej odnesl do bezpečné vzdálenosti.

Reed proplul kolem skály. Spadl mu kámen ze srdce.

Tu však pádlo narazilo do něčeho tvrdého a vyklouzlo mu z rukou. Ozvala se rána, kánoe se otřásla a dovnitř začala téct voda.

Člun se potápěl. Reed viděl, jak proud odnáší pádlo. Ještě na poslední chvíli ho stačil chytit a jal se zuřivě pádlovat. Voda v kánoe už mu stoupla až po kolena. Musel se dostat na břeh dřív, než člun klesne ke dnu.

Zdálo se, že řeka mu to nedovolí. Naštěstí se dostal do ohbí, na jehož vnitřní straně byla voda klidnější. Po několika tempech připádloval ke břehu a spěšně vyházel na břeh pušku a zásoby a vyskočil. Kánoe již byla napolo potopená. Vytáhl ji a otočil. Na zádi, pod čarou ponoru, se rýsovala prasklina dlouhá asi loket.

Reed si vysvlékl mokré kalhoty a vyzul mokasíny. Naštěstí ten den panovalo teplo. Nejprve osušil pušku a nabil ji. Zdálo se, že široko daleko není živá duše, ale to nikdo nevěděl.

Potřeboval kousek březové kůry, jemné kořínky k zašití a smůlu a tuk k zalepení praskliny. Naštěstí zůstala žebra kánoe nepoškozena. Byla vyřezaná z tvrdého jasanového dřeva, které vydrželo náraz.

Reed zvedl hlavu. Den již pokročil a než opraví loď, bude tma. Jeho náskok se opět zmenší.

To místo na břehu nebylo dobré. Bylo na něj vidět z okolních kopců a neskýtalo žádnou ochranu proti šípům a kulkám. Reed vzal kánoe a vytáhl ji do hloží. Pak se vrátil pro zbraně a vak se zásobami. Nakonec po sobě zametl stopy, jak to jen šlo. Pojedl a vydal se hledat břízy.

Našel je brzy. Bělokoré břízy hojně rostly po úpatí hor. Odloupal z nich několik velkých kusů kůry. Smůlu naškrábal z borovic a nakonec vyhrabal jemné kořínky, jež se hodily na zašívání. To všechno si přinesl ke kánoe.

Z kořenů nožem seškrabal tenkou černou vrstvu a namočil ji do vody, aby změkly. Nejvíc práce měl se smolou. K tomu, aby ji učinil vláčnější, potřeboval tuk, který neměl. Aby jej získal, musel by ulovit nějaké zvíře. Už dikobraz by na to stačil. Jenže výstřel z pušky by mohly slyšet nepovolané uši. A takové riziko si nemohl dovolit.

Uřezal kousek březové kůry, přiložil jej k prasklině a přišil jemnými kořínky k trupu lodi. Přitom používal špičku nože. Musel tu kůru pevně přitáhnout, aby se švy dovnitř nedostala voda.

Smůlu roztavil na plochém kameni, pod nímž rozdělal oheň. Když dostatečně změkla, zalil jí stehy. Věděl však, že bez tuku jimi brzy stejně začne pronikat voda.

Slunce již mizelo za horami, když dokončil opravu lodi. Pokračovat v plavbě by bylo riskantní. Pojedl několik soust a zjistil, že jeho zásoby sušeného masa a pemikanu se tenčí. Musel si stáhnout opasek, protože lov nepřicházel v úvahu a rybolov by jej stál příliš mnoho cenného času. Vlezl pod kánoe a zaspal. Ve snu lovil a bojoval se zrádnými peřejemi.

Celý propocený se probudil za ranních červánků. Bolely ho všechny kosti a také mozoly na rukou. Rozřezal si čepici a jejími cáry si omotal dlaně.

Rozehřál se několika cviky a pojedl sušené maso. Nechtělo se mu pádlovat do ranní mlhy, která se převalovala nad říčním údolím.

Konečně vyšlo slunce. Jeho ztuhlé svaly to jen uvítaly. Přivlekl kánoe k řece a, aby nepoškodil jemnou březovou kůru, položil ji na hlubokou vodu. Poté dovnitř hodil pušku a vak se zásobami a vlezl do člunu.

Zrovna se skláněl pro pádlo, když tu něco hvízdlo nad ním a asi sto stop od něj z vody vystříkl gejzír. Teprve poté Reed uslyšel třesknutí výstřelu.

Sáhl po hawkence a otočil se. Naproti štěrkové lavici, za níž včera večer tábořil, se vznášel obláček dýmu. Vypálil tím směrem a ozval se triumfální jekot. Nebýt toho, že se sklonil pro pádlo, byla by ho arapažská kulka trefila.

Zpoza vrb vyjela skupina bojovníků. Bylo jich hodně, mnohem více, než Reed čekal. Malý havran musel dostat posily. Stříleli po něm a kulky mizely pod hladinou kolem lodi.

Bránit se nemělo smysl. Mohl jen prchat.

Reed odložil pušku, chopil se pádla a zabral. Bolest v dlaních náhle necítil.

Bojovníci přijeli ke břehu a s jekotem na něj stříleli. Jedna střela provrtala kánoe jen těsně vedle Reeda. Při pomyšlení, že se teď mohl válet v krvi, se mu udělalo špatně. Pádloval jak šílený. Život mu zachránila chyba Arapahů, kteří na něj stříleli z hřbetů svých cválajících mustangů.

Konečně se dostal do silnějšího proudu a jeho náskok před bojovníky se okamžitě zvětšil. Poníci nemohli popadnout dech a zastavovali se. Třesklo ještě několik výstřelů, ale žádný z nich již nemohl Reeda zasáhnout. Mocnými záběry pádla se dostal do ohbí, kde se indiánům ztratil z dohledu. Pomalu se uklidňoval.

Před ním hučely další peřeje, ale to mu nevadilo. Utopit se bylo jistě milosrdnější, než skončit v rukou Arapahů.

Po tom, co měl za sebou, mu další souboj s proudem připadal jako dětská hračka. Zlé bylo jen to, že do kánoe zase pronikala voda. Pravděpodobně se ze stehů odlepovala smůla.

Čím víc vody do člunu nateklo, tím byl hůře ovladatelný. A protože neměl žádný žejdlík, vědro a dokonce ani čepici, musel vodu vylévat dlaněmi, což samozřejmě příliš mnoho úspěchu nepřinášelo. Přesto zůstával na vodě a v přeneseném smyslu i nad vodou.

Pádloval až do zemdlení. Měl sedrané dlaně plné mozolů.

Plul až do hluboké noci. Přitom neustále pohledem kontroloval břehy. Po Malém havranovi a jeho bojovnících však nikde ani vidu ani slechu.

Vyšel měsíc a posvítil mu na cestu. Teprve, když se s hřmotem ohlásily další peřeje a řečiště se zúžilo, přirazil ke břehu a vytáhl loď na zem.

Zbytek té chladné dubnové noci strávil v polospánku, zády se opíraje o kmen jednoho stromu s puškou na kolenou. Jektal zuby a čekal na svítání.

Kánoe ležela otočená na břehu. Smůla se ze stehů většinou odloupala.

+ + + + +

Plesk!

Reed se probudil.

Svítalo. Těsně u břehu plaval bobr s velkou rybou v tlamě.

Ryba byla stále naživu a bojovala o život. A právě plesknutí jejího ocasu do vody Reeda vzbudilo. Opatrně sáhl po hawkence.

Kdyby se mu podařilo bobra ulovit, mohl získat dostatek tuku k opravě kánoe. Potom by mohl bez větších problémů plout dál.

Pomalu zvedl hlaveň a opřel pažbu o rameno.

Když však natáhl kohoutek, všiml si bobr nebezpečí a potopil se.

Zůstaly po něm jen kruhy na hladině.

Rozčarovaný Reed odložil pušku stranou a posnídal. Dojedl přitom poslední zbytky pemikanu. Nyní už mu zbýval jen jeden proužek sušeného masa. Potom bude muset chtě nechtě lovit.

Bylo mu zima, protože měl mokré oblečení. Cítil, jak ho opouští síly. Nejraději by rozdělal oheň a usnul. Lehčí by to však již Malému havranovi udělat nemohl.

Jeho tábořiště leželo na úzkém ostrohu. Pod ním hučely peřeje. Reed vzal pušku a vylezl na výšinu nad ostrohem, aby se podíval, co ho čeká. To, co spatřil, mu vyrazilo dech.

Za ostrohem se řeka v divokých kaskádách řítila několik set stop hlubokou roklí. Bylo nemožné těmito kaskádami proplout. Reedovi nezbývalo, než kánoe přenést po souši až za peřeje – a to byla dlouhá cesta.

Jenom než prosekal pěšinku podél břehu olšovím a vrbovím, trvalo mu to dvě hodiny. Po této tvrdé práci už mu zima nebyla. Naopak, koupal se v potu.

„Pekelná zem!“ říkal si, když se vracel na své tábořiště. „V noci člověk mrzne, přes den se smaží. Hrozné!“

Zároveň však věděl, že tu zemi má rád a že se nikdy nevzdá. Člověk, který se jednou nadechne svobodného vzduchu divočiny, se ho už nikdy nevzdá.

Naložil si kánoe na záda a vydal se na pochod. Naštěstí nebyla příliš těžká, už nesl i těžší náklady. Zapíral se přitom pádlem a puškou. Tomu se naučil od kanadských traperů, se kterými kdysi lovil.

Na vodu vyplul až něco před polednem. Malý havran a jeho bratři se zatím neukázali. Reed přemýšlel, kde mohou být. Bylo mu totiž jasné, že se nevzdali. Ti určitě ne!

Brzy začala do člunu znovu téct voda. Neustálé vylévání pouhými dlaněmi jej vyčerpalo natolik, že musel přirazit ke břehu.

U vykotlaného stromu pojedl poslední zbytek sušeného bizoního masa. Teď už musel lovit, ať ho Arapahové slyší nebo ne. Potřeboval maso pro sebe a sádlo pro ucpání děr v lodi.

K nejbližšímu pásu lesa se táhl podrost z bříz a nejrůznějších křovisk. Reed věděl, že na takových místech se s oblibou pasou losi. Přebrodil se močálem a brzy narazil na stopy většího stáda. Sekerou si dělal značky na stromech, aby našel zpáteční cestu. Tam, kde stopy vedly volnou krajinou, musel zastavit a počkat, až se utiší vítr. Nesměl svou kořist vyplašit. Rozhodující při takovém lovu byla trpělivost.

Překontroloval zbraně, vložil zápalku do pistonu a natáhl kohoutek hawkenky. Losi mají špatný zrak, ale o to lepší sluch. I nejtišší šramot ho mohl prozradit.

Uplynula dlouhá doba. Konečně se začalo šeřit. Právě v tuto dobu vychází zvěř k pastvě. Reed byl nervózní. Jeho trpělivost byla vystavena těžké zkoušce. A každou minutou

se jeho pronásledovatelé nezadržitelně blížili.

Kánoe však opravit musel.

Náhle uslyšel nějaké dupání a šramot. Znal to – los se prodíral podrostem.

Zadržel dech. Musel losa dostat, dokud nezapadne do bažiny, protože pak by ho nevytáhl. A musel mu na to stačit jediný výstřel, protože na druhý by neměl čas.

Opatrně zvedl hlaveň a položil ji na jednu větev. Pečlivě zvažoval, kdy vystřelit. Los nesměl být příliš daleko, aby ho trefil, ale ani příliš blízko, aby ho nezavětřil.

Minuty se táhly jako věčnost. Komáři, poslové přicházejícího léta, nad ním kroužili v mračnech. Bodali jej, ale on je nemohl zaplácnout. Musel zůstat tiše, jinak by drahocenný los utekl.

Náhle los vyšel z lesa a vydal se k bažině. Byl velký jako kůň a měl tmavou kožešinu. Pouze jeho nohy byly světlé. Obezřetně větřil.

Reed zadržel dech. Hledí i muška se sjednotily na plecích mohutného zvířete. Zmáčkl spoušť – a král lesa se skácel k zemi.

Reed věděl, že trefil. Vyskočil a znovu nabil pušku. Z podrostu, do kterého los spadl, se ozval zvuk lámaných větví – a pak náraz těžkého těla. Poté zavládlo ticho.

Reed vylezl ze svého úkrytu. Zmocnilo se ho vzrušení lovce. Pomalu kráčel k losovi.

Jen tucet kroků houštím a stanul před svým úlovkem. Los ležel na boku a již byl mrtvý. Šlo o samce v nejlepších letech, jehož maso se ještě dalo použít.

Sekerou a nožem ho Reed vyvrhl a maso a tuk poté odnesl na své tábořiště, přičemž se musel brodit bažinou.

V temnotě přicházející noci rozdělal oheň, nad kterým pak na jednom placatém kameni ohříval smůlu a tuk.

