John Kirby

Colorado western 036. Jezdec a jeho čest

Pět pistolníků na útěku. Vyloupili banku a nyní chtějí začít nový život. Jejich cesta však vede nemilosrdnou nevadskou pouští. Za nimi pronásledovatelé, před nimi horda vzbouřených indiánů kmene Utů, kteří nenávidí bělochy. Všech těchto pět mužů jsou bandité, ale většina z nich ví, co je to čest. A pak přijde okamžik rozhodnutí, kdy si musí vybrat. Někteří se mohou zachránit, když obětují ostatní. Nebo si vzpomenou na svou pistolnickou čest a rozhodnou se sdílet se svými kamarády strašnou smrt?

Oba jezdci v ten podvečer přijeli do města od západu a protože slunce stálo nízko nad obzorem a svítilo případným zvědavcům do očí, nikdo jim na hlavní ulici městečka Ely nevěnoval větší pozornost.

Občané Ely byli zvyklí na prachem pokryté jezdce, kteří přijížděli do jejich města z divočiny. Většinou se jednalo o psance z druhé strany hranice, muže na útěku před zákonem. Jejich koně se leskli potem a ocel jejich koltů byla pokrytá prachem. Mnozí z nich utrpěli střelná zranění, z nichž, když vjížděli do města, ještě krváceli.

Nikdo z nich se však v Ely nezdržel déle, než bylo nezbytně nutné – tedy než se vyléčili, nakoupili munici, zásoby a čerstvé koně, na kterých se pak vydali do pustiny, kde je žádný šerif nehledal.

Na Deem Bishopovi a Rodu Everettovi bylo vidět, že za sebou mají ostrou a dlouhou jízdu. Jejich pláště pokrýval prach a koně pot.

Dee Bishop byl urostlý muž s úzkými jezdeckými boky a rameny širokými tak, jako je dlouhé topůrko sekery. Měl na sobě černý texaský klobouk s plochým dýnkem a pod pláštěm jezdeckou košili.

Na prodřených kalhotách měl kožené chrániče sahající od pasu až ke kolenům. V poutkách revolverového opasku se mu matně leskly náboje

stejně jako ostruhy na holínkách. Ocel armádního koltu s dřevěnou rukojetí, který nosil připnutý na pravém boku, se však jen blýskala.

Ostražité pohledy obou mužů á fakt, že drželi ruce poblíž koltu, by vnímavému pozorovateli napověděly mnohé. Jenže nikdo takový se ten ospalý podvečer v Ely nenašel. Dee Bishop přijel ke kovárně a sesedl. Zatímco napájel hnědáka u jednoho žlabu na kraji ulice, rozhlížel se.

Město vypadalo přesně tak jako před dvěma lety, když ho opouštěl. Nechyběla zde kancelář Wells Fargo, před kterou se zrovna jeden dostavník chystal na cestu, banka Nevada se svými zamřížovanými okny na protilehlé straně ulice, saloony Copper a Last Chance a kousek dál šerifova úřadovna. Tam se v houpacím křesle houpal muž s hvězdou zástupce šerifa na kožené vestě bez rukávů, s kloboukem posunutým do čela a winchestrovkou na kolenou.

Před jedním obchodem vedle banky Nevada přivázali koně další tři muži v zaprášených pláštích. Opírali se o zábradlí.

„Clint a ostatní už také přijeli,“ zamumlal Everett. „Doufám, že v bance je doopravdy tolik peněz, jaks říkal, Dee. Nemám chuť riskovat kvůli pár šestákům.“

Rod Everett byl podsaditý, křivonohý muž. Zlomený nos dával jeho tváři takový výraz, jako by mu po ní právě přejel povoz.

„Ty peníze tu jsou,“ odvětil Dee Bishop. „Na to se můžeš spolehnout. Celý rok jsem sledoval, jak je každý třetí den v týdnu přivážejí z železniční stanice v Eganu. Sto tisíc dolarů ve zlatých mincích a v bankovkách – výplaty pro horníky. Vozili je v dostavníku, který byl tak strážený, jako by v něm jel samotný prezident Rutheford B. Hayes.“

Dee Bishop mnohokrát přihlížel tomu, jak dva muži z eskorty odnášeli z vozu těžké, železem pobité bedny s penězi, zatímco zbytek eskorty stál v půlkruhu kolem dostavníku s winchestrovkami v rukou.

Jakmile se ty peníze jednou ocitly v trezoru banky Nevada, převzal jejich bezpečnost šerif Ely a jeho tři zástupci. Zatím nedošlo k žádnému přepadení banky a to činilo obyvatele města bezstarostnými.

Na západ od Ely se nacházel největší měděný důl ve Spojených státech. Právě tam Dee Bishop celý jeden rok pracoval. Jeho snem bylo našetřit tolik peněz, aby si za to mohl koupit kousek země a nějaký dobytek. Jenže přes velmi těžkou, náročnou práci si vydělal jen málo. A těch pár dolarů mu proteklo mezi prsty na konci týdne v Ely. Byl to pro něj ztracený rok.

Nakonec se té práce vzdal a namísto toho jezdil po Jihozápadě. Díky jednomu souboji na kolty v Arizoně, při kterém v sebeobraně zastřelil jednoho muže, se stal psancem, jehož zatykače brzy visely v kanceláři každého šerifa a federálního maršála v Arizoně.

To, že byl psancem, ho nejprve zastrašilo. Poté si však zvykl na to vidět nepřítele v každém člověku, kterého potkal, a nikdy se nevzdalovat od koltu.

Nakonec se v Coloradu připojil ke zbytku jedné bandy, která byla rozprášena při krvavém pronásledování hlídkou jednoho šerifa v okrese Montezuma.

Od té chvíle se Clint Bailey, Waco Latimer, Johnny Beauregard a Rod Everett stali společníky.

Jezdil s nimi už více než rok. Poněvadž takovým, jako byli oni, už nikdo nedá jinou šanci, žili ze svých revolverů. Nyní se chystali na přepadení banky v Ely, kde chtěli uloupit kulaťoučkou sumu 100 000 dolarů.

Po dvou letech života mimo zákon si Dee Bishop nevydělal víc než průměrný kovboj. S tím rozdílem, že ho hledali po celé zemi.

Jako před každým přepadením nyní váhal. Ale už nemohl ustoupit, na to žil životem psance příliš dlouho. Banka Nevada v Ely byla možná jeho poslední šancí. Kdyby se to přepadení zdařilo, mohl by se svým podílem 20 000 dolarů odjet do Mexika. Tam jméno Dee Bishop nikdo neznal. Snad by tam mohl začít nový, počestný život.

„Koně už se napojili dost, pojďme,“ řekl Everettovi, vzal svého hnědáka za uzdu a vedl jej za sebou přes hlavní ulici.

Byl zhruba deset yardů od tří mužů čekajících před obchodem na opačné straně ulice, když se náhle otevřely dveře obchodu a na chodník vyšli muž a dívka. Dee a onen muž si pohlédli do očí a ta dvojice se náhle bezděky zarazila.

Tomu muži na chodníku mohlo být tak šedesát let, držel se však zpříma. Měl šedivé vlasy. Svýma světlýma očima Deeho Bishopa doslova provrtával. Několik vteřin tam tak stál, poté děvče vzal pod paži a odvedl ji k vozu stojícímu na kraji cesty, do něhož byly zapražené dvě muly. Nad nákladem, který sestával z beden, pytlů a sudů, byla natažená plachta. Zpod ní trčela pažba winchestrovky.

Muž natáhl ruku, poté však zaváhal a opět ji nechal klesnout. Ještě jednou pohlédl na Deeho Bishopa, řekl něco dívce a oba vylezli na kozlík. Odbrzdil vůz, chopil se opratí a odjel.

„Kdo je to, Dee?“ zeptal se Clint Bailey. „Připadalo mi, že se znáte.“

Baileyho hlas prozrazoval nedůvěru. Nevěřil nikomu a Deemu Bishopovi ze všech nejméně.

Byl to hubený muž s dlouhýma jezdeckýma nohama a rychlými pohyby. Jeho téměř trojhranný obličej připomínal vlka – ten dojem ještě zvýrazňovaly šikmé, jantarové oči.

Jako jediný z bandy nosil dva kolty ve zkřížených opascích. Pouzdra měl koženými řemínky připoutána ke stehnům a pažby trčely od stehen, aby mohl snáze tasit.

Clinta Baileyho se většina jeho společníků bála jako nebezpečného pistolníka. Někdy ho popadla touha vraždit tak, jako se vlků zmocňuje chuť po krvi. To se v jeho očích objevily bledé plamínky a kdo ho znal, klidil se mu z cesty. Stávala se z něj totiž krvelačná bestie.

Jen Dee Bishop se ho nebál. Proto ho Bailey nenáviděl. Kromě toho zde však byl i další důvod pro jejich nepřátelství: Bishopa ostatní považovali za vůdce. A tím chtěl Clint Bailey být také.

Jednoho dne, to Dee Bishop dobře věděl, mezi nimi dojde k souboji a pak bude jeden z nich muset zemřít. Bishop se Baileyho neobával, ale ani ho nepodceňoval. Clint Bailey dokázal tasit neuvěřitelně rychle a na deset yardů rozstřelit kartu, kterou mu nastavili hranou.

„Ten starý muž,“ odpověděl Dee, „mi připomenul někoho, koho jsem znal z dřívějška. Ale teď bychom neměli ztrácet čas otázkami. Pět cizích jezdců, kteří se motají poblíž banky, to bude brzy někomu nápadné. Takže udělejme to tak, jak jsem řekl: Clint, Rod a já půjdeme dovnitř. Waco a Johnny budou hlídat koně a krýt náš útěk, pokud to bude nutné. Střílejte jen, když nebude zbytí. Po prvním výstřelu se totiž město změní v past. Všechno se musí odehrát rychle, nebo tu zhebnem.“

Dee Bishop se rozhlédl po ulici. Povoz se starým mužem a dívkou byl přibližně sto yardů od šerifova úřadu. Dostavník stál připraven k odjezdu. Vozka vylezl na kozlík a sáhl po opratích.

A to byl okamžik, na který Dee Bishop čekal. Teď šlo o sekundy.

Dal Clintu Baileymu a Everettovi znamení. Přistoupili ke vchodu do banky Nevada. Než vešli dovnitř, natáhli si šátky na obličej. Poté tasili kolty.

Bishop rozrazil dveře. Za přepážkami seděli tři bankovní příručí. Když spatřili čtyři muže s kolty, strnuli a zbledli.

„Ani hnout!“ varoval Bishop, když pokladník natahoval ruku na jednu polici. „Nenuťte nás střílet! Když budete rozumní, nic se vám nestane. Chceme jenom klíče od trezoru. Sem s nimi!“

Odpovědí mu bylo mlčení. Nato Clint Bailey vešel za přepážky a mrštil pokladníkem do rohu. Poté schoval levý kolt do pouzdra, volnou rukou chytil toho muže za límec a zatřepal s ním jako se slaměným panákem, načež mu pod bradu přitiskl ústí hlavně svého druhého revolveru.

„Nemáme moc času,“ procedil mezi zuby. „Počítám do tří. Jestli to neřekneš, tak tě oddělám. Raz –dva…“

Cítit na krku studenou ocel koltu jistě není příjemná věc. Ale ještě mnohem nepříjemnější je dívat se do očí člověku, který tu zbraň drží. Hlavně tehdy, když svou výhrůžku myslí Vážně.

Pokladník Clintu Baileymu pohlédl do očí a polil jej studený pot. Okamžitě pochopil, že tak blízko smrti ještě nikdy nestál.

„Klíč je v kapse mé vesty,“ špitl téměř bílými rty.

Bailey sáhl levou rukou do inkriminované kapsy, vytáhl klíč a hodil ho Deemu Bishopovi. Ten ho chytil a přistoupil k železnému trezoru stojícímu v zadní části místnosti. Strčil klíč do zámku, otočil jím, pohnul uzavíracím kolem a těžké ocelové dveře se otevřely.

V horních policích trezoru byly naskládány balíčky bankovek. Ve spodní ležely dva plátěné vaky s natisknutým znakem banky Nevada. Dee Bishop je rozvázal a podíval se do nich. Obsahovaly zlaté pěti – , deseti – a dvacetidolarové mince.

„Rychle, pomoz mi!“ prohodil k Everettovi. Naházeli balíčky bankovek do pytlů s mincemi a pak je opět zavázali. Přitom je chránily kolty Clinta Baileyho.

Nikdo ze tří bankovních úředníků se ani neopovážil pohnout.

Dee Bishop si hodil oba pytle přes levé rameno, pravou rukou vytáhl kolt a pozpátku šel ke dveřím. Zatím vše probíhalo jako po drátkách, tak to ani sám nečekal. Ale dlouho se na ně štěstěna usmívat nebude, to cítil v kostech. A také to tak bylo.

Jako poslední vyšel z banky ven Clint Bailey. Také on pozpátku. Jakmile však překročil práh, tak si náhle jeden z bankovních úředníků sáhl pod sako a vytáhl velkorážní, dvouhlavňový derringer. Jenže vystřelit už nestačil.

Oba Baileyho kolty spustily svou olověnou árii. Pokladník byl údery kulek odhozen na zeď, po níž se se sténáním svezl na zem. Derringer mu vypadl z rukou a nešťastný muž tam zůstal nehybně ležet.

„Sakra!“ vykřikl Dee. Skočil z chodníku na ulici a rozběhl se ke koním. Pytle s penězi hodil Wacu Latimerovi a vyšvihl se do sedla, aniž by přitom použil třmeny. Teprve, když seděl na hřbetě svého vraníka a chopil se uzdy, kterou mu podal Johnny Beauregard, strčil nohy do třmenů.

Jen o několik vteřin později se v sedlech objevili i Clint Bailey a Rod Everett. Když Dee obrátil svého koně, všiml si, že povoz ze starým mužem a dívkou se na konci města zastavil. Rančer i děvče se na kozlíku obrátili a hleděli na bandity.

Zastupující šerif vyskočil z houpacího křesla a namířil na jezdce před bankou winchestrovku. Jenže právě v tom okamžiku, mezi ně a bandity vjel dostavník.

„Pryč!“ zvolal duchapřítomný Bishop a svého hnědáka do slabin. S výstřely do vzduchu a divokými výkřiky jezdci vyrazili z města.

Přitom však dostavník odjel zastupujícímu šerifovi ze zorného pole a muž zákona toho okamžitě využil. Zaduněla rána z winchestrovky.

Deset yardů za Deem Bishopem Everettův kůň zaržál bolestí a zřítil se k zemi.

Bishop zastavil a obrátil svého hnědáka. Everett byl vymrštěn ze sedla. Napolo omráčen se těžce sbíral z prachu cesty. Dee pobídl svého koně ostruhami do slabin a cválal k Everettovi. Vytáhl levou nohu ze třmene a podal svému kumpánovi ruku. Ten se chytil, strčil nohu do třmenu a vyšvihl se za Bishopa na hnědákův hřbet. Dee koně opět obrátil a vyrazil pryč.

Zástupce šerifa po úspěšném zásahu běžel k Everettovi. Když viděl, že bandita by mohl uniknout, nabil svou winchestrovku znovu a zamířil na hnědáka, na kterém jeli dva jezdci. Vzdálenost činila zhruba padesát yardů, což byla pro dobrého střelce hračka.

Tu však zazněla rána z revolveru. Clint Bailey zastavil svého koně, chladnokrevně namířil a vypálil. Zastupující šerif rozhodil rukama, pustil winchestrovku na zem a poté padl do prachu.

Nato ze šerifovy kanceláře vyšli další dva muži. Jeden z nich byl ozbrojen brokovnicí s uřezanou hlavní. Dee uslyšel zadunění velkorážní zbraně, načež nad nimi hvízdly kousky olova. Bodal svého zpěněného koně až do krve. Pak se konečně ocitli mimo dostřel brokovnice. Druhý výstřel už jim ublížit nemohl.

Psanci prchající z města se vydali do vyschlé divočiny. Do divočiny, která se táhla na jihozápad od Kelly téměř 500 mil až k mexické hranici.

V dálce se tyčily hory Grant Range. Za nimi začíná poušť, vyprahlé peklo plné roztodivných skal a horkého písku, kde mohli najít jen několik pramenů vody, které však v létě většinou vyschly. Byla to strašlivá cesta, ale nic jiného jim nezbývalo.

Šance, že se dostanou přes nevadskou poušť byla tak jedna ku tisíci. Ale stále považovali za lepší to risknout než zemřít v Ely na šibenici.

Po deseti mílích ostré jízdy tempo zmírnili a přijeli k takřka vyschlému korytu potoka, v jehož středu se leskl čůrek bahnité vody. Sesedli a napojili vyčerpané koně.

„Potřebujeme koně pro Roda,“ řekl Johnny Beauregard. „Jenom se čtyřmi koňmi to přes poušť nezvládneme. Je po cestě nějaký ranč nebo usedlost, kde bychom si mohli obstarat koně?“

„O žádném ranči tady v okolí nevím,“ odpověděl Dee Bishop. Pohlédl na sever v obavách ze zvířeného prachu, jenž by prozrazoval pronásledovatele.

„Pátého koně ale bezpodmínečně potřebujeme,“ trval na svém Beauregard. „A potřebujeme ho rychle. Šerif z Ely je nám jistě v patách. A určitě ne sám. Když nás najdou,

tak nebudeme mít čas utratit z těch sta tisíc dolarů ani jediný cent.“

Clint Bailey, jenž právě vysypával prázdné nábojnice z komor bubínků svých koltů a nabíjel je novými náboji, na něj krátce pohlédl.

„V té poušti musí žít lidé,“ prohodil. „Nevidíte ty koleje od povozu na dně koryta? Stačí, když pojedeme po nich. Vsadím se, že tam, kde končí, budou i koně.“

Dee Bishop pohlédl na písčité dno koryta, v němž byly opravdu vidět koleje nějakého vozu. Jaká náhoda, že zrovna tady napojili koně! Pomyslel na onoho starého muže a dívku v bryčce v Ely. Náhle se mu jejich podoba vybavila zcela podrobně. To zvláštní setkání ve městě úplně vypustil z hlavy. Nyní přemýšlel nad tím, jestli nehledí do očí své vlastní minulosti.

„Jeďme dál,“ řekl Waco Latimer. „Nesmíme ztrácet čas. Clint má pravdu. Jestli ty koleje vedou k lidem, tak nás přivedou ke koním.“ „Jenže všichni potom budou vědět, kam utíkáme,“ namítl Dee Bishop. Clint Bailey strčil své kolty do nízko pověšených pouzder.

„Než se na ten ranč dostanou muži z Ely, tak už na čerstvých koních budeme dávno na druhé straně hor,“ odvětil. „A do pouště nás nikdo pronásledovat nebude. Nebo snad něco skrýváš, Dee? Chceš něco utajit? Nechceš snad, abychom jeli po těch stopách?“

V očích se mu zajiskřilo a jakoby mimoděk sáhl na pažbu svého revolveru.

Dee stál před těžkým rozhodnutím.

„Nasedněme. Pojedeme po těch kolejích,“ řekl, když vylézal do sedla.