Věděl, že oheň ho může prozradit, protože každé světlo bylo vidět na míle daleko. Musel to však risknout.

Nic jiného mu nezbývalo.

Musel opravit kánoe, aby mohl za svítání vyrazit.

+ + + + +

Řeka vedla krajinou, kterou vůbec neznal.

Jeho dlaně byly jeden mozol. Šaty mu ne a ne uschnout a bolely ho ledviny. Nad řekou se vypínaly strmé břehy. Neustále je pozoroval, ale nikoho neviděl.

Část losího masa se zkazila, protože ho nešlo vysušit a musel je tak hodit do řeky. Často se neodvážil rozdělat oheň a pak byl odkázán na syrové maso. A zvyknout si na něj rozhodně nebylo snadné.

Mnohokrát byla řeka široká jako jezero, pak musel pádlovat. Jindy zase proplouval zúženými místy, kdy musel v dravém proudu brzdit. Nikdy však nezapomínal na Arapahy.

Věděl, že na ně nesmí zapomenout.

Bez jeho skalpu se nemohli vrátit do vesnice, nebo by jim ostatní bojovníci plivli do tváře. Projížděli teď horskými lesy a sledovali tok řeky. Jednoho dne mu připraví past. Tehdy, kdy s tím bude nejméně počítat.

A ten den přišel. Rychleji, než by čekal. Zrovna proplouval skalní branou, kde byl proud nebezpečně prudký. Pro Reeda však taková peřej už nepředstavovala žádnou překážku. Za ní se údolí zase rozšiřovalo a řeka se uklidňovala.

Před branou několika mocnými záběry dostal loď do středu proudu a tam ji i udržoval.

Voda byla tak průzračná, že rozpoznal valoun na dně. Ubíhala pod ním stále rychleji – však se blížil bráně.

Obezřetně pozoroval oba břehy. Mohli si tam na něj počkat a odstřelit ho, když bude mít plné ruce práce s kánoe. Nikoho však neviděl.

V divočině panoval klid rušený jen hučením peřeje.

Kánoe proplouvala branou. Černé skály nalevo i napravo se přibližovaly. Příď člunu rozřezávala vlny –když tu narazila na neviditelnou, pružnou překážku.

Kánoe se otřásla. Naklonila se a dovnitř vnikla voda. Reed zabral pádlem, ale příď se ne a ne hnout. A pak to šlo rychle.

Záď člunu proud otočil a poté se, tak jako příď, do něčeho narazila. Řeka pak loď naklonila, do té začala téct voda a to znamenalo katastrofu. Kánoe se převrhla a Reed spadl do vody.

Okamžitě se ho zmocnil proud. Mrštil jim o kámen. Reed si myslel, že si přitom musel polámat všechny kosti. Ale co hůř, opasek, nůž, revolver, sekera, kulky, to všechno jej táhlo do hlubiny.

Snažil se plavat, ale moc to nepomáhalo. Voda mu vnikala do nosu i do úst a pomalu mizel pod hladinou. Chvatně si pod vodou otevíral přezku opasku. Konečně! Opasek s těžkým revolverem a municí klesl ke dnu, zatímco Reed plul nahoru.

První doušek vzduchu pro něj byl božským darem. Kánoe nesl proud poblíž dnem vzhůru. Pokusil se k ní připlavat, ale překážely mu v tom šaty. Jak by ji jenom mohl obrátit?

Poté si vzpomněl na ten pružný náraz. Na znak připlaval zpátky k peřeji, ale nic tam neviděl.

O něco dál se kánoe dostala do ohbí řeky. Reed připlaval ke břehu. Možná by mohl běžet, aby loď dohnal po souši. Ve vodě na to neměl síly.

Na běh však nemohl mít ani pomyšlení. Zničen padl na štěrkovou lavici. Jeho puška, zásoba masa, nůž a sekera – všechno bylo pryč. Jeho šance přežít se snížily na minimum.

Slunce jej ohřálo. Lavice byla asi sto stop široká. Poté se zvedala výšina oddělující údolí řeky od okolní krajiny. Rostly na ní borovice a smrky.

Když zvedl hlavu, spatřil Arapahy.

+ + + + +

Stáli pod stromy a dívali se na něj. Malý havran byl mezi nimi.

Koně nechali někde jinde a k řece se dostali pěšky. Jak jenom mohli vědět, že se tam převrátí? Zrovna tam?

Ta překážka!

Ta neviditelná, pružná překážka ve vodě!

Reed náhle pochopil, co to bylo: laso, jehož jeden konec byl přivázán ke skalní bráně. Právě do ní kánoe narazila.

Nyní jim tam ležel ú nohou vyčerpaný, promrzlý a napolo utopený. Nic lepšího si nemohli přát.

Malý havran vykřikl příkaz. Dva muži přišli k Reedovi, chytili jej za ruce a přivlekli ho k ostatním. Byl příliš slabý na to, aby kladl odpor.

Malý havran k němu přikročil a udeřil ho do tváře.

„Ten bílý pes si myslel, jak je mazaný. Ale rudý muž je chytřejší.“

Udeřil jej znovu a dodal: „Zabils několik mých bratrů. Za to zemřeš strašlivou smrtí.“

Dal ostatním znamení, ti se okamžitě vrhli na Reeda a strhali mu šaty z těla. Bojovníci vysmívající se jeho nahotě jej pak hnali do svahu.

Z výšiny se naskýtal pohled na okolní krajinu. Již nešlo o přátelské říční údolí, nýbrž o strohou, suťovými poli zdrsněnou náhorní plošinu. V dáli se leskla voda. Mohla to být řeka nebo také ne.

Reed přemýšlel, co s ním ti indiáni zamýšlejí. Jistě si pro něj Malý havran vymyslel něco zvláštního.

Bylo to pět mladých bojovníků. Další muž nebo dva mohli hlídat koně. Reed si vzpomněl, že tenkrát, když na ně střílel, jich bylo víc. Ostatní se pravděpodobně obrátili, ale Malý havran a jeho největší přátelé to nevzdali. Museli vyrovnat účet za jizvu skvoucí se na krku Malého havrana. Dnes k tomu měli příležitost.

Malý havran řekl něco ostatním a ti se zasmáli. Reed tam stál a čekal na rozhodnutí, které mělo ukončit jeho život. Ostré kameny se mu zabodávaly do chodidel.

Malý havran k němu přistoupil a poklepal mu na hruď.

„Jsi dobrý běžec, bílý muži?“

„Ne!“ odpověděl Reed.

Věděl, co chtějí. Než zemře, tak se s ním mínili trochu pobavit.

Byl dobrým běžcem, jenže byl také mnohem starší než tito bojovníci. A roky muži ubírají lehkost. Padesátiletý neměl proti pětadvacetiletým šanci. Takový byl zákon přírody a Malý havran a jeho kumpáni jej samozřejmě znali.

„Chceme k tobě být milosrdní,“ řekl Malý havran. „Můžeš běžet o život.“

Reed zavrtěl hlavou.

„Nepoběžím!“

Mezi válečníky to zašumělo. Hnědá tvář Malého havrana se zkřivila hněvem.

„Ty nechceš běžet?“ zavrčel.

„Nechci běžet!“ Reed hleděl do jeho očí plných nenávisti. „To není žádná milost. Chcete mě jen vidět slabého, abyste se zasmáli, než zemřu. – Ne, nepoběžím!“

Nedaleko rostly dva mladé cedry. Malý havran na ně pohlédl a jeho oči získaly ďábelský lesk.

Opět něco řekl ostatním, kteří se znovu rozesmáli. Poté lasy chytili vrcholky cedrů, sklonili je dolů a pevně svázali. Na to, aby je udrželi u země, byly nutné síly všech pěti bojovníků.

Malý havran se otočil na Reeda. „Tak, bílý muži, ještě stále nechceš běžet?“

Reed hleděl na napnuté kmeny. Zmocnilo se jej strašné tušení.

„Nepoběžím!“ opakoval – teď si však už nebyl tak jistý.

„Ne?“ Malý havran se pekelně zazubil. „Nu, potom tě tedy přivážeme k cedrům – jednu nohu ke každému z nich – a pak je pustíme. Nechtěl bys radši běžet?“

Reed tušil, že to chtějí udělat. Uvolněné stromy by jej roztrhli vej-půl! Při té představě ho polil studený pot.

„Poběžím-“

Malý havran s úsměvem přikývl.

„Věděl jsem, že jsi chytrý a že se rozhodneš správně.“

Poté něco zvolal na ostatní. Ti odložili své lovecké košile a pláště z bizoní kůže a nechali si jen bederní roušky a mokasíny, což k ochraně před trním a kameny postačovalo.

Reed pohlédl na hladinu lesknoucí se v dáli. Mohla být tak tři čtyři míle daleko. Kdyby se mu podařilo tam doběhnout, mohl by se tam schovat mezi naplavené dřevo a počkat do noci. Mnohem spíše ho však Arapahové dohoní a ubijí.

Bojovníci si zvolili své zbraně. Vzali si nože a tomahavky, zatímco Malý havran se chopil oštěpu. Jeho ratiště bylo až po špičku obtočeno vlčí kožešinou zdobenou havraními pery – jeho totemem.

„Tím tě zabiju, bílý pse!“ pronesl k Reedovi.

Ten mlčel. Podíval se na své nohy. Dlouhá zima ve sněhových botách posílila svaly na nohou, ale bude to stačit? Dokáží jeho srdce a jeho plíce odolat mnohem mladším soupeřům?

Neměl však na výběr. Jeho smrt byla jistá. Uměl arapažsky natolik, že rozuměl, když se bojovníci mezi sebou bavili, co s ním udělají, až ho chytí. A věděl také, že o těch mučeních hovoří tak barvitě proto, že vědí, že jim rozumí. Vždyť byl celou zimu Winoniným mužem a žil mezi nimi.

Winona.

Už ji nikdy neuvidím, pomyslel si Reed.

Pak, jako by ho ta vzpomínka posílila, náhle pocítil vůli k životu.

Ještě měl sílu.

Ještě mohl těm parchantům ukázat, kým je.

Malý havran ukázal na skalní kužel asi čtvrt míle od nich. „To je tvůj náskok. Až potud jsi v bezpečí.

Hned, jak doběhneš k té skále, vyrazíme za tebou.“

Když Reed zaváhal, udeřil jej ratištěm oštěpu po zádech.

„Na co čekáš, bledá tváři? Utíkej! Utíkej!“

„Utíkej!“ křičeli bojovníci a mávali noži.

Reed se rozběhl. Pomalu, protože musil šetřit síly. Opatrně volil cestu, vyhýbal se ostrým kamenům, úlomkům suti a trnům. Potom, až bude muset běžet o život, na to nebude moci brát ohled.

Zhluboka nasával vzduch do plic. Na nich a na srdci vše záviselo. Nohám věřil.

Skalní kužel se přiblížil. Reed se ohlédl a uslyšel, jekot Malého havrana. V následujícím okamžiku ostře vyrazil ke vzdálené vodě.

Pádil podél zubatého kaňonu a necítil bolest v nohách drásaných ostrým kamením a trny kaktusů. Utíkal, jak jen mohl. Za sebou slyšel hrozivý jekot.

Na konci kaňonu se dolů svážela suťová stráň. Reed ji přeběhl, jak kamzík. Neohlédl se ani jednou.

Pak musel běžet do strmého svahu porostlého trnitým křovím. To si vyžádalo svou daň. Cítil, že krvácí, ale nebolelo ho to. Když měl svah za sebou, zbývala mu už jen polovina cesty k vodě, o níž nevěděl, zda je to řeka nebo jezero.

Mohl uběhnout tak dvě míle a plíce měl v jednom ohni. Z nosu mu kapala krev a ubývalo mu sil. Tuhly mu nohy, jimiž už pohyboval jen mechanicky.

Teď už to nevydržel a ohlédl se.

Musel vědět, jak na tom je.

To, co viděl, mu vlilo krev do žil.

Čtyři z bojovníků zůstali daleko zpět. Šlo o jezdce a nebyli tak dobrými běžci, jak si mysleli. Pouze jeden z nich se jej držel. Byl to Malý havran.

Malý havran byl mladý, silný a houževnatý. Nenávist a touha po pomstě mu navíc daly neskutečnou sílu. S oštěpem v pravé ruce pronásledoval Reeda jako štvanou zvěř. Jeho nahá hruď se leskla potem.

Reed se obrátil a běžel dál. Ale Malý havran byl rychlejší. Jeho mládí mu Reed mohl jen závidět. Vyrazil za traperem a triumfálně vykřikl.

„Jestli chci přežít, tak ho musím zabít!“ pomyslel si Reed.

Náhle padl na zem, jako by byl na konci svých sil. Rukama křečovitě svíral jeden kámen.

Malý havran se přihnal jako letní bouře a rozmáchl se oštěpem, aby jím proklál nenáviděnou bledou tvář.

Reed se bleskově otočil a mrštil proti němu kámen. Zasáhl jej do prsou. Indián zavrávoral a jeho obličej se zkřivil bolestí.

Reed vyskočil a chytil oštěp těsně za špičkou ratiště omotané vlčí kožešinou. Trhl jím k sobě a nastavil Arapahovi nohu. Malý havran zakopl a padl na zem.

Reed si nemohl dovolit ztrácet čas, protože ostatní pronásledovatelé se nezadržitelně blížili.

Už jednou Malého havrana ušetřil. Podruhé to udělat nemohl. Musel si zachránit svůj život.

Rozpřáhl se a probodl jej. Malý havran se vzepjal – a potom ztuhl. Reed pustil oštěp a utíkal dál.

Mohl uběhnout tak půl míle, když za sebou uslyšel zuřivý jekot. Ten oznamoval, že ostatní nalezli svého mrtvého bratra. Reed se náhle cítil, jako by za sebou neměl ten vyčerpávající útěk. S novou energií pokračoval dál.

Z vrcholu jednoho hřebene spatřil vodní hladinu. Už byla blízko. Šlo o řeku. Tvořila sice na tomto místě jakési jezero, ale na jihu viděl výtok. Ta výšina, kde ležel Arapahům u nohou, tedy ve skutečnosti byla ostrohem řeky.

Reed se ohlédl. Kopce ho skrývaly před zraky pronásledovatelů – ale jistě jen na krátkou dobu.

Rozběhl se dolů a v plném běhu skočil do řeky. Překonal šok ze studené vody a začal plavat.

Jako z dálky pak slyšel jekot bojovníků. Mírný proud jej unášel k výtoku z jezera. Potopil se pod jeden ostrůvek naplaveného dřeva, mezi nějž se skryl. Ostrůvek se v proudu otáčel a Reed tak mohl vidět Arapahy pobíhající po břehu. Nemůže to dlouho trvat a zjistí, kam se schoval.

Tu spatřil bobří hráz.

Nacházela se v nejužším místě údolí. Reed nyní věděl, jak jezero vzniklo.

Přes hráz přetékala voda, což způsobovalo onen slabý proud. Bobří hrad pro něj znamenal záchranu.

Když se ostrůvek zaklestil o hráz, Reed odplaval. Zhluboka se nadechl a potopil se. Pod vodou pak plaval k hradu. Znal bobry a věděl, jak si staví své hráze. Vchod ležel pod hladinou, avšak samotná nora nad ní, protože bobři dýchají stejně jako lidé. Tímto sifonem tato pozoruhodná zvířata chránila své pevnosti před vetřelci.

Reed byl jedním z nich.

Kdesi pleskl široký bobří ocas o hladinu. To byl poplašný signál, kterým se bobři vzájemně varovali.

Ze dna se zvedlo bahno, takže nic neviděl. Hučelo mu v uších. Jen velmi obezřetně vydechoval vzduch, aby jej bubliny neprozradily. Dlouho to vydržet nemohl.

A pak narazil na nějakou překážku-bobří hrad.

Nalezl otvor a musel děkovat Bohu, že byl dost velký na to, aby do něj vlezl i člověk. V následujícím okamžiku se vynořil v sifonu a zhluboka se nadechl. Ještě nikdy se mu nezdál vzduch tak chutný, tak nádherný, tak dobrý.

Stoupl si a stál po prsa ve vodě. Škvírami mezi větvemi a naneseným blátem hleděl ven.

Indiáni se rozdělili a prohledávali břehy. Jeden, který byl nejvýše postaveným v bojovnické hierarchii po Malém havranovi, uděloval rozkazy. Reed se usmíval. Ještě nikdy neviděl indiány tak rozčilené. Kdyby voda nebyla tak studená, bylo by mu v hradě celkem příjemně.

Brzy začal jektat zuby. Nejprve běžel až do zemdlení, pak skočil do ledové jarní vody, která se – tady na severozápadě – neohřála ani v létě. Nebylo divu, že se třásl jak osika.

Arapahové se shromáždili na břehu a konali poradu. Museli dojít k přesvědčení, že bohové chrání bledou tvář a nemyslí to s nimi dobře. Jeden z nich vzrušeně gestikuloval a ukazoval k jezeru. Ostatní však neměli chuť pokračovat v pronásledování. Malý havran, jejich vůdce, odešel do věčných lovišť. To bylo špatné znamení. Bohové chtějí, aby bílý muž unikl. A jejich rozhodnutí se nedá vzepřít.

Reed pozoroval ze svého úkrytu, jak se náhle obrátili a odtáhli. Zmizeli naráz jako kouř ve větru.

Možná si mysleli, že se utopil. Ale třeba tam číhali, zda se neukáže. Bylo proto lepší počkat.

Stmívalo se a hladinu jezera zčeřila chladná bríza. Reed to už nemohl vydržet. Opustil bobří hrad a vynořil se. Pak přelezl hráz a nechal se unášet proudem, protože si nedovolil plavat ke břehu.

Teprve v noci se odvážil na zem. Mokrý jak myš běhal po břehu, aby se zahřál. A zatímco takto pobíhal, přísahal, že jestli se z toho dostane živý, už nikdy nezabije bobra. Už nikdy.

Jeho šance však nevypadaly nijak růžově. Neměl nic, co člověk potřebuje k přežití v divočině. Jestli ho nezabili indiáni, udělají to vlci nebo medvědi. Nebo odpadne vyčerpáním.

Kdyby měl aspoň nůž!

Nůž! – Nebo něco, s čím by se dal rozdělat oheň, aby se mohl zahřát. Jenže on neměl nic. Nic kromě své vůle. A to bylo v divočině trochu málo.

Reed běhal, dokud se neozvaly rozedřené nohy. Poté si vlezl do křoví a pokusil se usnout. Kvůli zimě to však nedokázal. Teprve, když vyšlo slunce a oteplilo se, na pár hodin zaspal.

Až se probudil, nasbíral borůvky a zajedl je kůrou a mechem. Jeho žaludek však takovou snídani odmítl a všechno vyzvracel. Ze zkrvavených nohou mu visely cáry kůže. Ale vždy, když už se chtěl vzdát, před sebou spatřil Winonu.

Hovořila k němu a dodávala mu odvahu. Když už nemohl běžet či jít, nechal se unášet řekou, která směřovala stále na jih. Pravděpodobně se jednalo o přítok Platte River. To znamenalo, že jednoho dne bude muset překročit velké cesty vedoucí na západ – Oregonskou cestu nebo Kalifornskou cestu.

A tam budou lidé. Bílí lidé. Reed zatnul zuby a plahočil se dál.

Večer před sebou spatřil horský hřeben. Řeka jej prorážela divokým kaňonem, který byl naprosto ne-schůdný. Reedovi tak nezbývalo než ten hřeben překonat. Když dorazil na jeho vrchol, panovala již tma. Vyčerpán klesl k zemi. Už nemohl.

A tu se mu zdálo, jako by v dáli uslyšel štěkot psa. Vstal a pohlédl k jihu.

Neuvěřitelné!

Spatřil tam světlo. Oheň! Vítr k němu přihnal kouř. V měsíčním světle tam zářily bílé plátěné plachty.

Reed klesl na kolena. Tomu, co viděl, nevěřil.

Dole pod ním tábořila karavana osadníků. Byl zachráněn.

Okamžitě začal sestupovat. Zakopával, padal, ale přesto nezadržitelně pokračoval k tomu světlu. Úpatí hor se zdálo být nekonečné. K tábořišti karavany to mohly být tak tři čtyři míle – obrovská vzdálenost pro člověka vyčerpaného k smrti.

Ale dokázal to. Dovrávoral k povozům a vykřikl, jak jen mohl. Nohy už ho nechtěly poslouchat.

Poté uslyšel výstřel a zvolání: „Stát! Kdo je tam?“

„Pomoc!“ zasípal Reed. „Pomozte mi.“

Rozhodil rukama a spadl na zem jak podťatý strom.

+ + + + +

Špinavý pokoj v levném penzionu v Independence nepůsobil zrovna nejlépe. Reed si však nemohl vybírat.

Karavana s nákladem, která ho nalezla, jej odvezla do Independence. Tam musel pracovat, aby si vydělal na živobytí. A protože nic neuměl kromě líčení pasti a stahování zvířat, musel vzít zavděk vším.

Independence bylo ještě stále městem, kde se shromažďovaly velké treky na západ, ačkoli železnice již vedla až do Omahy. Jenže kdo z těchto lidí, kteří i se svými dětmi vydali na dalekou cestu, by měl peníze na drahý lístek? Povozy kryté plachtami a tažené voly byly ještě stále tím nejrozšířenějším a hlavně nejlevnějším dopravním prostředkem.

Reed se živil příležitostnými pracemi. Žil z ruky do úst a na koně a výstroj mu toho moc nezbylo. Doufal však, že jednoho dne bude mít příležitost připojit se ke karavaně směřující na západ.

Ve městě plném lidí se cítil jak zvíře v kleci. Tam venku ho čekala svoboda a on musel žít ve městě jako vlk v železech. Richardu Hurstovi, svému momentálnímu zaměstnavateli totiž dlužil přes sto dolarů – za léčení, ošacení, jídlo a nocleh. Pro Reeda to v jeho zoufalé situaci znamenalo horentní sumu.

Mohl uprchnout a připojit se k nějakému treku potají, na to však byl příliš počestný. Byl toho názoru, že muž musí splácet své dluhy – pokud chce být považován za čestného muže.

Jednoho příjemného večera v červnu se toulal po ulici. Procházel kolem velké budovy, nad jejímž vchodem visel štít s nápisem: „Richard M. Hurst, obchodní společnost Overland.“

Ve velkém dvoře muži okovávali koně a obíjeli kola železnými obručemi. Kvůli večernímu vedru byly všechny dveře otevřené. Reed věděl, že jedna z Hurstových karavan s nákladními povozy vyrazí následujícího dne na západ společně s osadnickým trekem. Toho roku byla snaha udržovat karavany co největší, protože Siouxové byli obzvlášť neklidní. Na Platte River přepadli a rozprášili oddíl poručíka Caspara Collinse. Od doby, kdy podél Bozemanovy stezky začala vláda budovat pevnosti, si žádný bílý muž na Západě nemohl být jist životem.

Hurst seděl ve své kanceláři a tlachal s jednou návštěvnicí. Reed toho muže se šklebícím se yankeeským obličejem a chladnýma, nemilosrdnýma očima nenáviděl. Hurst mu sice nejdřív dal peníze – ale získal tak levnou pracovní sílu.

Bez rozmýšlení vkročil do kanceláře a smekl klobouk.

„Dobrý večer, pane. Měl byste chvilku čas?“

„Omluvte mě, slečno Shaneová.“

Pak se obrátil na Reeda. „Co chcete? Nevidíte, že mám plné ruce práce?“

„Bude to jenom na pár chvil,“ zamumlal Reed. To, že se musí ponižovat před tím kšeftařem, ho deptalo.

Hurstova návštěvnice lhostejným tónem odvětila: „Jen klidně mluvte, mám dost času.“

Reed by si ho nejraději na místě podal, ale ovládl se.

„Vaše poslední slovo, pane?“

„Ano, moje poslední slovo!“ zavrčel Hurst. „Připravujete mě o můj drahocenný čas.“

Dál už nebylo třeba slov. Reed se uklonil ženě, smekl klobouk a obrátil se ke dveřím. Když odešel, slyšel otázku: „Co je to za chlapa?“

„George Reed, můj zástupce,“ odpověděl Hurst. Venku se Reed postavil pod otevřené okno. Ta žena –Hurst ji oslovoval Shaneová – nevypadala jako místní. Musela mít nějaký důvod, proč přijela do Independence. Že by mířila na západ?

Slyšel, jak jí Hurst říká: „To je nemožné, slečno Shaneová. Cesta s povozem taženým voly přes pláně není nic příjemného. Takovou dodatečnou přítěž si nemohu dovolit. Je mi líto, ale nejde to.“

Reed toho slyšel dost. Lelkoval po ulici a za chvíli viděl tu ženu vycházet ze dvora. Smekl před ní klobouk.

„Madam-?“

Zastavila se a pohlédla na něj. Když ho poznala, její chladné oči změkly.

Reed rychle a tiše prohodil: „Madam, předpokládám, že chcete na Západ, tak jako já. Možná bych vám mohl být nápomocen.“

Usmála se a skepticky se zeptala: „Vy – ?“

Reed přikývl.

„Vím toho o Západu a indiánech víc než všichni tito dohromady. Žil jsem v divočině tak dlouho, že by tu po mně mohli pojmenovat nějakou horu. Kam byste ráda, madam?“

„Do Fort Phil Kearny. Můj snoubenec je tam důstojníkem. Slyšel jste o té pevnosti? Možná to tam znáte.“

„Je to jedna z vládních pevností na Bozemanově stezce, kvůli kterým Siouxové tak znervózněli.“ Reed

ženě pohlédl do očí. „Jste si opravdu jistá, že tam chcete, madam?“

„Naprosto,“ zašeptala.