Přál si však, aby se ta stopa ztratila někde v poušti.

+ + + + +

Za setmění se zvedl vítr. Měsíc byl obklopen mraky. Jezdci se choulili do kabátů a vytáhli si šátky na nos, aby se tak chránili proti prachu.

Stopy vozu už dávno ztratili a nyní ujížděli přímo ke Grant Range, jehož štíty odrážely měsíční svit.

„Tam vpředu,“ řekl náhle Clint Bailey, který jel vedle Deeho. Stoupl si ve třmenech a ukázal před sebe. Z oblaků prachu vystupovaly ob^ rysy budov krčících se na úpatí jednoho kopce. Nesvítilo se tam.

Desperáti vytáhli kolty a zamířili tím směrem. Když k usedlosti dorazili, přivázali koně mezi dvě cihlové kůlny.

Vedle stáje stála kůlna na povoz a kovárna.

„Vypadá to, že tu není živá duše,“ zamumlal Johnny Beauregard.

Dee Bishop skočil ze sedla, hodil uzdu svého hnědáka Everettovi a vydal se k domu, napolo zabudované-

mu do svahu, který měl plochou střechu porostlou travou.

Kopl do dveří. Nebyly zamčené.

S armádním koltem v pravé ruce vešel dovnitř. Vládla tam tma. Clint Bailey a Waco Latimer jej následovali. Pistolník škrtl sirkou o rám dveří. V mihotavém plameni sirky spatřili stůl, dvě židle, velkou truhlu a kamenný krb. Na jednom trámu visela na rezivém železném řetězu petrolejová lampa.

Dee Bishop otevřel dvoje dveře, které vedly do malých ložnic. V každé stála jednoduchá, železná postel, jinak nic.

„Pojďte ven a podívejte se, co jsem našel,“ ozval se v tom okamžiku Everettův hlas. Když vyšli ven, uviděli ho v otevřených vratech stáje s hořící lampou v pozvednuté ruce.

Tři muži strčili své kolty do pouzder a vydali se ke stáji. Ustoupil, aby mohli lépe vidět. Ve stáji přešlapovali čtyři koně!

„To nemůže být pravda!“ vykřikl Latimer. „Čtyři koně a kromě nás široko daleko ani živáčka, to je příliš krásné na to, aby to mohla být pravda. Možná tu najdeme i zásoby.“

Dee si koně prohlédl. „Jen dva z nich jsou jízdní. Oba další vypadají jako tažní koně, kteří v dolech tahají vozíky s rudou. Mají vydranou kůži na prsou a na bocích, kde bývá postroj. Vezměme si ty koně, které potřebujeme, a jeďme dál“

Neklid, jenž se ho zmocnil, když narazili na ty koleje, byl stále silnější. Chtěl to místo opustit co nejdřív.

„Co je to s tebou?“ posměšně se zeptal Bailey. „Máš snad strach z lidí z Ely? Ti určitě ztratili naši stopu v písečné bouři. Kromě toho je tu studna, takže si můžeme naplnit bandasky.“

„Říkám vám, že pojedeme dál,“ odtušil Dee pevným hlasem. „Nechci, aby nás tu někdo viděl. Vezmeme si koně a zmizíme.“

Opustil stáj a zamířil k Beauregardovi, který hlídal osedlané koně.

Johnny Beauregard, dobře vypadající černovlasý pistolník z Jihu, byl v celé bandě nejmladší. Do toho fešáka se zadívalo nejedno děvče.

Seděl ve sedle svého grošáka a naslouchal zvukům pouště.

„Co je, Johnny?“ zeptal se Dee. Mladý bandita se k němu otočil.

„Před minutou sem vítr přinesl podivné zvuky,“ odpověděl Beauregard. „Znělo to, jako kdyby se od severu blížil vůz. Nemůže být daleko.“

„Vůz?“ podivil se Bailey, který právě přicházel ze stáje. „To může být ten, co jsme narazili na jeho stopy. Odveď koně za stodolu, Johnny! Dělej!“

Beauregard pobídl grošáka do slabin a vyrazil, táhna za sebou za uzdy tři koně.

„Zhasni lucernu!“ zvolal Dee Bishop na Everetta. Ten poslechl.

„Rode, Waco, vy zůstaňte ve stáji! Clinte, schovej se za dům! Nestřílejte, dokud nedám znamení. Šerifovi lidé z Ely mohou být dost blízko na to, aby to slyšeli.“

Everett a Latimer ze svých sedlových pouzder vytáhli winchestrovky a zmizeli ve stáji. Beauregard procválal kolem nich. Bailey se ztratil ve stínu domu. Krátce na to se schoval i Johnny Beauregard s koňmi.

Dee ustoupil do zadní části kovárny, kam již nesvítil měsíc. Mohl toho odtud hodně vidět, aniž byl sám viděn.

S dlaní na dřevěné pažbě svého armádního koltu čekal. Slyšel několik kovových cvaknutí. To si Waco Latimer, Everett a Johnny Beauregard nabíjeli winchestrovky.

Zmocnil se ho svíravý, i když těžko vysvětlitelný pocit, že se setká se svým osudem. Ještě byl zahalen temnotou. Ale až se ukáže, všechno se v jeho životě změní.

+ + + + +

Tu uslyšel dusot kopyt, rachot kol a skřípění ojí vozu. V temnotě zazářilo světlo, lucerna připevněná k bočnici povozu.

V její záři spatřil starého muže a děvče, které potkali v Ely. Vůz zastavil před domem a starý muž omotal opratě kolem brzdové páky.

„Pomoz mi vypráhnout muly, Gwynn,“řekl. „Potom vyložíme náklad. Už je pozdě.“

V tom momentě si muž všiml Deeho Bishopa, který vystoupil ze stínu. Odmlčel se a sáhl po winchestrovce, jejíž pažba vyčnívala zpod plachty vozu. „Nesahej na to, Bene,“ varoval ho Dee. „Tři tě máme na mušce. To bys nezvládl. A mysli i na tu dívku. Kdyby se začalo střílet, tak by to odnesla i ona.“

Muž na kozlíku se ohlédl. U domu stál Clint Bailey s dlaněmi na pažbách svých koltů. Zpoza kůlny vyšel Beauregard a ve vratech stáje se objevili Waco Latimer s Everettem. V rukou drželi pušky.

Šedovlasý muž se znovu obrátil k Deemu Bishopovi. „Asi tomu chtěl osud, že se naše cesty zase zkřížily,“ prohodil chraplavým hlasem. „Doufal jsem, že tě už nikdy neuvidím. Co ode mě chceš?“

„Koně, Bene,“ odpověděl Dee. „Byls přece přitom, když jsme v Ely ztratili jedno z našich zvířat. Jinak jsem si samozřejmě všiml, žes mě neudal šerifovi, když jsme se potkali.“ „Chvíli jsem nad tím přemýšlel. Ale pak jsem se rozhodl jinak. Řekl jsem si, že každý člověk si zaslouží druhou šanci. I ty. Jenže, když jsem viděl, jak vybíháte z banky, uvědomil jsem si, že to byla trestuhodná chyba. Kdybych šerifa informoval, kdo jste, mohlo být ušetřeno mnoho krve. Postřelili jste dva muže.“

„Jsou mrtví?“ zeptal se Dee Bishop.

„Ne. Jsou těžce ranění, ale nejspíš zůstanou naživu. Jestli chcete koně, tak si je tedy vezměte a zmizte, dřív než…“

„Ne dřív, než skončí písečná bouře, dědku,“ vpadl mu do řeči Clint Bailey. Muž, kterého Dee oslovoval jako Bena, se k němu otočil a změřil si jej pohledem. Výraz v jeho tváři rozhodně nevypovídal o strachu, spíš o znechucení.

„Jede za vámi šerif z Ely s mnoha muži,“ opáčil. „Na vašem místě bych neztrácel čas.“

„Až naše stopy zavane písek, tak nás tak snadno nenajdou,“ řekl Bailey. „Ale v takové bouři bychom oslepli i my a cestu horami bychom nenašli. Bylo by pro nás lepší počkat do svítání, až ustane vítr.“

Přikročil k vozu a zpod plachty vytáhl winchestrovku. Poté pohlédl na dívku sedící na kozlíku vedle onoho muže. Také Dee Bishop k ní nyní obrátil svou pozornost. Měla blonďaté vlasy, půvabný obličej a v záři lucerny se leskly její modré oči. Mohla mít tak dvacet let. Byla oblečena do mužského šatu: prodřených džínových kalhot, vysokých holínek, lněné košile a ovčího kožichu. Ani ten však nedokázal skrýt její ženské tvary. Její pohled prozrazoval značné rozrušení.

Když si všimla, jak si ji Clint Bailey prohlíží, zrudla. Pistolníkovy chlípně se lesknoucí oči a pokleslé koutky úst ukazovaly, na co myslí.

„Gwynn,“ řekl šedivý muž ostrým tónem, který vlastně náležel Baileymu a ne té dívce, „pomoz mi vypráhnout mezky.“

Udělal jí místo tak, že mohla slézt z kozlíku na straně přivrácené k Baileymu.

Pistolník chtěl vůz obejít, ale Dee mu vkročil do cesty.

„Možná máš pravdu, Clinte, že bychom tu měli zůstat do svítání,“ řekl. „Odsedlejme koně a odveďme je do stáje.“

„A kdo bude dávat pozor na toho dědka a tu holku? Mohli by utéct a poslat na nás šerifa a lidi z Ely,“ namítal Bailey.