A teprve nyní si všiml, že má vrásky a stíny pod očima.

Ta žena už zřejmě trpěla strachem, že zůstane starou pannou, jestli si ji brzo někdo nevezme. Proto tam chtěla jet. Pravděpodobně to byla její poslední šance, jak přimět svého snoubence k sňatku.

„Dobrá,“ prohodil Reed. „Bude to nebezpečné, ale pomohu vám, pokud vy pomůžete mně. Dovolte, abych se představil. Jmenuji se George Reed.“

„A já Melissa Shaneová,“ špitla. „Takže mi nabízíte obchod, jestli to chápu dobře. Ale jak to chcete dokázat? I pan Hurst se toho bojí.“

„Hurst má jednu obchodní stanici, kdesi v údolí Carsonu,“ vysvětloval Reed. „Tam, kde už většině karavan dojdou zásoby. On tam nabízí vše – za přemrštěné ceny, pochopitelně. Podle toho, co jsem slyšel, pojedou jeho vozy s jednou velkou karavanou. Pokusí se ten trek co nejvíce zdržovat, protože, když budou osadníci muset přezimovat na jeho obchodní stanici, přinese mu to velké zisky. Když jste mu řekla, že váš snoubenec je důstojník, odmítl to jako příliš riskantní. A víte proč? Protože byste mohla přijít na jeho machinace a oznámit je armádě. Proto vás nechce vzít.“

Žena zbledla.

„Takže on je.“

„Ziskuchtivý a hlavně nelítostný obchodník. Jestli chcete, obstarám pro vás povoz a koně. Můžeme se připojit k osadníkům. Budou jenom rádi. Je jich hodně a já je přesvědčím, aby Hursta přehlasovali.“

„To všechno chcete udělat kvůli mně?“ zašeptala Melissa Shaneová.

„Nejenom kvůli vám ale i kvůli sobě!“ odpověděl Reed.

Ukázal na Hurstův dům: „Dlužím mu sto dolarů. A nemůžu odejít dřív, než mu je zaplatím.“

„Sto dolarů?“ Žena se tiše zasmála. „Jestli to je všechno.“

Sáhla do kabelky, ale Reed zavrtěl hlavou.

„To ne. Uzavřeme dohodu. Zaplatíte mě jako vůdce. Potřebuju peníze na koně, vůz a vybavení. To, co dlužím, mi můžete strhnout z platu. Souhlasíte?“

„Souhlasím,“ přitakala Melissa. „Pojďte se mnou, mám pokoj v hotelu Oriental. Tam se můžeme pobavit v klidu.“

„Nevím –,“ váhal Reed. „Vzít si cizího muže na pokoj by mohlo uškodit vaší pověsti.“

Znovu se zasmála tím tichým, melodickým smíchem, který se mu tak líbil.

„O mou pověst si nedělejte starosti, já se o ni také nestarám.“

Nadzvedla si sukni, aby ji netahala v prachu, a zamířila k hotelu. Reedovi nezbylo nic jiného, než ji následovat.

Bylo to v onu kouzelnou hodinu mezi západem slunce a příchodem noci. Za okny svítily lucerny. Reed s chutí sledoval Melissiny ladné kroky prašnými ulicemi Independence.

Den před odjezdem karavany byly všechny obchody, banky a saloony otevřené. Muži v holínkách z dobytčí kůže a oblecích od Wool and Lindsay se procházeli po ulici, aby se rozloučili s civilizací, kterou navždy opouštěli.

Pokoj slečny Shaneové se nacházel v prvním patře hotelu Oriental. Prošli recepcí, aniž by si všímali pozvednutého obočí recepčního.

V pokoji si sedla na židli a vydýchávala se. „Uf, ten prach a to vedro.“

„Na pláních to bude ještě mnohem horší,“ varoval Reed. „Nechcete si to ještě rozmyslet?“

Energicky zavrtěla hlavou.

„Ne. Spálila jsem za sebou všechny mosty. Když mi John napsal, že se mu na Západě líbí a že bude v té osamělé pevnosti sloužit dál, rozhodla jsem se, že je mou povinností postavit se po jeho bok.“

„Ano, život tady v divočině může být jednotvárný – a jen žena ho může učinit hezkým,“ přisvědčil Reed.

Melissa se začala hrabat v kabelce. „Kolik peněz budete potřebovat, pane Reede? Kromě těch sto dolarů, které vám samozřejmě dám na zaplacení dluhu panu Hurstovi.“

Reed krátce počítal.

„Měl bych vyjít se sto padesáti dolary. Náklady na mé osobní vybavení, koně a zbraně mi samozřejmě můžete odečíst ze mzdy.“

„S tím si nelámejte hlavu,“ usmála se, zatímco se posadila na stůl a vyplnila jeden formulář.

Poté, co uschl inkoust, jej podala Reedovi a řekla: „Každá banka v zemi bude poctěna, když bude moci dát peníze dceři Gilmorea Shanea, rejdaře z Baltimoreu.“

Reed vrhl pohled na poukázku a strnul, když spatřil horentní sumu pěti set dolarů.

„Ale to je příliš moc!“ protestoval.

„Ale kdepak,“ smála se. „Peníze jsou na to, aby se utrácely. Naštěstí jich mám dost. Jen se neostýchejte, pane Reede. Kdy si pro mě přijdete?“

Reed nevěřil vlastním očím. Štěstí, které se k němu tak dlouho otáčelo zády, se na něj nyní znovu usmálo.

„Za svítání, ve čtyři hodiny.“ Pohlédl na ni a prohodil: „Dovolíte mi jednu poznámku, madam?“

„Ano?“

Díval se na její úzký pás. Měla nádhernou postavu, jak se na ženu sluší a patří, ale ten zatracený korzet všechno kazil.

„Neměla byste si ten korzet zavazovat tak natěsno. A vezměte si pohodlné šaty a hrubé boty. Než dorazíme k cíli, budeme muset ujít mnoho mil.“

„Och,“ zašeptala a zrudla, protože bylo velmi neslušné, aby muž poukazoval na korzet dámy.

„Prosím o prominutí, madam,“ pronesl Reed a odešel.

+ + + + +

V následujících hodinách si na poukázku vyzvedl peníze, koupil lehký,

ale dobře stavěný vůz, jehož střecha se dala stáhnout, a čtyři mezky jako potah. Mezci byli výhodnější než voli, protože šlo o stejně tak odolná zvířata, ale mnohem rychlejší.

Naložil vůz vším, co potřeboval na dlouhou cestu přes pláně, a nakonec koupil pro slečnu Shaneovou ložní prádlo. Jemu samotnému stačila vlněná deka.

Vyzkoušel vůz i mezky a řekl obchodníkovi, aby vše naložil do tří hodin. Věděl, že tu noc toho moc nenaspí.

V železářství si koupil novou pušku. Protože neměli hawkenky, vybral si jednu zcela novou Sharpsovu zadovku, kterou měli bizonobijci v oblibě. Tím pádem již nepotřeboval váček s kulkami a prachovnici.

Též si koupil oblečení, protože městský oblek se mu hnusil: připomínal mu jeho nejhorší ponížení. Nakonec si vzal koně se sedlem i vším vybavením. Nešlo o nějakého prvotřídního běžce, ale o kostnatého, sivého mustanga s nehezkou hlavou a silnýma nohama, kterého kdysi do Independence přivedl jeden lovec kožešin ze západu. Mustang měl na uších košíky, jaké používali indiáni. Bylo na něm vidět, jak teskní po životě v divočině.

Přesně ve čtyři hodiny přijel s vozem před hotel Oriental a počkal tam na slečnu Shaneovou. Přišla se čtvrthodinovým zpožděním, jak se na dámu sluší a patří. Reed si řekl, že ji to bude muset odnaučit.

Oblékla se tak, aby to podle jejích představ bylo vhodné pro cestu přes pláně, ale aby v tom zároveň stále vypadala dobře. Měla na sobě dlouhý, šedý plášť, zapnutý až ke krku, a Reed tipoval, že pod ním má ještě tři bavlněné spodničky. Rukávy měla stáhnuté až k ramenům. Nedávaly jí velkou volnost a traper věděl, že se jí brzy začnou lepit na kůži potem. Hlavu jí chránil klobouk a v ruce nadto držela slunečník. Na rameni se jí houpala kabelka. Její dokonale nepraktický plášť byl tak dlouhý, že jí ani nebyly vidět boty. Pokud budou muset jít pěšky, bude jím zviřovat prach a oba se zalknou prachem.

Reed jí pomohl do vozíku a práskl do koní, lépe řečeno do mezků. „Včera večer jsem mluvil s vůdcem osadníků,“ poznamenal. „Nemá nic proti tomu, když se k nim připojíme. Naopak, když jsem mu řekl, že jsem skoro třicet let žil venku, byl velmi rád, že má takového společníka.“

Poté se zazubil. „Jsem moc zvědavý, jak se bude tvářit ten držgrešle Hurst, až zjistí, že mě tu už neudrží.“

„Vy jste mu to ještě neřekl?“ podivila se Melissa.

Reed zavrtěl hlavou.

„Ne. Tu srandu jsem si nechal na dnešní ráno. Pan Hurst povede karavanu osobně. Zdá se, že se mu něco nezdá s tou jeho obchodní stanicí, takže se na ni chce jet podívat.“

Osadníci tábořili několik mil za městem, protože těsně kolem města byla všechna tráva spasena koni a voly jiných karavan. Slunce stálo vysoko, když Reed vjel do tábora. Zastavil a ukázal na šedovlasého, tělnatého muže se zvrásněným obličejem:

„Slečno Shaneová, to je Oliver Holbrook, vůdce těchto lidí. Pane Holbrooku, rád bych vás seznámil se slečnou Shaneovou, pro kterou pracuji.“

„Dobré ráno, madam,“ řekl Holbrook přátelským hlasem a poklepal si na okraj klobouku.

Reed si prohlížel povozy připravené na dlouhou cestu.

„Proč jste ještě nevyjeli? Odjezd byl přece určen na pět hodin. Dohodli jsme se, že vyjedu za vámi a doženu vás, protože můj vůz je lehčí než váš.“

Holbrook pokrčil rameny a ukázal na skupinu mužů, kteří něco spravovali na jednom z Hurstových povozů.

„Cosi není v pořádku s přední osou. Chtěli jsme vyrazit, ale pan Leach, předák Hurstova mužstva, tvrdil, že na sebe musíme počkat. Na pláních se to tak prý dělá.“

„Na pláních se to tak nedělá!“ zabručel Reed. „Kdo zaostává a nemá svůj vůz v pořádku, tak si za to zodpovídá sám. Ostatní na něho nečekají. Aspoň ho-to naučí být v budoucnu pečlivější.“

Slezl z kozlíku a zamumlal k Melisse: „Už je to tady. Zdržování, to je Hurstova taktika. Neříkal jsem vám to?“

„Co chcete dělat?“ zeptala se, protože v jeho očích spatřila hněv.

„Jenom si promluvit s Leachem,“ odvětil, obrátil se a.zamířil ke skupině mužů.

Melissa si ho prohlížela. Ačkoli už nebyl nejmladší a zdobily ho šediny, stále měl svalnatou postavu. Dnes vypadal úplně jinak než včera. Na nohou měl pouštní mokasíny a jeho krok měl v sobě eleganci indiánů.

Stack Leach stál u Hurstova vozu a uděloval příkazy. Jednalo se o vysokého, šlachovitého muže s tmavým obličejem s ostře řezanými rysy. Toto nebyla jeho první cesta přes pláně. Jak to u Hurstových lidí bývalo obvyklé, byl po zuby ozbrojen. Po Independence se šuškalo, že Hurst ho používá jako zabijáka problémů – ale možná nejenom jich.

„Ahoj, Stacku,“ pozdravil Reed. „Jste hotoví?“

Leach na něj pohlédl planoucíma očima.

„Reede, co tu, ksakru, hledáš? Proč si nehledíš své práce?“

Reed ukázal palcem přes rameno na Melissu Shaneovou sedící v bryčce.

„To je moje práce, Stacku.“

„Aha!“ zazubil se Leach. „Chtěl bys zdrhnout kvůli dluhu. Rozumím. Akorát přemýšlím, co na to asi tak řekne pan Hurst.“

„K čertu s ním!“ mávl rukou Reed. „K čertu s vámi oběma. Poslouchej, Stacku. My vyjedeme. Jestli se někdo zdrží, tak je to jeho věc. A odteď začne každý den při východu slunce.“

„Začne tehdy, kdy to určí pan Hurst!“ zavrčel Leach.

„A kde vlastně je, ten tvůj pan Hurst?“ usmíval se Reed. „Drží se zpátky, aby mohl později tvrdit, že vůbec nevěděl o tom, že zdržuješ odjezd?“

Leach zrudl.

„Pan Hurst odjel do města, protože tam musí něco vyřídit!“ vykřikl. „Já to nezdržuju, rozumíš! Dávej si pozor na jazyk, nebo tě sejmu!“

„Jen si posluž, když si tak věříš,“ provokoval ho Reed klidným hlasem.

Leach se však ovládl. Hurst měl v karavaně jen šest vozů, osadníci čtyřiadvacet. A ti lidé spěchali, protože se ještě tento rok chtěli dostat do Kalifornie. Ti se nepochybně postaví na Reedovu stranu. Bylo prozíravější nevyvolávat spory.

„Dobře, dobře,“ zabručel.

„Hurst nám nemá co přikazovat,“ řekl Reed. „Většina osadníků si zvolila svého vůdce a ten je povede. Tak se to dělá u všech treků. Nepokoušej se mi namluvit, že to nevíš, Stacku. Já jsem pro Hursta pracoval a znám jeho praktiky. Chce karavanu zdržovat za každou cenu – ale to se mu nepodaří. Ne, dokud s těmi lidmi pojedu já.“

Obrátil se a přikročil k vozu Melissy Shaneové.

„ Zdržovat karavanu – co tím máte na mysli?“ otázal se Holbrook.

Reed mu pohlédl do očí. „Chcete do Kalifornie, to jste mi řekl včera večer. Na takovou cestu je teď už příliš pozdě. Jestli si nepospíšíte, tak na Sierře napadne sníh dřív, než tam dojdete. Budete muset přezimovat na této straně hor a na tom Hurst staví.“

„Proč?“ ptal se Holbrook. „Co by z toho měl?“

„Má jednu obchodní stanici na úpatí Sierry, v údolí Carsonu. Tam vás velmi rád ubytuje, za předpokladu, že mu zaplatíte za každý plátek slaniny, každý pytlík fazolí a mouky cenu, kterou si určí. Chápete? Rozumíte mi, co tím myslím?“

„Och, zatraceně, to víte, že teď už vám rozumím,“ prohodil Holbrook. „Ten čubčí syn! A přitom se tvářil tak přátelsky, když se mě ptal, jestli se k nám může připojit.“

„Pracoval jsem pro něho a znám jeho metody,“ řekl Reed. „Příště už se tak zdržet nenecháme.“

„To teda ne!“ přisvědčil Holbrook.

Přistoupil ke svému povozu, aby dal příkaz k odjezdu. V tom okamžiku kdosi z Hurstových mužů zvolal: „Tam jede pan Hurst!“

Reed předstíral, že něco spravuje na postroji svých mezků. Pod ramenem viděl, že Hurst přijíždí v doprovodu šerifa Independence. Usmál se.

Hurst přijel až k němu.

„To je ten chlap, šerife,“ zavrčel. „Vidíte, že mám pravdu? Viděl jsem ho včera mluvit se slečnou Shaneovou. Přemluvil ji, aby s námi jela na západ –ideální příležitost, jak se vypařit.“

„Reede, pojďte sem!“ zvolal šerif. Už z tónu jeho hlasu bylo slyšet, že se mu ta věc vůbec nelíbí.

Reed poslechl. „Co proti mně máte?“

„Jste obviněn z toho, že dlužíte panu Hurstovi sto dolarů,“ řekl šerif. „Co k tomu řeknete?“

„A to mám za to, že jsem mu pomohl, když ho polomrtvého přivezli do Independence!“ bědoval Hurst.

„Ale zase jste získal levnou pracovní sílu,“ poznamenal Reed.

Šerif nezakrýval, že s tím nechce mít nic společného. Hurst však platil velké daně, takže musel zakročit v jeho prospěch.

„Můžete ten dluh panu Hurstovi splatit, nebo ne?“ zeptal se muž zákona.

„Ano,“ přikývl Reed.

Z kapsy kabátu vytáhl kožený váček, vzal z něj pět zlatých mincí a hodil je Hurstovu koni pod nohy.

„Tady máte ty vaše peníze!“

„Zvedněte je!“ zaječel Hurst. „Tak mi oplácíte mou lidskost? Šerife, přikažte mu, ať je zvedne!“

„To není moje věc,“ zavrčel šerif. „Příště se radši se svými partnery lépe domluvte, než s tím budete otravovat mě. Adios, pane.“ Obrátil koně a vyrazil směrem k městu.

„Leachi!“ vykřikl rozlícený Hurst.

„Ano, šéfe?“ Leach vystoupil ze skupiny mužů.

Hurst ukázal na peníze. „Zvedni je a dej mi je.“

„Myslím, že by je měl zvednout Reed,“ odvětil Leach.

Reed se mu smál do očí. „Nepohnu ani prstem. Přikázal ti to šéf, Stacku. Zvedni je.“

Leach sevřel rty. V jeho očích se zajiskřilo – ale jen na chvíli.

„Dobrá, nechci žádné problémy.“ Výraz jeho tváře však říkal, že míní čekat na svou šanci.

Vzal těch pět mincí a podal je Hurstovi, který si je strčil do své kapsy.

„Odkud máš naráz tolik peněz, Reede?“ zeptal se.

„Do toho ti nic není a tvému šéfovi také ne,“ chladně opáčil Reed. „Ode dneška už pro vás nepracuju. To je všechno.“

Hurst přijel k Melisse Shaneové, která mlčky seděla na kozlíku.

„To je vaše práce!“ zavrčel. „Namluvil vám, že vás vezme na západ. A vy mu věříte!“

„Dávejte si pozor na jazyk, Hurste. Mluvíte s dámou!“ řekl Reed varovným tónem.

„Sakra!“ vykřikl Hurst, ale hned zmlkl, když spatřil ocelový výraz v traperových očích.

Z toho pohledu se mu udělalo nevolno.

„Myslím, že jsme se tu už zdrželi dost dlouho,“ ozval se Holbrook. „Vyrazíme. Buďto se k nám připojíte nebo ne. Je to na vás, pane.“

„Dobrá,“ zavrčel Hurst, „dobrá.“

Kolona jeho šesti vozů byla příliš malá na to, aby se odvážila nebezpečné cesty přes pláně. Musel se přidat k této větší karavaně, pokud se chtěl do své obchodní stanice v údolí Garsonu dostat ještě tento rok.

„Leachi, postaráš se o ten rozbitý povoz a doženeš nás,“ zvolal, obrátil svého koně a jel ke svým lidem.

Leach jen přikývl. Poté, co Hurst odjel, přikročil k Reedovi.

„Je mezi námi jeden nevyrovnaný účet,“ zavrčel.

„Nemusíš mě nikde hledat,“ odtušil Reed.

Vylezl na kozlík vedle Melissy Shaneové a chopil se opratí.

„Jedem! Jedem!“

+ + + + +

Karavana měla před sebou dva tisíce mil divokou přírodou plnou dobrodružství a nebezpečí. Když z dohledu zmizela špice kostela v Independence, čekala je civilizace až v Kalifornii.

Tu cestu projely stovky jiných karavan před nimi. Ta míle široká a nekonečně dlouhá čára připomínala jizvu v prérii. Bezpočet mul, mezků, volů a koní spáslo trávu po obou stranách cesty až po kořínky a ty pak byly rozdupány kopyty a rozjety koly.

Po stovky a stovky mil je čekal stejný obrázek – zničená krajina, trosky vozů, odlesněné svahy, sluncem vybělené kostry tažných zvířat, ke kterým se později přidali bizoni, které někdo zastřelil jen tak pro zábavu. Dál na západě, na hřebenech Black Hills, však žili Siouxové, kteří s nelibostí hleděli na toto ničení jejich země bílým mužem.

Při polední přestávce měla karavana za sebou deset mil, protože úvodní část cesty byla snadná. Těžkosti na ně ještě čekaly – přechod Platte River, pustiny Badlands či Skalisté hory, kde se vozy musely přes skály vytahovat na lasech.

Leach dohnal ostatní. Hurst si ho vzal stranou.

„Ten Reed je mi trnem v oku,“ řekl obchodník. „Ví o našich praktikách a může nám být nebezpečný.“

„Mám pro něho kulku,“ sliboval Leach.

Hurst o tom „problému“ chvíli přemýšlel. Poté rozhodl: „Ta Melissa Shaneová je snoubenka jednoho důstojníka. Jsem si jistý, že Reed ji navykládal věci, o kterých by se nikdo neměl dozvědět. Rozumíš mi?“

Leach přikývl. Šlo o brutálního zabijáka, právě proto ho Hurst jmenoval šéfem svých povozů.

„Přirozeně. Bylo by pro nás lepší, kdyby tu cestu nepřežila – kdyby do Fort Phil Kearny nikdy nedojela, že ano?“

„Je to na tobě,“ zamumlal Hurst. „Nejdřív ji dostaň od Reeda,“ pak bude bezmocná. A potom, hned jak budou problémy, třeba útok indiánů, se na tebe spoléhám.“

„All right,“ přikývl Leach.

„S Reedem ti nechám volnou ruku, ale s tou ženou to musí vypadat jako nešťastná náhoda,“ upozornil ho Hurst. „Nechci mít nějaké trable s armádou, takže mé jméno se v tom nesmí objevit. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Leach přikývl. Prohlížel si nehty na rukou. Někdy byl Hurstovi nepříjemný, jenže on potřeboval někoho, kdo by dělal špinavou práci.

Odpoledne panovalo vedro. Při táhlém stoupání museli všichni kromě malých dětí sesednout z vozů a jít pěšky. Melissa se ve svém nepraktickém šatu z těžké bavlny potila. Její dlouhá sukně zviřovala prach.

„Proč nemůžeme jet?“ ptala se.

„Protože musíme šetřit mezky,“ vysvětlil Reed, který šel vedle vozu. „Než se dostaneme k cíli, budeme je potřebovat. A vy, madam, urazíte většinu cesty pěšky.“

Pohlédl na její korzet, který byl stále sešněrován, ale ne již tak pevně jako včera.

„Raději běžte do křoví a vysvlečte si ten zatracený korzet.“

Zrudla a sevřela rty. Po chvíli však učinila to, co říkal. Když se vrátila z křoví, cítila se mnohem volněji. Reed dělal, že ji nevidí. Korzet pro ni byl posledním zbytkem civilizace, se kterým se nyní rozloučila.

Po chvíli se Reed opět ujal slova. „Říkal jsem si, že jste se oblekla moc neprakticky. Ve voze jsou pro vás v jedné bedně modré kalhoty, mužská košile, lehké boty a sombrero. Zítra si to oblečte a nebudete se tak potit, uvidíte.“

„Mužské oblečení? Nikdy!“ odporovala Melissa. „Ostatní ženy by mi za to spílaly.“

„Ostatní ženy v této karavaně,“ poznamenal Reed s úsměvem, „vám ve skutečnosti budou závidět. Poslechněte mě.“

Uplynul horký, prašný den a když se přiblížil večer, tvářili se osadníci, jako by již za sebou měli tisíc mil. Přitom jich bylo nanejvýš třicet. Tempo pochodu určovala rychlost volů a ta byla omezená.

Trek se utábořil u jedné bahnité tůně. Vozy se shromáždily do kruhu. Ženy sbíraly dřevo a rozdělávaly ohně, zatímco muži se starali o vyčerpané koně a voly. Poté došlo na večeři, načež Reed nasedl na svého sivého mustanga, aby si navykl na jízdu.

Když se po projížďce vrátil, slyšel vzrušené hlasy. Muži stáli kolem velkého ohně. Reed přijel ke kruhu, ale zůstal v sedle.

„Co se děje?“

„Chceme zvolit našeho kapitána, ale pan Leach tvrdí, že to není nutné. Pan Hurst prý bude rozhodovat za všechny,“ prohodil Holbrook.

„Tos vážně řekl, Stacku?“ otázal se Reed.

„Když to říká Holbrook, tak to asi je pravda,“ odvětil Leach. Stál obklopen svými muži, z nichž dva, Bellfoot a Dowell, platili za rváče. Hurst seděl stranou od všech na soudku.

Reed se obrátil na Holbrooka: „Leach nemá právo říkat něco takového. Vůdce karavany zvolí většina.“

„Jdi k čertu!“ vykřikl Leach. „Chceš snad tvrdit, že jsem lhal?“

„Vysvětli si to, jak chceš,“ odtušil Reed. „Každopádně ty lidi nebudeš zastrašovat. Ani slovy, ani zbraněmi.“

Leach zrudl.

„Sakra, to si přece nenechám líbit!“ zabručel.

Sáhl po koltu, ale v tom okamžiku se vzepjal Reedův mustang a vyrazil proti němu.

Leach vykřikl a rázem zapomněl na revolver. Chtěl uskočit a vyhnout se kopytům. Jenže přitom o sebe zavadil ostruhami a padl na záda. Snažil se tedy aspoň odplazit.