„Johnny už je pohlídá.“

„Ty mi nevěříš?“ vyzývavě se otázal pistolník. „Máš strach z toho, že uvidím, jak to děvče vypadá pod těmi mužskými šaty? Už v Ely jsem si všiml, že je znáš. Nás neoklameš.“

„Běž a odsedlej koně!“ přerušil ho Dee. Bailey jeho ocelový pohled nevydržel a po chvíli sklopil zrak, otočil se a šel ke kůlně, za níž Johnny Beauregard přivázal jejich zvířata.

Když ve stáji odsedlávali koně, zeptal se Waco Latimer: „Kdo jsou ten starý muž a to děvče, Dee? Odkud je znáš?“

Bishop hodil sedlo na kozu.

„Říká někomu z vás něco jméno Ben Rando?“

„Rando, pistolník ze západního Texasu, který pracoval pro tu velkou železniční společnost?“

Jméno Ben Rando bylo proslaveno podél drah Union Pacific, Atchison, Topeka & Santa Fe Railroad, Denver & Rio Grande Western, Texas – New Mexico a půl tuctu dalších železnic. Rando se nechával najímat mocnými společnostmi, aby pro ně vyřizoval špinavou práci. Častokrát vedl celé hordy pistolníků, které prostřednictvím koltů prosazovaly nároky jeho chlebodárců proti dalším společnostem. Jeho „revolverová rychlost“ byla pověstná. Jednoho dne však beze stopy zmizel. Nikdo nevěděl, co se s ním stalo.

„Ten šedivý muž venku je Ben Rando,“ řekl Dee Bishop. „Dřív jsem ho znal, ale nikdy jsem ani nepomyslel na to se mu postavit. Kdo je to děvče, nevím.“ Varovně přes hřbet koně pohlédl na Baileyho a dodal: „Ben a já jsme byli nejlepšími přáteli. Takže ho nechtě být – jeho i to děvče. Zítra za svítání stejně vyrazíme dál.“

„A ten Rando se stejně tak rychle vydá za šerifem z Ely, aby ho poslal za námi, hned jak zmizíme,“ přerušil ho Bailey.

„Nevěřím, že by to udělal. Ale i kdyby, nijak by nám neuškodil. Než by se sem šerifův oddíl dostal, dávno bychom byli v poušti.“

„Ne, to by bylo příliš velké riziko, kdybychom tu Randa s tím děvčetem nechali,“ odporoval pistolník. „Musíme si být jistí, že nás nezradí. Buďto je vezmeme s sebou, nebo…“

Tu větu nedokončil, ale pohyb jeho rukou k pažbám obou revolverů vyjádřil jasněji než všechna slova, co chtěl udělat: nemínil nechat žádné živé svědky, kteří by je mohli zradit.

„Řekl jsem, že se jich nikdo ani nedotkne,“ opakoval Dee. „Kdo by to chtěl udělat, musel by se nejprve vypořádat se mnou.“

„Myslím, že bychom o tom měli rozhodnout všichni,“ navrhl Everett. „Každý by měl říct, jak by se to mělo vyřešit. Nemůžeme si dovolit roztržku. Máme čas, takže o tom můžeme popřemýšlet.“

„Nesmíme si dovolit nechat svědky,“ zavrčel Bailey. „Hrajeme nebezpečnou hru, při které jde nejenom o sto tisíc dolarů, ale i o naše životy. Nejmenší chyba nás může stát krk.“

Dee Bishop odstoupil od svého koně. Stál pět kroků od Baileyho. Pravou ruku měl těsně nad dřevěnou pažbou koltu. Výraz jeho obličeje jasně naznačoval, že je rozhodnut vyřešit spor s Baileym na místě. Souboji na kolty se asi nevyhne.

„Jestli se ti moje jednání nelíbí, tak vidím jenom jeden způsob, jak to změnit, Clinte,“ řekl. „Vím, že se ti od začátku nelíbilo, že dávám příkazy. Už dlouho hledáš záminku, aby ses mi mohl postavit. Teď ji máš. Jestli chceš, můžeme to vyřídit.“

Všichni přítomní cítili, že ta výzva je míněna vážně. Bailey si chvilku skutečně pohrával s myšlenkou tasit. Ale pak uvolnil ruce a zahákl je palci za revolverový opasek.

„Rod má pravdu,“ odpověděl s nuceným klidem. „To poslední, co bychom mohli potřebovat, jsou sváry mezi námi. Vyjedeme až při východu slunce, takže máme dost času myslet na šibenici, na kterou nás možná dostaneš, když necháš Randa a tu dívku naživu.“

Dee Bishop spatřil v pistolníkových očích chladné plamínky zlosti a poznal, že Clint Bailey ho nenávidí ještě více než předtím. Hodil mu rukavici, ale pistolník ji nepřijal. Na to Bailey nikdy nezapomene.

Dee si mlčky přehodil sedlo přes rameno.vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a dal Wacu Latimerovi znamení, aby vzal oba pytle s penězi. Poté odešli ze stáje.

Na dvoře Ben Rando, děvče i Johnny ještě stále vykládali povoz.

„Bene,“ zamumlal Bishop, když přistoupil k šedovlasému muži, který si právě hodil na rameno měch, „dávám ti svoje slovo, že tobě ani děvčeti se nic nestane.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ odtušil Rando. „Jak dlouho, myslíš, tě bude ta banda poslouchat, když je ve hře sto tisíc dolarů a hezké děvče?“

Po těchto slovech se obrátil a odkráčel i s těžkým nákladem ke kůlně.

+ + + + +

Uvnitř kůlny, která byla stejně jako dům postavena ve svahu, hořela lucerna. Dee Bishop zůstal stát na prahu, zatímco Ben Rando skládal pytel na zem.

„Kdo je ta dívka, Bene?“ zeptal se.

Šedivý muž na něj zamyšleně pohlédl. S odpovědí váhal.

„Gwynn je moje dcera,“ řekl po chvíli.

Dee byl překvapen.

„Nikdys mi neřekl, že jsi ženatý.“

„Byl jsem. Krátce potom, co se naše cesty rozdělily, jsem dostal z Texasu zprávu, že moje žena zemřela. Moje dcera zůstala úplně sama. Musel jsem se o ni postarat. Takže jsem pověsil revolverový opasek na hřebík a vrátil se domů. Mnoho dlouhých let, kdy jsem dělal pistolníka pro ty železniční společnosti, jsem se nestaral ani o mou ženu, ani o Gwynn. Teď chci tu chybu aspoň zčásti odčinit. Chci jí být dobrým otcem.“

„Proč nezůstals v Texasu?“ zeptal se Dee.

„Neměl jsem dost peněz na to, abych se dal na dobytkářství,“ odvětil Rando. „Pistolníci si vydělávají méně, než si lidé myslí. Vydal jsem se s Gwynn na cestu za novým životem. A pak jsem za poslední dolary koupil opuštěný důl, kde se skrývalo několik neodkrytých zlatých žil. To, co jsem vykopal, sice nebylo moc, ale stačí to na to, abychom slušně žili.“

„Proto teda ve stáji stojí dva tažní koně,“ prohodil Dee. „Kde je ten tvůj důl?“

„Vchod do štoly je na druhé straně kopce. Ale nemyslím, že bych na tom nějak zbohatl. Můžu tam vytěžit tak dvě tři unce za měsíc, víc ne.“

„To je dost málo na někoho, kdo se už za života stal legendou. Tos nikdy nepomyslel na to znovu oprášit kolt?“

„Nemůžu nechat Gwynn samotnou. Ale nechci ani, aby vyrůstala v saloonech v dobytkářských městečkách,“ odvětil Rando. „Ona neví, jaký jsem dřív vedl život. Dej mi své slovo, že se to od tebe nedozví. Změnil jsem si jméno. Už se nejmenuju Rando, ale Proctor, Ben Proctor. Jsem muž bez minulosti.“

„Často jsem vzpomínal na ty doby, kdy jsme jezdili spolu,“ řekl Dee Bis-hop. „To tys mě naučil tasit kolt rychleji než ti druzí.“

„Kdybych věděl, co z tebe vyroste, tak bych tu chybu nikdy neudělal,“ přerušil ho Rando. „Stal se z tebe desperát, vyvrhel.“

„Nikdy jsem při přepadení nikoho nezabil. Když zabíjím – a udělal jsem to víckrát než jednou – tak to činím v čestném souboji, ve kterém má můj protivník stejné šance jako já. Nejsem zabiják, Bene.“

„Ale jezdíš se zabijáky,“ odtušil Rando. „Budou tě stíhat v mnoha státech. Čeká tě oprátka, nebo, když budeš mít štěstí, kulka.“

„Možná ještě mám šanci,“ řekl Dee. „V Ely jsme uloupili sto tisíc dolarů. Můj podíl je dvacet tisíc. Jestli se mi podaří dostat se s nimi v bezpečí na mexickou hranici, budu v bezpečí a začnu nový život.“ Rando zavrtěl hlavou. „Už tolik psanců odjelo do pouště, protože si mysleli, že se tam schovají. Jenže nalezli tam akorát smrt. Mnoho z nich mělo sedlové kapsy napěchované penězi jako ty. Několik z nich jsem pomáhal pohřbít. Střelili je do zad jejich vlastní kumpáni – a to pro mnohem méně než sto tisíc dolarů. Když je v sázce tolik peněz, tak jde mezi desperáty všechno přátelství a věrnost stranou.“

„Většina mužů, kteří jsou se mnou, jsou spolehliví,“ odporoval Dee Bis-hop. „Johnny Beauregard je horká hlava z Jihu a umí to s koltem. Ale žije podle svých pravidel, má svou čest. Je v něm cosi z hrdosti a cti starého Jihu, jaká tam panovala před válkou. Ten by nikoho do zad nestřelil. A Rod Everett a Waco Latimer jsou sice tvrdí hoši – pistolníci a bandité – ale věrní kamarádi. Když spolu muži jezdí tak dlouho jako my,

tak se na sebe mohou vzájemně spolehnout.“

„Jenže je tady ještě čtvrtý muž,“ namítl Rando. „O něm jsi pomlčel. Znám takové, jako je on. Je to dravec. Možná je s koltem stejně rychlý jako ty, nebo ještě rychlejší. A nenávidí tě. Všiml jsem si toho podle způsobu, jakým se na tebe díval.“

„Clinta Baileyho nepodceňuju,“ řekl Dee. „Ale dokud jsem tady já, neopováží se na tvou dceru vztáhnout ruku, Bene.“

Randův kamenný výraz se nezměnil.