Bellfoot se přikrčil a běžel stranou, aby se Reedovi ztratil ze zorného pole. Chtěl se mu dostat do zad. Mustang nastražil uši a vyhodil zadníma. Bellfoot to koupil do žaludku. Letěl deset stop vzduchem, než obličejem přistál v prachu. Tam zůstal ležet. Sténal a ze rtů mu tekla krev.

Reed vytáhl kolt a namířil jej na Dowella. „A co ty? Chceš to také zkusit?“

Dowell s sebou trhl, jako by dostal ránu do brady.

„Pro Kristovy rány, ne!“ zanaříkal.

Leach se schoval pod vůz, aby unikl kopytům Reedova koně.

„Vylez, Stacku!“ zvolal Reed.

Leach poslechl. Celý se třásl strachy.

„Kůň, který útočí na lidi, si zaslouží jatka!“ stěžoval si.

„Tak to zkus, Stacku,“ řekl traper přátelským hlasem. „Má to ale jeden háček: Než sejmeš mého koně, budeš si to muset rozdat se mnou. Tak dělej!“

Leach pošilhával po koltu v Reedově ruce. „To se ti to teď mluví, když jsi ozbrojený!“

„Takže to ti vadí?“ usmál se Reed a strčil revolver do pouzdra. „Well, teď jsou naše šance vyrovnané. Někdo by měl mávnout šátkem a pak ten problém sprovodíme ze světa jednou provždy. Souhlasíš?“

Leach se díval na muže, který, dokud pracoval u Hursta, pro něj byl tou nejnižší spodinou. Nyní však v jeho očích spatřil něco, co se mu ani trochu nelíbilo.

„Nu, Stacku?“ zvolal Reed vyzývavě.

Hurst doposud jen mlčky přihlížel. Jenže v tomto okamžiku poznal, že je na čase zasáhnout.

„Stát!“ vykřikl a vyskočil z bedny, na které seděl. „Proč hned chcete prolévat krev? Nemám nic proti tomu, když se za vůdce karavany zvolí někdo jiný. Zase tolik o to nestojím. Pan Leach je – ehm – poněkud unáhlený.“

Jeho oči vyslaly Leachovi tiché varování: „Že, Leachi?“

„Ano,“ zabručel Leach.

„Tím je ta věc vyřešena,“ dodal Hurst. „Reede, omlouvám se vám za mého muže. Leach je příliš temperamentní. Prostě se občas neovládne.“ Přitom se začal smát.

Napětí náhle povolilo. Reed vstal. Odvedl koně od ohně a přivázal jej k jednomu kolu. Přikročil k němu \ Holbrook.

„Myslím, že byste se měl mít na pozoru,“ zamumlal.

„Ech, já už se pohlídám,“ mávl rukou Reed.

Pohlédl na Melissu Shaneovou. Stála u povozu a dívala se na něj. Byla bledá jak stěna. Holbrook na ni kývl a odešel.

Hned, jak zmizel, přistoupila k Reedovi.

„To bylo hrozné!“ zašeptala. „Chvíli jsem si myslela, že vás ten ničema zabije!“

Reed se na ni usmál. „Mě jen tak někdo nedostane.“

Sevřela mu rameno. „Co bych si bez vás počala? Pan Hurst by zřejmě trval na tom, že se musím vrátit do Independence.“

„Ano, to je možné,“ připustil Reed.

Ve stejnou dobu si Leache podával Hursta.

„Tak ne, ty idiote!“ čertil se Hurst. „Chci vidět mrtvého jeho, ne tebe! Vy pistolníci se s těmi férovými souboji stejně akorát tak vždycky dostanete do hrobu! Oddělej ho tak, že přitom nebudeš riskovat! Chápeš mě?!“

„Ano,“ pravil Leach a sklopil zrak.

Ještě toho večera všichni dospělí muži zvolili svého kapitána: vůdce karavany, jehož rozhodnutím se na cestě budou muset všichni bezpodmínečně podvolit.

Vítězem této volby se stal Oliver Holbrook, pouze Hurstovi muži volili pro svého šéfa.

V noci ležel Reed v přikrývkách pod vozem a slyšel, jak se Melissa ve voze převaluje.

Nemůže usnout, pomyslel si.

Obraz Winony mu bledl v paměti, až se z něj stal neurčitý stín, který již nad ním neměl žádnou moc.

+ + + + +

Když se následujícího rána dala karavana do pohybu, měla na sobě Melissa mužský oděv. Ostatní ženy tím nejdřív byly šokovány, ale postupem doby i ony vyměnily své neprakticky dlouhé sukně a těžké šaty za lehčí věci.

Trek nezadržitelně postupoval směrem na západ. Délka denního pochodu byla něco mezi patnácti a dvaceti mílemi. Jeden obzvlášť dobrý den urazili dokonce pětadvacet.

Karavana táhla Nebraskou, proslulým krajem Badlands. Pak se přiblížilo indiánské území a cesta začala být nebezpečná.

Trek si vyžádal první oběti. Jeden muž z Ohia zemřel při rvačce, byl pohřben u kraje cesty a jeho společníci museli opustit karavanu a vrátit se. Další se utopil při brodení řeky. Jeho tělo nebylo nikdy nalezeno. Čtyři povozy se rozhodly nepokračovat dál v cestě a vrátit se zpátky. Obrátili se ještě před dosažením Platte River.

Týdny ubíhaly, prašné vedro se střídalo s průtržemi mračen. Muži i ženy jeden po druhém ztráceli dobrou náladu a stávali se nevrlejšími a podrážděnějšími. Způsoboval to strach z neznáma, pocit opuštěnosti a neustálé vypětí. Z nedostatku lepšího pojmenování se tomu říkalo „osadnická horečka“.

Karavana dorazila k South Platte River, kousek táhla podél ní a poté ji přebrodila u Ash Hollow. Potom se vydala k North Platte, jejíž tok měla sledovat až po Fort Laramie, první větší stanici po cestě.

Severně od South Platte si jeden den odpočinuli. Ženy praly prádlo a zašívaly roztrhané oděvy, muži opravovali vozy, mazali osy a okovávali koně. Povozy seskupili dokola, do jakéhosi vozového hradu – a byly rozestaveny hlídky, protože se nacházeli v loveckých revírech hrdého a statečného kmene Siouxů, před kterými si žádný bílý muž nemohl být jist životem. Ženy směly opustit tento kruh pouze při sběru roští a pokud je strážili dva ozbrojení muži.

Jednotvárná strava sestávající ze sušeného masa, fazolí a slaniny se většině lidí již zajídala. Reed se proto rozhodl v ten volný den vyjít na lov. Stáda bizonů táhnoucí ze severu již vyslala své předvoje, aby zjistila nejlepší trasy na teplý jih. Možná se mu podaří nějakého bizona ulovit.

Řekl o tom Melisse a Holbrookovi, nasedl na koně a vydal se k nejbližší výšině. Odtud se tábor zdál být nicotný. Viděl Stacka Leache, který seděl na ose jednoho vozu a čistil si revolver. Hurstovi muži hráli svůj oblíbený poker. Hursta samotného vidět nebylo. Zřejmě si užíval siesty někde ve stínu. Reed si řekl, že z jeho strany toho dne nebezpečí nehrozí, a jel dál.

Sotva zmizel, vyšel Hurst ze stínu plachty. V ruce držel dalekohled.

„Leachi, pojď sem!“

Leach nenáviděl, když na něho šéf tak volal, ale přesto poslechl.

„Co se děje?“

Hurst ukázal do kopců. „Reed právě odjel – a sám! Myslím, že to je šance, na kterou jsme čekali.“

Leach se okamžitě probral z letargie.

„Odjel? To je od něho zatraceně lehkomyslné!“

„Ano, také bych řekl,“ podotkl Hurst. „Jeď za ním, Leachi, a udělej, co udělat musíš. Ale někoho si k tomu vezmi, protože ten chlap je nebezpečný. Vezmi si Dowella a Bellfoota, ti si s ním stejně musí vyrovnat jeden účet.“

„V pořádku,“ zabručel Leach.

Chtěl odejít, ale Hurst ho chytil za ruku.

„A ještě něco: Odjeďte z tábora jiným směrem. Nikdo nás nesmí podezírat. Slyšíš? Nesmí na nás padnout ani stín podezření.“

„Nemějte obavy,“ zašklebil se Leach. „Až Reeda najdou, budou si myslet, že to byli indiáni. Co vím, tak Bellfoot skalpování rozumí.“

„To je dobře,“ zamumlal Hurst. „Spoléhám na tebe. A jestli něco nevyjde, tak o ničem nevím. Rozumíš?“

„Co by mělo nevyjít?“ Leach položil ruku na pažbu revolveru. „Ten frajer už je mrtvý. Akorát to ještě neví.“

O deset minut později vyjel s Bellfootem a Dowellem z tábora.

„Jedeme na lov,“ řekl Holbrookovi, když se ptal.

Ten za nimi hleděl s nedůvěrou, ale protože se vydali opačným směrem než Reed, tak jen pokrčil rameny a pomyslel si, že se nemá čeho obávat. Čerstvé maso potřebují a je jedno, kdo je přinese.

Jakmile se ocitli z dohledu vozového tábora, Leach a jeho kumpáni zabočili a velkým obloukem tábor objeli. Netrvalo dlouho a narazili na čerstvé stopy neokovaného koně.

„To je on, chlapci!“ Leach si mnul ruce. „Teď je náš. Je nejvyšší čas se ho zbavit.“

Dowell pokýval hlavou a Bellfoot si vytáhl skalpovací nůž, načež vyzkoušel ostrost jeho špičky.

„Nech mi ho, Stacku,“ žadonil. „Musím mu oplatit ten úder, který mi ta jeho herka dala do žaludku.“

„Vychutnáme si ho všichni tři,“ slíbil Leach a pobodl svého koně.

+ + + + +

Reed směřoval na sever, dokud nespatřil spirálu zvířeného prachu. Okamžitě zajel do jedné kotlinky, sesedl a skryl mustanga v křoví. S puškou v ruce pak vylezl nahoru.

Ten prach byl znamením, že se tam pohybuje nějaká zvěř. Indiáni by nebyli tak neopatrní.

Reed se přitiskl k teplé zemi. Pokud se jednalo o zvěř, potáhne na jih, k řece. Nasliněným ukazováčkem zjišťoval směr větru. Poté vytáhl z ústí hlavně pušky korek, který tam strčil, aby dovnitř nevnikl písek.

Uplynula hodina. Reed čekal. Uměl“ být trpělivý. Náhle se na svahu před ním objevily dva body. Šlo skutečně o bizony, předvoj velkého stáda, které táhlo ze severu na jih, aby uniklo drsné zimě.

Oba bizoni klusali zhruba půl míle od něj. Na takovou vzdálenost si nechtěl dovolit riskovat výstřel. S novou sharpskou se totiž ještě nesžil tolik jako se starou hawkenkou.

Nasedl na koně a přiměl ho ke cvalu, aby bizonům odřízl cestu.

Kryt svahem jel souběžně s nimi, přičemž zrádný dusot kopyt ztlumila tráva. Když znovu seskočil ze sedla a vylezl na hřeben svahu, spatřil je před sebou. Tentokrát však byla vzdálenost mnohem výhodnější.

Položil vedle sebe náboje, aby mohl rychleji nabít pušku. První ránu věnoval vzdálenějšímu bizonovi. Ve výšlehu z hlavně viděl, jak se skácel k zemi. Bližší se obrátil na útěk, ale nedostal se daleko. Reed bleskově nabil a skolil i jej.

Vrátil se pro koně a poté se vydal ke své kořisti. Bizon, kterého trefil jako druhého, se válel v křečích v jedné dolině. Šlo o mladou krávu. Reedovi se sbíhaly sliny, když pomyslel na bizoní maso opékané na roštu. Rozhodl se vzít do tábora tolik masa, kolik jeho mustang unese. Pak se bude muset vrátit ještě s jedním koněm, aby přivezl zbytek.

Sesedl, při vázal mustanga k jednomu keři a přistoupil k bizonovi. Nebylo snadné ho vyvrhnout a stáhnout. Reedovy ruce byly červené od bizoní krve a po tváři mu tekly kapičky potu.

Nevěděl, jak dlouho ho stahoval.

Tu jeho kůň zafrkal. Chtěl sáhnout po pušce, kterou položil na zem,“ ale už bylo pozdě.

Ledový hlas mu přikázal: „Nech ji ležet, Reede. Jestli se jí jenom dotkneš, napálím to do tebe!“

Na kraji jámy stáli tři muži. Přišli pěšky, takže je neslyšel. V rukou drželi revolvery a mířili na Reeda.

Stack Leach, Bellfoot a Dowell.

„Konečně tě máme, Reede!“ zavrčel Leach. V jeho očích se blýskalo.

Reed tam stál jak solný sloup. V ruce držel zakrvácený nůž.

„Končím!“ blesklo mu hlavou.

„Pojďte, chlapci!“ prohodil Leach a začal slézat dolů. Reed schoval pravou ruku za záda, aby ji nebylo vidět, a pustil nůž na zem. Ten nůž byla jeho jediná naděje.

Leach k němu přistoupil a přiložil mu hlaveň revolveru na břicho.

„Tos nečekal, co, chytráku!“

„Ne,“ přisvědčil Reed.

Leach stál před ním, Bellfoot stranou od něj a Dowell za ním. Měli ho v kleštích.

„Co se mnou chcete dělat?“ zeptal se.

„Co asi?“ rozesmál se Leach. „Můžeš třikrát hádat.“

Poté se rozmáchl a udeřil Reeda do brady.

„To je za to, že jsem za tebe musel vytahovat z bláta těch pět mincí! Ale to je jen začátek, to se neboj!“

Reed té ráně nestačil uhnout. Zavrávoral a šel k zemi. Z rozbitého rtu mu tekla krev.

„To jsem si o tobě nemyslel, Stacku,“ zamumlal. „Tři proti jednomu! Máš to zapotřebí? Zatím jsem si myslel, že si své souboje dokážeš vybojovat sám.“ „Moc mluvíš, Reede,“ zavrčel Leach. „Proč riskovat, když to jde i jinak?“

„Umlčíme ho,“ ozval se Bellfoot. „Klidně si to vezmu na starost, jestli si nevěříte. A potom bude na řadě ta jeho zatracená bestie.“

„Kdo ti řekl, že si nevěřím?“ opáčil Leach. Dowell mlčel.

Bellfoot se neklidně rozhlížel. Padly výstřely – výstřely, kterými Reed zabil oba bizony – a poblíž mohli být indiáni.

„Bylo by lepší, kdybychom dál neztráceli čas.“

„Správně,“ přitakal Dowell, jenž se také obával, že ty rány slyšeli indiáni. „Radši si pospěšme, ať to máme za sebou.“

„Ne tak rychle!“ zchladil je Leach.

Ukázal na Reeda, který ležel na zemi. „Dělejte, zvedněte ho.“

Bellfoot s Dowellem poslechli. Postavili ho a zkroutili mu ruce za záda. Díky tomu museli odložit své revolvery. Jen Leach držel svůj v rukou – chvíli v levé, chvíli v pravé.

Reed se pokusil sklonit hlavu, aby se chránil před údery pěstí, jak to jen šlo.

„Jsem na řadě,“ řekl po chvíli Bellfoot.

Leach přikývl a ustoupil stranou. Bellfoot se postavil před Reeda a rozpřáhl obě ruce.

„Teď ti ukážu!“ zvolal. „Drž toho ksindla pevně, Dowelle.“

„Držím,“ zabručel Dowell.

Bellfoot udeřil, ale Reed neváhal a kopl jej do břicha. Bellfoot vykřikl a padl na záda. Poté šlo vše ráz na ráz.

Leach zavyl zlostí a rozmáchl se pažbou revolveru po traperovi. Ten se v posledním okamžiku přikrčil a ránu tak místo něj dostal Dowell, do krku. Díky tomu pustil Reedovy ruce a ten

se mu tak mohl vytrhnout, načež mu z pouzdra vytáhl kolt. Nejprve však třeskla rána z Leachova revolveru. Kulka proletěla Reedovými vlasy. Poté byl na řadě traper. Zamířil Leachovi na ruku, vypálil a uslyšel jeho výkřik. Tím byl boj rozhodnut.

Reed klekl na Dowella, který sténaje a napolo v bezvědomí ležel na zemi. Kouřícím koltem mířil na Leache.

„Tak co, Stacku?“

Leach se držel za krvácející ruku. Měl hrůzou rozšířené panenky.

„Nestřílej!“ zavyl. „Pro Kristovy rány, nestřílej!“

„Lehnout!“ přikázal Reed. Leach okamžitě poslechl, byl to zlomený člověk.

Reed namířil na Bellfoota.

„Vstaň!“

Nic. Ani se nehnul.

Bellfoot ležel na zádech s rozpřaženýma rukama – tak, jak padl, když ho Reed kopl do břicha. Z úst mu vytékala krev.

„Hej, Bellfoote!“ zvolal Reed. Zmocnila se ho zlá předtucha.

Zvedl Dowella za límec a řekl: „Postarej se o svého kumpána. Podívej se, co se s ním stalo.“

Dowell přišel k Bellfootovi, chytil ho za košili a zdvihl ho.

„No, dělej, tak těžký přece být nemůže.“

Bellfoot se znovu ani nehnul. Když ho Dowell pustil, bezmocně padl na zem.

„Obrať ho,“ řekl traper.

Dowell poslechl. Tu náhle strnul.

„Co – co?!“ vykřikl.

Bellfootovi trčel ze zad Reedův těžký lovecký nůž. Když jej Reed pustil na zem, zabodla se jeho rukojeť do země, takže čepel směřovala nahoru. Když na něj potom Bellfoot spadl, probodla ho.

Chvějící se rukou Dowell vytáhl nůž Bellfootovi ze zad a hodil ho do trávy. Přitom nenávistně hleděl na Reeda. „To je tvoje vina!“

Reed pokrčil rameny.

„Řekněme, že měl smůlu. Naříkal bys tak, kdybych tam teď místo něho ležel mrtvý já?“

Sklonil se k Leachovi, vytáhl mu kolt z pouzdra a odhodil ho pryč.

„Vstaň, Stacku!“ zvolal.

Leach poslechl. „Moje ruka! To bolí.“

„Do tábora už to vydržíš,“ odvětil Reed.

Poslal Dowella pro koně a přivázali Bellfoota k sedlu. Poté všichni nasedli. Reed jim přikázal, aby jeli před ním. Tak vyrazili. Bolel ho obličej. Tam, kde jej zasáhla Leachova pěst, mu naběhla boule.

O hodinu později přijeli do tábora. Udivení osadníci se kolem nich sešli jako vosy kolem přezrálé broskve.

„Hergot, jak to vypadáte, Georgi?“ zvolal Holbrook.

Poté jeho pohled padl na mrtvého, kterého přivezli.

„Co to má znamenat?“

Reed ukázal na Leache. „To vám povykládá on. Kdybych to udělal já, mohl by mě někdo obvinit ze lži.“

Přitom pohlédl na Hursta, který stál v kruhu svých mužů a nervózně si hryzal rty.

„Nesmysl!“ zvolal Holbrook. „Všichni víme, co jste pro nás udělal. Bez vás bysme byli tak maximálně v půlce cesty. Takže, co se stalo?“

Reed jim to povyprávěl. Ukázal na svůj oteklý obličej. „Chtěli mě zabít. Ještě štěstí, že byli tak neopatrní a mně se podařilo dostat se ke koltu. Patří tam tomu.“ Přitom ukázal na Dowella.

Holbrook se zeptal: „Před takovým problémem stojím poprvé. Co se na treku dělá s člověkem, který chtěl někoho zavraždit?“

„Pověsí se na osu povozu!“ odpověděl Reed. „Ale já netrvám na tom, že musí zemřít. Dejte mu koně, láhev vody a revolver a vyžeňte ho z tábora.“

Holbrook se obrátil na Hursta. „Co k tomu můžete říct, pane? Jsou to vaši lidé?“

„Moji lidé?“ Hurst se tvářil nevinně. „Byli to moji lidé. Teď už ale se mnou nemají nic společného. Udělejte s nimi, co uznáte za vhodné.“

„ Co?“ vykřikl Leach. „Vy se na nás chcete vykašlat?“

Zatnul pěst a rozpřáhl se na Hursta. „To on nás na to navedl. Chtěl, abych Reeda odklidil z cesty – a tu ženu, slečnu Shaneovou také, aby se armáda nedozvěděla nic o jeho machinacích.“

„To jsou lži!“ zaburácel Hurst. „Lže, aby si zachránil život!“

„Opravdu?“ zapochyboval Holbrook. „Stojí tu tvrzení proti tvrzení. Budeme to muset objasnit.“

Obrátil se na Dowella. „Kdo dal vám a Bellfootovi příkaz, abyste jeli za panem Reedem?“

„Stack Leach,“ odvětil Dowell.

„Jste si jistý? Nemůžete se mýlit?“ ptal se Holbrook.

„Jak bych se mohl mýlit? Vždycky dostáváme příkazy od Stacka.“

„Tak vidíte!“ vykřikl Hurst. „Nemám s tím vůbec nic společného.“

„Vážně?“ Holbrook na něj vrhl pohrdavý pohled. „V této karavaně ví přece každý, že Reeda nesnášíte. Dohodneme se teď, co s vámi a s těmito bastardy,“ řekl, přičemž ukázal na Leache a Dowella, „uděláme.“

Oba byli strženi ze svých koní. Osadníci je hlídali a Hurstovi byla ovázána ruka. Holbrook svolal své muže k poradě, protože nechtěl nést odpovědnost sám. Hurstovi lidé byli z rozhodování vyloučeni.

Reed sesedl. Tvář mu hrála barvami. Tu se po jeho boku objevila Melissa Shaneová.

„Pojďte.“

Svými něžnými prsty mu omyla krev a natřela mu obličej hojivou mastí.

„Brzy to už nebude tak bolet, pane Reede.“

„Jmenuju se George. George!“ zamumlal. Skláněla se nad ním a on si znovu uvědomil, jak je krásná a půvabná.

„To vám připadá tak zatěžko mi říkat Georgi?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Melisso!“ zašeptal Reed a chytil ji za ruku.

Holbrook si stoupl na jeden sud a oznámil výsledek porady.

„Leach s Dowellem každý dostanou koně, láhev vody a jeden revolver s šesti náboji. Mají půl hodiny na to, aby opustili tábor. Jestli se pak objeví v blízkosti karavany, má kdokoli právo na ně okamžitě střílet.“

Oba byli posazeni na koně. Leach pohlédl na Reeda.

„Jednou mi za to zaplatíš, na to se spolehni.“

„Budu připravený,“ procedil Reed mezi zuby.

„Vyžeňte ty psí syny z tábora!“ zvolal Holbrook.

Muži práskli biči. Leachův kůň se vzepjal a Leach přijel k Hurstovi stojícímu vedle svého vozu.

„To vám nezapomenu – šéfe!“ vykřikl Leach a odjel z tábora. Dowell jej následoval jako stín.

Melissa se přitiskla k Reedovi.

„To je hrozný člověk!“ zašeptala. „Slyšel jste, co řekl?“

Reed přikývl.

„Samozřejmě. Na Hurstově místě bych se teď nehnul ani na krok bez nabitého revolveru.“

„Ale vyhrožoval i vám!“

„Já nejsem Hurst.“ Reed se usmál a pohlédl na ni. „To jste si toho ještě nevšimla?“

„Ale ano,“ špitla a začervenala se.

Dva muži vykopali hrob, do kterého byl pohřben Bellfoot.

„Byl to darebák a vrah, ale přesto se budeme modlit k Bohu, ať jsou k němu nebesa milostivá,“ řekl Holbrook. Poté byl hrob zaházen.

Za večerního šera se po táboře rozhořely ohně. Holbrook přišel k Hurstovi. Nahlas mu řekl: „Moji lidé jsou pro to, abyste se od nás oddělil, protože věříme, že na tom pokusu o vraždu Reeda nesete více viny, než přiznáváte. Ale bylo by nelidské vás s šesti povozy poslat do prérie. Tam byste se stal snadnou obětí indiánů a vaši, možná nevinní muži také. Proto jsem rozhodl, že s námi můžete jet až do Fort Laramie. Tam se naše cesty rozdělí.“

Obrátil se a odešel, aniž by Čekal na Hurstovu odpověď.

Reed, jenž se šel podívat na svého koně, se srazil s Holbrookem, který právě instruoval stráže.

„Ráno, než vyrazíme,“ pojedu se dvěma muži a několika koni pro to bizoní maso,“ řekl vůdci karavany. „Bylo by škoda, kdyby se mělo zkazit.“

„Ano, bude se nám hodit,“ přitakal Holbrook.

Škrabal se na bradě a tázavě se na Reeda díval. „Mějte se na pozoru, příteli – před Hurstem i před tím parchantem Leachem. Možná by bylo rozumnější, kdybych ho i toho ničemu Dowella nechal pověsit.“

„Já se mám na pozoru pořád,“ odvětil Reed.

Věděl, že to není pravda. Toho dne již jednou pozorný nebyl a málem ho to stálo život. Prostě a jednoduše stárl. V padesáti letech již muž potřebuje domácí krb, u kterého by se mohl ohřát.

S těmito myšlenkami se vrátil k jejich povozu. Panovala již naprostá tma. Melissa poodhrnula plachtu a vystrčila hlavu.

„Georgi-“

Přistoupil k ní a dlaněmi uchopil její tvář. Poté ji políbil.

„Ne!“ zašeptala. „Prosím, ne.“

Jenže pak mu ten polibek opětovala.