„Jestli to udělá, zabiju ho. Zabiju každého, kdo by se Gwynn dotkl. I tebe, Dee.“

Bishop věděl, že to myslí vážně. Ale ani Ben Rando se zároveň nemohl postavit čtyřem protivníkům. Dee musel zabránit tomu, aby došlo k boji.

„Nikdo jí nezkřiví ani vlas, Bene,“ slíbil. „Jestli ještě máš svůj revolverový opasek, tak mi ho dej, než ho najdou ostatní.“

Rando zaváhal, ale pak přikývl.

Opustili kůlnu a vydali se k domu, kde Ben Rando rozsvítil lucernu visící ze stropního trámu. Poté otevřel truhlu, vytáhl z ní balíček zabalený v šátku a položil jej na stůl. Dee ho rozvázal a spatřil revolverový opasek s hluboce posazeným pouzdrem, v němž byl zastrčený armádní kolt. Zbraň byla čistá a dobře naolejovaná, ale bylo na ní vidět, že ji dlouho nikdo nepoužíval. Dee strčil opasek do své sedlové kapsy.

„Dám ti ten kolt zpátky, až zítra za úsvitu vyjedem,“ prohodil.

„Kdyby to mělo být podle toho pistolníka, tak bys to už neměl komu dát,“ odvětil Rando.

„Slyšels, o čem jsme mluvili ve stáji?“

„Vrata byla otevřená a mluvili jste pěkně nahlas. A slyšel jsem i to, že ses postavil za mě a za mou dceru. Ještě v tobě zbyla troška slušnosti. Možná jsem tě podcenil.“

Rando upřel na Bishopa pronikavý pohled. Jen málokdo jej dokázal vydržet. Také Dee byl těma očima doslova propalován.

„Kdyby došlo k boji, nerad bych tu stál s prázdnýma rukama,“ podotkl Ben Rando.

„Jestli k tomu dojde, tak ti tvůj revolver vrátím,“ slíbil Dee Bishop. „Ale nestane se nic jiného, než že se zítra za svítání rozloučíme. Nemůžeš nám být nebezpečný. Přesvědčím o tom ostatní. Až budeme za horami, tak se mužů z Ely nebudeme muset bát. Pět set mil do pouště za námi nepojedou.“

„Snad máš pravdu. Ale možná tam narazíte na nelítostného nepřítele, před kterým není úniku.“

„Kdo by to měl být?“

„Indiáni,“ odpověděl Rando. „Východně odtud vypuklo indiánské povstání v rezervaci Utů v Coloradu. Agentura byla vypálena a všichni bílí v okruhu dvaceti mil vyvražděni. Několik dnů nato svedli Utové regulérní bitvu s kavaleristickou švadronou z Fort Fred Steele, která měla povstání potlačit. Teprve, když z Fort D. A. Russell vytáhl čtvrtý kavaleristický pluk Unie, tak to indiáni vzdali. Jenže silné bandy Utů uprchly na západ do pouště. Vraždí, vypalují a drancují. Běloch, který jim padne do rukou, je synem smrti.“

Dee Bishop s odpovědí váhal. Jestli má Rando pravdu, tak bude zatraceně těžké se přes poušť dostat. Jenže o indiánském povstání v Coloradu slyšel poprvé a nebyl si jistý, zda Randovi může věřit. Možná ho jenom zkoušel zastrašit.

„V Ely se už dlouho nemluví o ničem jiném,“ dodal Ben Rando, jako by Bishopovi četl myšlenky. „Ale vy jste tam byli příliš krátce na to, abyste o tom něco mohli zaslechnout.“

„Když je to tu tak nebezpečné, tak proč ses sem s Gwynn vrátil?“ otázal se Dee.

„Nevěříš mi, co?“ Rando pozvedl obočí. „Můžeme se snadno bránit v dole, kdyby na nás indiáni zaútočili. Jestli se o tom chceš přesvědčit, tak se podívej na to, co jsme dnes přivezli z města. Koupili jsme i jednu bedničku s pěti sty náboji, to by nám mělo stačit na hodně dlouho. Snad konečně poznáš, že mluvím pravdu.“

„Proč mě varuješ?“ zeptal se Dee. „Proč mě prostě nenecháš jen tak odjet? Může ti přece být jedno, co se s námi stane, ne?“

Rando zavrtěl hlavou.

„Kdysi jsme byli přátelé. A něco z toho přátelství ještě mezi námi zůstalo. Mnohokrát jsem viděl, co z člověka zůstane, když se na něm Apači nebo Utové vyřádí. Možná nechci, abys tak dopadl i ty. Indiáni jsou krutí, obzvlášť, když vykopou válečnou sekeru.“

Dee přemýšlel. Randova slova zněla upřímně. Chtěl mu věřit. Ale to jeho situaci nijak neulehčovalo.

„Musíme přes tu poušť, i kdyby v ní bylo tolik indiánů jako zrnek písku. Je to naše jediná šance,“ odvětil.

„Tak se aspoň držte stranou větších pramenů,“ řekl Rando. „Nebo vjedete rudochům přímo do náruče.“

„Existuje ještě nějaká jiná cesta pouští?“ ozval se hlas od dveří. Byl to Clint Bailey. Za ním se objevili Johnny Beauregard, Everett, Latimer a Gwynn Randová.

„Ano, existuje ještě jedna cesta,“ odpověděl Rando po určitém váhání. „Ale je těžké ji najít. A je to nebezpečné. Vzdálenosti mezi prameny jsou tak velké, že kdyby jeden z nich byl vyschlý, jste ztraceni. Než byste se dostali k dalšímu, zahynuli byste.“

„Jestli bychom se tak mohli vyhnout indiánům, tak bychom to měli zkusit,“ řekl Dee. Hodil sedlové kapsy do rohu místnosti a opřel winchestrovku o zeď. Ostatní jej napodobili a Latimer ke kapsám přidal i oba těžké vaky s penězi.

„Nakreslím vám tu cestu na kousek papíru,“ poznamenal Rando a pohlédl Deemu Bishopovi do očí.

„A kdo nám zaručí, že ta mapa nebude falešná a že nás nezavede doprostřed pouště, kde žádný pramen nenajdeme?“ namítl Clint Bailey.

„Já mu věřím,“ řekl Dee.

Bailey neskrýval své pohrdání.

„Jsi hlupák,“ zavrčel. „Ten chlap,“ řekl a nenávistně se podíval na Randa, „nemá důvod pro to, aby nám pomohl, ale může mít důvod pro to, aby nás poslal k čertu.“

„Co se tebe týče, tak to je pravda,“ procedil Rando mezi zuby. „Nehnul bych ani prstem, abych pomohl někomu takovému, jako jsi ty. Klidně bych tě nechal zhebnout.“

Clint Bailey se pootočil. Byl bílý vztekem a jeho ruce se blížily ke koltům. Dee Bishop však včas vstoupil mezi ně.

„Klid, Clinte!“ prohodil.

„Jdi mi z cesty!“ vykřikl Bailey. „Zavřu tomu starému lumpovi hubu!“

„Nech to být!“ varovně zvolal Dee. „Rando u sebe nemá zbraň. A já nedopustím, abys střílel na bezbranného.“

„Ale co když má Clint pravdu? Nikdo tu cestu neznáme,“ namítl Everett.

„Ponesu stejné riziko jako vy ostatní. A Randovi důvěřuju,“ odpověděl mu Dee. „Ale teď bychom potřebovali něco teplého k jídlu a horkou kávu. Co říkáš, Bene?“

Věděl, že muži jsou hladoví. Při jídle mohli přijít na jiné myšlenky –aspoň na chvíli. Rando to pochopil a ihned kývl na Gwynn.

Dívka přistoupila ke krbu, aby rozdělala oheň. Z pohledu jejích modrých očí Dee vycítil, že on je jediným, komu z celé bandy důvěřuje.

V Ely už potkala mnoho pistolníků a desperátů, ale těchto pět vyvrhelů jí připadalo nebezpečnějších než ostatní. Jen Dee Bishop působil jako slušný člověk, pokud se ovšem něco takového dá vůbec o banditovi prohlásit.

Před pár minutami zachránil život jejímu otci.

Cítila k němu ještě něco, co nedokázala pojmenovat, ale co ještě nikdy vůči žádnému muži nepociťovala. A to ji mátlo.

Clint Bailey se porozhlédl po místnosti a našel láhev whisky stojící na jedné polici. Sáhl po ní, zuby ji odšpuntoval a napil se přímo z ní. Poté, co si mocně lokl ohnivé vody, se zády opřel o zeď a pohlédl na Gwynn. Už dlouho neměl ženu, protože banda se při cestě do Ely vyhýbala lidským

sídlům. Při pohledu na tu dívku se v něm začala vařit krev. Nebýt Dee-ho Bishopa, tak by ho nic nezastavilo – i kdyby při tom musel zabít toho starého muže.

Mnoho mužů již skončilo svůj život před hlavní Baileyho revolveru, o jednoho více nebo méně, na tom nesejde. Zabíjel v soubojích i při přepadeních. Lidský život pro něho moc neznamenal.