+ + + + +

Následujícího dne karavana vyrazila až kolem poledne, protože se čekalo, až Reed přiveze maso. Po několika mílích zastavili znovu.

Uprostřed cesty ležel muž. Dowell. Měl kulku v zádech a chyběly jak jeho kůň, tak láhev s vodou, rovněž revolver.

„To udělal Leach,“ řekl Reed. „Jeho šance na přežití tím vzrostly o padesát procent.“

„K čertu, s tím zákeřným zabijákem!“ zaklel Holbrook.

Také Reed viděl, že své mínění o Leachovi musí poopravit. Zatím toho muže považoval za pistolníka –člověka sice nebezpečného, ale svým způsobem čestného. Včera poznal, že pro něj čest nic neznamená.

Dowella pohřbili, tak jako den předtím Bellfoota. Cestu na západ lemoval bezpočet takových bezejmenných hrobů.

O dva týdny později dorazili k North Platte River, aniž by spatřili jediného indiána. Táhli podél této řeky až k brodu u Fort Laramie, kde ji překročili. Na břehu se povozy seskupily do půlkruhu a lidé si mohli konečně vydechnout. Právě dosáhli první zastávky na dlouhé cestě.

Squawtown, slumy, jež pevností v budoucnu získají neblahou proslulost, teprve začínal šířit své černé jméno. Před valy však již stála zchátralá tepee indiánských rodin, jejichž muži sloužili vojákům jako zvědové, ženy jako pradleny a mladá děvčata jako markytánky. Osadníkům nabízely své služby bídné saloony, hospůdky a herny. Kromě nich zde stály i pobočky společností obchodujících s kožešinami a obchůdky a dílny nejrůznějších obchodníků a řemeslníků, kteří cestujícím prodávali potraviny, opravovali vozy, okovávali a sedlali koně či spravovali postroje.

Každá karavana byla pozdravena mohutným jásotem. Seběhli se lidé a z pevnosti přijeli vojáci, aby se dozvěděli novinky z Východu.

Melissa Shaneová hned spěchala do pevnosti, aby se ohlásila veliteli. Proslýchalo se, že Siouxové podél Bozemanovy stezky se bouří. Po jedné hodině se vrátila provázena jedním vysokým, kníratým důstojníkem.

„Georgi,“ řekla Reedovi, který právě čistil kopyta svého mustanga, „chtěla bych vám představit kapitána Johna Garfielda, mého snoubence.“

„Vašeho snoubence?“ podivil se Reed a vstal. „Neříkala jste snad, že slouží ve Fort Phil Kearny?“

„To je pravda,“ odvětil důstojník. „Fort Kearny byl před několika týdny spolu s dalšími posádkami na Bozemanově stezce pod tlakem Siouxů vyklizen. Od té doby náležím k posádce Fort Laramie.“ Melissa ukázala na Reeda. „Johne, to je George Reed, můj věrný pomocník a spolehlivý vůdce. Bez něho bych se sem z Independence nikdy nedostala.“

Reed si všiml, jak se tiskne k tomu důstojníkovi. Náhle mu byla tak cizí.

Garfield na něj hleděl se svraštělým čelem: „Reed – s šedivými vlasy! Vy musíte být ten Šedý vlas Reed, který unikl Arapahům.“

„Ani nevím, že se o tom ví.“

„Od Skalistých hor až po Fort Benton se nemluví o ničem jiném,“ přeháněl Garfield. „Přinesla o tom zprávu jedna indiánská dívka, Šošonka, kterou Arapahové věznili. Měla by teď žít ve Fort Bridger, ale přesně to nevím.“

Reeda bodlo u srdce.

„Jméno!“ zvolal. „Znáte její jméno, pane?“

„Počkejte.“ Garfield svraštil čelo. „Winona, myslím, že Winona.“

Winona!

Náhle se Reedovi vybavila tak, jak ji viděl naposledy. Nůž, kterým čistil kopyto, mu vypadl z dlaně.

Jako z dálky k němu dál zazníval Garfieldův hlas. „Co je s vámi, pane Reede?“

Winona! Jak na ni jen mohl zapomenout?

„Oženil jsem se s ní. Po indiánském způsobu. Zachránila mě před umučením a pomohla mi při útěku. Jsem jí vděčný za svůj život.“

„Ach, tak je to,“ přitakal Garfield. „Ta dívka vás musí velmi milovat. Ve Fort Bridger se říká, že ji Arapahové museli velmi ponižovat.“

Melissa položila Reedovi ruku na rameno. „A vy? Milujete ji?“

Pohlédl jí do očí. Po cestě si byli velmi blízko, ale nyní mu již nepatřila.

„Ano, stále ji miluji.“

Melissa Shaneová od něj odkročila a pohlédla na svého snoubence.

„Nu, Johne, teď mohu pana Reeda zprostit jeho smlouvy. Souhlasíš?“

„Přirozeně, miláčku,“ přikývl Garfield. Poté se trpce usmál. „Fort Phil Kearny už neexistuje.“

Podal Reedovi ruku a řekl: „Hodně štěstí! – Předpokládám, že brzy vyrazíte do Fort Bridger.“

„Zítra,“ odvětil Reed, „hned, jaksi můj kůň odpočine.“

Winono, já přijdu, pomyslel si přitom.

„Děkuji vám, Georgi,“ pravila Melissa. Po chvíli dodala: „Za všechno.“ Nato se otočila a vydala se i s kapitánem Garfieldem k pevnosti.

Reed vynesl z povozu své věci a sbalil je do batohu. Když s tím byl hotov, již se začalo stmívat. Holbrook a jeho žena ho pozvali na večeři. S díky to pozvání přijal, ačkoli ani neměl chuť. Stále musel myslet na Winonu.

Hurstovy povozy stály stranou od ostatních. Jeho muži se ztratili ve městě, zůstal jenom samotný Hurst. Seděl před jednou bednou, která mu sloužila jako psací stůl a při světle kerosinové lampy cosi zapisoval do svých knih. Pravděpodobně počítal možné ztráty, pokud se rychle nepřipojí k jiné karavaně.

„Georgi, rád bych vás najal jako vůdce do Kalifornie,“ řekl Holbrook během večeře.

Reed zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, Olivere, ale nejde to. Ráno vyrazím do Fort Bridger. Musím tam vyřídit něco naléhavého. Ale možná tam ještě budu, když tam přijedete, a pak bych vám mohl pomoct.“

„Copak s vámi slečna Shaneová zrušila smlouvu?“ zeptal se Holbrook.

„Ano, už žádného vůdce nepotřebuje. Její snoubenec je tady, v pevnosti,“ odvětil Reed.

Holbrook pozvedl obočí.

„Ta holka má naspěch s tím, aby se dostala pod čepec, pořádně na spěch. „No jo, už není úplně nejmladší. Co ty ženy všechno neudělají, aby dostaly muže. Neodradili ji ani indiáni.“

„Olivere, radši bys měl být zticha,“ napomenula ho paní Holbrooková, energicky vypadající paní.

Vůdce osadníků se usmál a poplácal ji po koleni. „Ano, mámo, tak jsem to nemyslel.“

Reed poděkoval za jídlo a odešel. V obchodě koupil pytel s drcenou kukuřicí, kterou krmil mustanga, aby ho připravil na dlouhou, nebezpečnou jízdu do Fort Bridger. Přitom musel stále myslet na Winonu. Vyhlídka, že ji brzy bude moct vidět, mu rozbušila srdce.

Vyšel měsíc a odrážel se v černých vodách North Platte River. V pevnosti vyhrávala kapela. Důstojníci tam se svými paničkami tančili ve staro-mládeneckém klubu Old Bedlam.

Pravděpodobně se mezi nimi nacházela i Melissa Shaneová. Myšlenka na ni však již Reeda nevzrušovala.

Z batohu si vytáhl kousek mýdla a ručník a vydal se k řece. Náhle si vzpomněl na Stacka Leache. Obrátil se a za opasek si dal revolver. Ve vozových táborech podél řeky hořely ohně. Hrálo banjo a někdo zpíval melodickou písničku „Devětačtyřicátníků“, mužů, kteří v roce 1849 táhli do Kalifornie, aby zde nalezli své štěstí.

„Žil, byl si v kaňonu,

kopal tam a měl se fajn,

s ním tam žila jeho dcera,

jeho dcera Clementine.“

Na to odpovídal chór drsných mužských hlasů:

„Och mé zlato, och mé zlato,

och mé zlato Clementine!

Už tě nikdy neuvidím,

takže sbohem, Clementine!“

Reed chvíli naslouchal. V té písni se oplakávala ztracená láska. Že by zlé znamení?

Svlékl se a umyl se v chladné řece. Poté se namydlil a skočil do hlubší vody. Když se otočil, spatřil stín plížící se houštinou. Za jasné noci byl zřetelně vidět. Cosi mu na té postavě bylo povědomé.

Připlaval zpátky ke břehu tak rychle, jak jen mohl.

Hodil na sebe kalhoty a holínky a chopil se koltu. Jestli oním neznámým byl Stack Leach, pak znal jeho cíl.

Hurst ještě pořád seděl nad svými knihami’. Svítila na něj lampa. Reed ho viděl již zdaleka – i stín muže, který se k němu blížil chráněn povozem.

„Pozor, Hurste!“ vykřikl.

Hurst vyskočil. Temná postava vykřikla a přiskočila k němu. Zaleskla se ocel.

„Ne, Leachi!“ zařval Hurst.

„Neříkal jsem vám, že se jednou vrátím?“ zvolal Leach a vpálil obchodníkovi kulku do srdce.

Reed na Leache vystřelil, ale minul, protože se mu chvěla ruka.

Leach se bleskově otočil. „Teď jsi na řadě ty!“ zavrčel.

Vypálil a Reed ucítil náraz na prsou. Zavrávoral a pomalu padl na kolena. V ústech ucítil krev.

Chopil se koltu i druhou rukou a třikrát za sebou vystřelil na stále méně zřetelnou postavu Stacka Leache tak rychle, jak jen mohl.

Ještě viděl, jak se Leach svalil na zem jak měch otrub. Poté ztratil vědomí.

+ + + + +

Když přišel k sobě, ležel na čisté posteli. Slyšel hlas Melissy Shaneové: „Jak se mu daří, doktore?“

„Nijak zvlášť,“ odvětil druhý hlas, jenž patřil vojenskému lékaři Fort Laramie. „Bude to těžká operace, protože ta kulka vězí příliš blízko srdce.“

Melissa se sklonila nad Reeda. V jejích očích se objevily slzy.

„Mohla bych pro vás něco udělat, Georgi?“

„Winono,“ zamumlal Reed a opět upadl do bezvědomí.

Melissa se obrátila na svého snoubence. „Slyšels ho, Johne? Volá tu šošonskou dívku. Přiveď ji, prosím tě. Udělal pro mě toho tolik, takže mu to jsem dlužná. Vezmi si dovolenou a jeď do Fort Bridger.“

Doktor mu nahmatal puls.

„Dosti slabý. Ale musím ho operovat, nebo jinak zemře. Nebylo by špatné, kdyby se k něčemu mohl upnout.“

„Jeď, Johne, jeď!“ zapřísahala Melissa svého snoubence. A ještě v tu samou hodinu John Garfield opustil pevnost a s jedním oddílem kavalerie na vybraných koních vyrazili na západ.

Dlouhé dny Reed bojoval o život. Když potom konečně otevřel oči, spatřil tvář, která se nad ním skláněla.

„Winono!“ zašeptal.

„Ano, jsem to já, má lásko.“ Na jeho kostnaté ruce padaly její slzy. „Ta bílá žena pro mě poslala kavaleristy. Vysoký důstojník, který patří

k ní, mě našel a přivezl na místo, kterému se říká Fort Laramie.“

Reed se pokusil pohladit ji. Nešlo to, protože na to neměl dost sil.

„Jenom počkej. Hned, jak se uzdravím, společně odjedeme do hor. Tam ti postavím srub, mnohem větší a krásnější, než si dokážeš představit.“

„Ano,“ souhlasila Winona. „Ó, ano.“

Kolem prošel lékař a varovně si přiložil prst na rty. Winona pochopila a poslechla ho.

„Nemluv. Příliš tě to vysiluje. Musíš teď spát. Hodně spát. Až se probudíš, budu s tebou.“

Držela ho za ruku, až se jeho dech uklidnil. Lékař se vrátil a nahmatal mu puls. Přitom se přátelsky usmál na mladou indiánku.

„Hm, tak jo. Zdá se mi, že už se dostal z nejhoršího. Co všechno zmůže láska! Víc než všichni doktoři světa s jejich tinkturami a skalpely!“

Něžně pohladil Winonu po vlasech a dodal: „Zůstaň s ním, děvče. Zimu ještě musí strávit v pevnosti. Ale hned, jak se oteplí, můžeš ho vzít a odejít s ním tam, kam patříte. A to není svět bílého muže.“