Než přijeli na toto místo, chtěl jen svůj podíl z kořisti. Teď se ho zmocnila touha po té dívce. A také by rád zabil Deeho Bishopa. Nenáviděl ho, protože Bishop stále dbal na slušnost, zatímco pro Baileyho věci jako věrnost, odvaha nebo čest nehrály naprosto žádnou roli.

Zabíjel pro samotné potěšení ze zabíjení. A jeho kolty byly nástroji jeho žádostivosti.

Pil a whisky jenom dále rozpalovala jeho chtíč. Chtěl to děvče a pokud možno co největší podíl na kořisti. Když zastřelí Bishopa, tak podíl, který mu náleží, bude větší. Musel však jednat, než vyjedou do pouště.

Johnny Beauregard přihlížel, jak se Gwynn snažila zavěsit kotlík nad ohniště.

„Já to udělám,“ řekl a chtěl jí poměrně těžký kotlík vzít z rukou. Tu však byl odstrčen stranou a mezi něj a Gwynn vkročil Rando.

„Když bude potřebovat pomoc, tak jsem tady já,“ prohodil starý muž.

Chvíli to vypadalo, že Beauregard si to nenechá líbit, ale pak jen pokrčil rameny a obrátil se.

Ženy se mu líbily, tak jako se on líbil ženám. Jenže měl v sobě příliš mnoho jižanské krve na to, aby se nějaké dívky dotkl, pokud ho k tomu přímo nevyzvala pohledem.

Johnny Beauregard pocházel z Virginie. Když vypukla občanská válka, byl ještě výrostkem. V roce 1864 však předčasně dospěl. Ztratil rodinu i dům, když kavalerie generála Sheridana táhla údolím Shenandoah. Všechny plantáže přitom skončily v plamenech; civilisté, mezi nimi i ženy a děti, byli nemilosrdně pobíjeni.

Johnny přežil ze své rodiny jako jediný. Poté dobrovolně vstoupil do jižanské armády. Když o rok později Konfederace kapitulovala, už uměl bojovat o život a zabíjet, ale to bylo také všechno, co se naučil. Pro normální život se tyto zkušenosti nehodily. Byl na tom podobně jako mnoho bývalých vojáků poražené jižanské armády. Měl pouze koně, sedlo a kolt. Práci na okupovaném Jihu nenašel, a tak mu nezbylo než dát se na cestu psance. Na chleba si začal vydělávat koltem.

A na celém světě neexistoval nikdo, kdo by tento jeho děsivý způsob života mohl zastavit, protože jeho společníci na tom byli stejně. Snad jedině nějaká dívka, kterou by miloval a která by milovala jeho. Jenže Gwynn se mu nikdy neoddá, protože je bandita.

Dee Bishop si zapálil doutník. Přemýšlel. Myslel na tu ďábelskou cestu, která je čekala. Přitom cítil, že se na něj Gwynn dívá. Otočil se a opětoval její pohled.

„Co s námi uděláte?“ zeptala se tak tichým hlasem, že to nikdo jiný nemohl slyšet.

„Nemusíte mít strach. Ani vám, ani vašemu otci se nic nestane.“

„Odkud znáte mého otce?“

„Poznali jsme se před několika lety,“ vyhýbavě odpověděl Dee. „Potom jsme se dlouho neviděli.“

Gwynn pohlédla na Clinta Baileyho.

„Ten muž mi nahání hrůzu,“ špitla. „Vypadá, jako kdyby, jako kdyby…“

Než Dee mohl odpovědět, přistoupil Ben Rando k krbu. „Přines ze studny vědro vody, Gwynn,“ řekl, vzal ji za ruku a odvedl ji ke dveřím. „Bude lepší, když s těmi muži nebudeš mluvit,“ zamumlal. „Ani s tím Deem Bishopem, který možná není tak nevypočitatelný a divoký jako ostatní. Jenže psanci jsou vždycky nevypočitatelní.“

„Já mu věřím,“ odvětila. „Nepřipustí, aby se nám něco stalo.“

„Všiml jsem si, jak se na něho díváš,“ zavrčel Rando. „Nech toho!

Pusť ho z hlavy! To není muž pro tebe. Je to bandita.“

Dostrkal Gwynn ven a zavřel za ní dveře.

„Hej, dědku! Kams poslal tu holku?“ nedůvěřivě se zeptal Bailey. Mezi tím vypil skoro celou láhev, ale nic mu neuniklo.

„Šla pro vodu. Vrátí se za pár minut,“ klidným hlasem odpověděl Rando, zatímco si z poličky vzal tužku a kousek papíru.

„Nakreslím vám tu cestu jak se dostat přes poušť,“ prohodil k Deemu Bishopovi.

Přistoupili ke stolu. Tam, ve světle petrolejové lampy, začal Rando kreslit. Bishop, Latimer, Beauregard a Everett se mu dívali přes rameno.

„Musíte se držet jihovýchodního směru,“ vysvětloval. „Odtud pojedete ke Kern River. Řeka pramení v poušti a končí v poušti, je dlouhá jen pět mil a v tuto dobu v ní nebude voda. Potom se dáte směrem k Salt Marsh, tam se ve dvou skalních prohlubních drží dešťová voda. Pak budete muset padesát mil pouští bez jediného pramene až k Red Bluff Springs a odtud tu samou vzdálenost až k Penoyer Valley.

Poté přijdou Šošonské hory. Je tam voda jenom na dvou místech – tady a tady ve Fourty Miles Canyon.

A pak přichází ta nejtěžší část: Údolí smrti. Tam najdete vodu jen v takzvaných ďáblových polích.“

Náhle se ozval výkřik Gwynn. Dee se okamžitě podíval tam, kde ještě před chvílí stál Clint Bailey. Teď už tam nebyl. Ihned mu bylo jasné, co se stalo a že u Baileyho a Gwynn musí být dřív než Rando, protože jinak by mohla téct krev.

Přiskočil ke dveřím, otevřel je a vyběhl ven.

Z otevřených vrat jedné kůlny se ozývaly zvuky boje. Pádil tam, a když tam doběhl, spatřil v záři lucerny Clinta Baileyho, jak objímá Gwynn. Pistolník ji zatlačil do kouta a roztrhl jí košili. Ona se však stále urputně bránila.

Bailey Bishopa uslyšel. Pustil Gwynn, otočil se a pravou rukou tasil kolt. Bishop mu ho vykopl, Bailey zavrávoral, ale stále ještě stačil levou rukou vytáhnout druhý revolver. Dee se na něj vrhl, chytil ho za levou ruku a strhl ji. Poté Baileymu mlátil touto rukou o zeď, až pustil i druhý kolt.

Clint Bailey však bojoval jak ďábel. Zasadil Deemu Bishopovi ránu do brady a poté do žeber. Potom si jej jednou rukou chytil a druhou jej zběsile bil. V jeho bledé, strhané tváři se zračila nenávist. Bishop musel snést mnoho ran, než tento divoký útok odvrátil.

Jednu ránu vykryl a hned poté zasadil pistolníkovi úder pra vačkou na bradu. Do toho úderu vložil všechnu svou sílu. Jenže s Baileym to ani nepohnulo. A stejně tak se na něm ani nijak neprojevovalo to, že předtím vypil láhev whisky. Razantním hákem poslal Bishopa k zemi. Dee se složil. Proti jeho obličeji se ohromnou rychlostí blížila holínka s blýskající se ostruhou. Zvedl ruce a chytil ji. Potom ji prudce obrátil a tentokrát se na zemi ocitl Clint Bailey.

Oba muži se s problémy opět postavili. Bailey kopl Bishopa do levého boku a ten letěl až na zeď. Dee viděl, že desperát se k němu blíží, rozmáchl se a udeřil jej do břicha. Bailey se sklonil a Dee mu okamžitě kolenem „upravil“ obličej. Toto už Clint Bailey neustál. Padl na zem jak podťatý a zůstal ležet.

Dee si promnul oči. Málem při tom boji upadl do bezvědomí. Cítil, jak mu ze rtů teče krev. Utřel si ji hřbetem ruky.

Otočil se a ve vratech spatřil ostatní. Ben Rando ochráncovským gestem objal svou dceru. Gwynn si zakrývala rukama ňadra. V očích měla děs.

„Byl opilý a nevěděl, co dělá, Bene,“ řekl Dee. „Nechci ho omlouvat. Ale whisky už dokázala mnohé muže zbavit všech zábran. Bailey už teď nechá tvou dceru na pokoji, slibuju.“

„Ty to musíš vědět lépe, Dee,“ odpověděl Rando. „Desperátovi se ale nedá věřit. Kdybych měl revolver, odstřelil bych ho jak psa. Proč vás musel osud zavést zrovna sem, proč? Žili jsme tu v míru, dokud jste nepřijeli.“

Odvedl dívku pryč a čtyři bandité tam zůstali stát jak sochy. Mlčky po sobě hleděli.

„Až se Clint probere, tak s ním chci být sám,“ řekl Dee.

Waco Latimer a Johnny Beauregard beze slova odešli, jen Everett váhal.

„Clint ti nikdy neodpustí, žes ho zmlátil,“ řekl. „Ale já budu stát za tebou, Dee. V Ely jsi mi zachránil život, když ses pro mě vrátil a vysadil mě na svého koně. Riskovals přitom vlastní krk. Na to nikdy nezapomenu. Dokud budu s tebou, tak ti Clint nestřelí do zad.“

Poté odešel.

Dal slib a Dee věděl, že jej dodrží.

Rod Everett nebyl špatný člověk. Tak jako většina ostatních, i on se k bandě dostal díky nešťastné souhře okolností. Kradl, protože měl hlad. Málem neviděl hlady, když narazil na jedno tele, které se páslo o samotě. Jenže pak ho objevili dva kovbojové a chtěli proti němu vytáhnout kolty. Měli smůlu – byli pomalejší. Jeden z nich se skácel na zem, ještě než stačil tasit. Druhému se však s kulkou v hrudi podařilo uprchnout.

Den a noc pak Everetta štvali pronásledovatelé. Zastřelili pod ním koně, ale Everett skočil do řeky a unikl jim. Krátce poté se připojil k bandě a už u ní zůstal. Dee Bishopa uznával jako člověka a jako vůdce, protože byl s koltem rychlejší než on sám, ale také proto, že byl klidný a ne tak horkokrevný jako Clint Bailey.

Bishop si zvedl svůj černý texaský klobouk, oprášil jej a opět si jej nasadil. Poté odešel ven, přinesl vědro vody a vylil ho na Baileyho.

Ten se začal hýbat. Posléze vstal a pohlédl na Deeho Bishopa. I jeho tvář byla opuchlá a ozdobená modřinami. Měl rozcuchané vlasy a rozbité rty.

„Kdybych nebyl opilý,“ zavrčel, „tak bys mě neporazil.“

„Kdybys nebyl opilý, tak bych tě zastřelil,“ odtušil Dee.

Oba muži se měřili pohledy. Pak se Bailey sehnul pro svůj revolver. Dee Bishop ho nespouštěl z očí a držel pravou ruku na dřevěné pažbě svého revolveru. Nebyl si jistý, co Bailey udělá. Zdálo se však, že po tom výprasku dokonale vystřízlivěl. Strčil kolt do pouzdra, odvrávoral ke studni a ponořil hlavu do vody.

„Rando a jeho dcera s tebou musí být hodně zadobře,“ řekl, když zvedl hlavu.

„Ano, to jsou,“ odpověděl Dee. „Dobře mě teď poslouchej, Clinte! Jestli se ještě jednou dotkneš té dívky, zemřeš.“

Věděl, že má nyní proti sobě nepřítele na život a na smrt. Už dvakrát ho ponížil. Nejhorší bylo to, že ho varoval před Randem, Gwynn a ostatními. To pro Baileyho znamenalo ještě větší pokoření, než onen boj s Bishopem.

„Nezapomeň, že jsem tě varoval, a to naposledy,“ upozornil ho Dee.

„Já nezapomínám. Nikdy,“ odvětil Bailey otevřeně výhružným tónem.

Dee však předstíral, že si toho nevšiml. Opustil Baileyho a vrátil se do domu. Rando stál u krbu, ostatní seděli u stolu a na truhle. Gwynn někam zmizela. Panovalo pochmurné ticho.

„Budeme spát ve stáji,“ řekl Dee Benu Randovi. „Nikdo z nás tuto noc nevstoupí do vašeho domu. O to se postarám.“

„Raději bych se o to postaral sám,“ podotkl starý muž. „Ale to bys mi musel vrátit můj revolver a jak tě znám, tak to neuděláš.“

„V okamžiku, kdy by sis zapnul revolverový pás, by v tobě moji lidé začali vidět protivníka,“ odvětil Dee. „Jsi v bezpečí, dokud nejsi ozbrojený. Je to v tvém zájmu i v zájmu Gwynn.“ Otočil se k Beauregardovi, Everettovi a Latimerovi. „Vezměte si sedlové kapsy a pojďte se mnou! Dnes budeme spát ve stáji. Je lepší, když zůstaneme u koní. Možná budeme muset rychle do sedel, jestli se objeví šerifovi lidé z Ely.“

+ + + + +

Gwynn ležela na posteli ve svém pokoji. Choulila se do deky a hleděla do tmy. Nemyslela na to, jak ji přepadl Bailey, ani na boj těch dvou mužů v kůlně. Její myšlenky se upínaly k Deemu Bishopovi.

Nikdy předtím nepoznala muže, jako byl on. Byl drsný, ale zároveň klidný a sebejistý. Výraz jeho tváře naznačoval, že se cítí osaměle a že způsob života, jaký vede, ho neuspokojuje; že je z něj nešťastný. A ještě něco. Přestože šlo o psance a pistolníka, její otec ho respektoval. Věděla to. A Ben Rando respektoval jen málo lidí.

Před hodinou k ní přišel její otec a varoval ji: „Jsou to nebezpeční chlapi, Gwynn. Jsou na útěku a zvolili si cestu peklem. Nemyslím si, že se přes poušť dostanou. Na Deeho Bishopa zapomeň.“

Jeho slova prozrazovala, že velice dobře ví, co k němu Gwynn cítí. Její otec si o ni dělal starosti.

Od té doby, co se před dvěma lety vrátil do jejího života, se pokoušel být jí dobrým otcem. Problém však spočíval v tom, že jí nerozuměl. Neviděl nebo nechtěl vidět, že už není dítě. Pravděpodobně ani vůbec ženám nerozuměl. To mohlo být důvodem, proč opustil její matku. Několikrát se ho na to, proč s nimi nežil, zeptala. Pokaždé však odpověděl vyhýbavě nebo mlčel. Jeho minulost byla opředena tajemstvím. A tajemství v sobě skrýval i Dee Bishop.

V uzavřeném pokoji byl těžký vzduch. Venku burácela bouře. Gwynn se zvedla, oblečená jen do noční košile, a vyšla ven, přičemž za sebou dveře zavřela tak tiše, že to otec nemohl slyšet.

Noční vítr ji příjemně ochladil. Vydala se po dvoře ke studni. Po její levé ruce stála stáj. Mnohokrát tam chodívala ke koním a mulám, když se cítila osamělá. Cítila se plná lásky a něhy a musela to nějak vyjádřit. Vůči svému otci se chovala stejně zdrženlivě jako on k ní.

V dáli se blýskalo. Zuřila pouštní bouře. Nad Grant Range duněly blesky. Poté však mezi mraky vysvitl měsíc a krajinu zalil jeho stříbrný svit.

Náhle uslyšela kovový zvuk, jako když se nabíjí winchestrovka. Z otevřených vrat stáje vyšel muž. Byl to Dee Bishop.

„Neměla byste chodit ven, Gwynn,“ řekl, když ji poznal. „V takovou temnou noc člověk uvidí indiána, až když už je pozdě.“

„Uvnitř bylo horko k zalknutí,“ odpověděla. Její strach zmizel.

„Vím. Ale indiáni jsou nevypočitatelní. Většinou v noci nebojují. Jenže to je nezastaví před tím, aby se potloukali po kraji, když jim při tom nic nehrozí.“

Nevěděla, co na to odpovědět. Chtěla mu však něco říct, prolomit tu ledovou bariéru a ukázat, že je žena. A chtěla především vědět, zda k ní cítí to, co ona k němu. Popravdě řečeno mužům nerozuměla.

Dosud mluvila jen s několika, protože její otec jí je držel od těla.

„Neměl bych s vámi mluvit,“ řekl Dee. „A vy byste neměla chodit za muži, jako jsem já. Víte, přece, že jsem bandita, muž na útěku, psanec.“

„Ano – ale mám vás ráda.“

Ta slova vyřkla váhavě a cítila přitom, jak se červená. Deeho Bishopa skoro neznala. Bylo to poprvé, kdy něco takového nějakému muži řekla a samotnou ji to zarazilo.

„Jsem psanec.“

„Já vím.“

Dívali se sobě do očí. Dělilo je pouze několik kroků. V dáli se opět zablesklo a zaduněl hrom.

Gwynn se otřásla.

„Je tu zima,“ řekl Dee. „Měla byste se vrátit domů.“

Nijak na to nereagovala. Opřel winchestrovku o stěnu, přistoupil ke Gwynn, objal ji a políbil. Mlčela a chvěla se, ale líbilo se jí to. Přála si, aby ji k sobě přitiskl víc.

Tu jako by v jednom okamžiku bouře ustala. Ozval se nějaký šramot. Dee sáhl po koltu. Gwynn si toho pohybu všimla, ale nepochopila jeho smysl.

„Co – co budeš dělat, jestli se ti podaří uprchnout tomu oddílu z Ely?“ zeptala se.

„Pojedu do Mexika.“

O Mexiku, té zemi, která skýtala útočiště pistolníkům, psancům a zločincům všeho druhu, už slyšela hodně.

„Vrátíš se?“

„To si nemyslím.“

Opět se ozval šramot. Otočil hlavu a přes dívčino rameno spatřil Bena Randa.

„Běž domů, Gwynn!“ řekl starý muž tónem, který nesnesl odporu. Vyděšené děvče odstoupilo od Bishopa a spěchalo pryč.

Dee držel ruku na koltu. Věděl však, že proti Randovi by zbraň nezvedl. Ten totiž zachoval klid.

„Až se potkáme příště, doufám, že už budeme ozbrojení oba,“ řekl Ben Rando.

„To je nedorozumění,“ klidným hlasem vysvětloval Dee. „Nic se nepřihodilo. Děvče se jen chtělo napít vody a já jsem se bál, že by poblíž mohli být indiáni.“

„Víš, co jsem řekl,“ prohodil Rando. Otočil se a odešel. Když za sebou zavřel dveře, Dee osaměl. Obrátil se ke stáji. Když sáhl po winchestrovce, ze tmy vystoupil jeden muž. Johnny Beauregard.

„Myslím, že by tě oddělal, kdyby byl ozbrojený,“ poznamenal.

„Jak dlouho stáls za těmi vraty?“

„Dost dlouho na to, abych to slyšel všecko. Myslím, že se jí líbíš. Je hezká. Mnozí muži by za to dali nevím co, kdyby ji mohli mít.“ „Líbí se ti?“

„Ano,“ přisvědčil Johnny Beauregard. „Ale má oči jenom pro tebe. Ještě jsem nikdy nikomu nezáviděl. Ale tobě závidím – lásku té dívky.“

+ + + + +

Waco Latimer, který držel hlídku jako poslední, nad ránem probudil Bishopa. Ostatní už byli vzhůru a balili se. Za hodinu mělo vyjít slunce.

Mlčky se chystali osedlat koně. Everett přinesl jedno texaské sedlo, které našel ve stáji, a hodil je na hřbet jednoho z Randových koní. Do sedlového pouzdra strčil Randovu winchestrovku.

„Jak bych si jen dal horkou kávu,“ řekl Latimer třesoucí se zimou. Otevřenými vraty do stáje pronikal chladný vzduch.

Vyšli na dvůr a vydali se k domu. Tam už se topilo v krbu. Gwynn opékala slaninu a vařila kávu. Když muži vstoupili dovnitř, vrhl na ni Dee kradmý pohled, ale hned sklopil zrak. Rando se opíral o zeď a oknem vyhlížel na západ. Desperátů si vůbec nevšímal.

„Chceme se jenom trochu najíst a napít se kávy, pak odjedem,“ řekl Dee. Vytáhl svazek bankoveK a hodil jej na stůl.

„To je za jednoho ze tvých koní, sedlo a winchestrovku, Bene,“ poznamenal. „Nechci okrást přítele.“

„Uloupené peníze si nevezmu,“ odvětil Rando, aniž by odtrhl zrak od krajiny. „Vezměte si, co chcete, a zmizte.“

Gwynn přinesla talíře s jídlem, cínové hrnky a konvici s kouřící kávou. Byla velmi bledá. Když se však střetly jejich pohledy, nahrnula se jí do tváře krev.

„Hej, dědku!“ zvolal Clint Bailey. „Na co se to celou dobu díváš?“ Šikmooký pistolník doposud mlčel, ale jeho slova prozrazovala, že se z něho přes noc rozhodně nestal Randův přítel.

Vstal ze židle a vyhlédl oknem stejným směrem jako Rando.

Zaklel.

„Kouř,“ zvolal. Všichni věděli, co to znamená. Nebezpečí. Jakákoli neočekávaná věc znamenala nebezpečí.

Dee vyšel ven. Na západě – asi deset, dvanáct mil daleko – se nad Grant Range vznášel kouř. Vrátil se do domu.

„Co to podle tebe znamená?“ zeptal se Randa.

Ten pokrčil rameny. „Kouř, to tady skoro vždycky znamená indiány.“

„Co to tam může hořet?“

„Těžko říct. V horách není žádná osada ani zlatokopecký tábor. Ale vede přes ně ze západu na východ dostavníková cesta.“

„Ten kouř stoupá přesně tam, kudy chceme jet,“ vyštěkl Bailey. „Jsem pro to vzít toho dědka i děvče s sebou.“

„Nemyslím, že by bylo nutné o tom mluvit,“ odsekl Dee.

Bailey se pohněvaně otočil. „Jsi hlupák,“ řekl. „Chceš se snad nechat oddělat nebo umučit indiány? Snadno bychom jim mohli vjet do náruče, vždyť neznáme cestu. Ale on,“ přitom ukázal na Bena Randa, „…on tu asi zná každý kámen. Možná nás chce poslat na smrt. Jenže když si jeho a jeho dcerušku vezmeme s sebou, zachrání nás, aby zachránil sebe i tu holku…“

„Přestaň s tím!“ okřikl ho Dee. „Neměli bychom ztrácet čas. Musíme si pospíšit. Před východem slunce chci být v horách.“ Vykročil směrem ke dveřím, ale zastavil ho Baileyho hlas.

„To tu chceš Randa a to děvče opravdu nechat? Tak to potom budeme muset jet dál bez tebe.“

Dee se otočil a přitom sáhl po koltu. Jenže právě kvůli tomu, že se musel otočit, už nestihl tasit. Bailey vytáhl oba své revolvery dřív. Dee spatřil dva záblesky. Poté ho cosi udeřilo do levého spánku.

Ještě stačil vypálit, ale již jen do podlahy. Kulka jen zvířila prach na prknech.

To poslední, co viděl, byl Clint Bailey, který se s oběma kolty v rukou rozkročil a ďábelsky se rozesmál.

Potom se Dee Bishop skácel na podlahu. Zdálo se mu, jako by slyšel výkřik Gwynn, ale pak jej obklopila temnota a přestal cokoli vnímat.

Byla to smrt?

+ + + + +

První, co pocítil, byla dunivá bolest v hlavě. Pomalu se probíral. Otevřel oči a viděl, že ještě stále leží na podlaze. Levou rukou si sáhl na spánek. Na místě, kam ho zasáhla Baileyho kulka, zela rána. Ještě kousek, a bylo by po něm. Když si položil ruku před oči, viděl, že je rudá od krve. Musel tedy mít celý zakrvácený obličej.

Bailey si zřejmě myslel, že ho zabil.

S námahou vstal. Byl sám a všude vládlo ticho. Z podlahy zvedl revolver a strčil ho do pouzdra. Nato odvrávoral ke studni, kde si umyl obličej.

Sedl si na roubení studny a rozhlédl se. Slunce už stálo vysoko na obloze. Musel tam ležet tak dvě, tři hodiny.

Poté se vydal ke stáji. Stáli tam dva tažní koně. Sedlo nikde nenašel, pouze starý postroj. Vrátil se do domu. Káva již vychladla. Pokusil se napít, ale hned ji vyplivl. Nechutnala mu, což mohlo být dáno i jeho zraněním.

V truhle nalezl plátěný oděv. Roztrhal jej a jeho cáry si ovázal hlavu.

Banda odjela a vzala s sebou Bena Randa a Gwynn. Jejich náskok byl velký. Nebude lehké je dohnat. Musel to však zkusit.

Pomyslel na Gwynn a na to, jak na ni Bailey chtivě pohlížel. Přemýšlel, zda ji Beauregard nebo někdo druhý dokáže před Baileym ochránit. S koltem všechny převyšoval. Johnny Beauregard by se toho možná odvážil, protože pro něj Gwynn něco znamenala. Jenže jakmile se Baileymu postaví s koltem, bude to pro něho znamenat konec. Beauregard to sice na svůj věk uměl s revolverem dobře, ale Clint Bailey byl lepší.

Mezi Randovými věcmi Dee našel i dvě polní bandasky. Naplnil je vodou. Poté šel do stáje a nasadil oběma koním ohlávku. Mohl je po cestě měnit, takže je tak mohl šetřit. Nenašel však jinou důležitou věc – winchestrovku.

S námahou vylezl na hřbet jednoho z koní, chopil se uzdy druhého a vyrazil na západ. Bailey i ostatní ho považovali za mrtvého, takže se nebudou ohlížet.

Kouř nad horami sice již zmizel, ale když Dee Bishop ujel zhruba deset mil, spatřil hejno supů kroužících na nebi.

S koltem v ruce jel dál. A pak, když stanul na vrcholu jednoho zvrásněného hřebene, spatřil před sebou starou dostavníkovou cestu, o které mluvil Rando. Stál na ní spálený kočár. Ze zuhelnatělého vozu trčela ratiště šípů.

Vozka ležel na kozlíku probodnutý opeřeným oštěpem.

Dee napočítal pět mrtvých. Také všichni koně byli zastřeleni. Ve vzduchu byl cítit pach spáleného masa.

Dee projel krokem kolem toho hrozného místa. Nezastavoval se, nebylo proč. Navíc nesměl ztrácet čas. Ležel před ním důležitý úkol.

Obezřetně se rozhlížel. Po indiánech, kteří dostavník přepadli, ani vidu ani slechu. Viděl pouze stopy neokovaných koní v písku.

Po jedné míli odbočil na jih a ztratil se mezi kopci.

V horách však spatřil další dva sloupce kouře. Jeden se vznášel nad vzdáleným hřebenem, druhý stoupal k nebi na západě.

+ + + + +

Snědí, winchestrovkami ozbrojení bojovníci na válečně pomalovaných koních sjížděli ze svahů hřebene jako sokoli, kteří z výšin spatřili kořist. V řadě za sebou mířili na západ.

Ten druhý sloupec dýmu jim prozrazoval, že pět bílých mužů a jedna žena se snaží nalézt cestu horami. Rýsovalo se před nimi snadné vítězství.

Tváře indiánů se podobaly sochám, jejich oči drahokamům. Jednalo se o syny divočiny, kteří ji nemínili přenechat někomu jinému.

Druhý sloupec dýmu pro ně byl dobrým znamením.

+ + + + +

Pět mužů a děvče překonali hory a podél výběžků Grant Range nyní mířili na jihozápad. Koním se v horkém písku šlo těžce. Nad pouští se tetelil vzduch. Koně se leskli potem.

Gwynn strnule hleděla před sebe. Cítila se citově vyprahlá a osamělá jako ještě nikdy v životě. Ztratila muže, kterého milovala. Dee byl mrtev a život pro ni už neměl smysl.

Náhle se probrala a opět začala přemýšlet. To jí však příliš nepomohlo a bolest se vrátila do jejího srdce s ještě větší silou než předtím. Povzdychla si.

Ben Rando, který jel vedle ní, se k ní naklonil ze sedla a položil jí ruku na rameno. Chtěl, aby věděla, že není sama. Jenže mu bylo jasné, že ji nedovedou utišit žádná slova. Dělal si o ni starosti. Uplynulou noc k ní byl tvrdý a teď toho litoval. Pořád zapomínal na to, že už není dítě, ale žena ve věku, kdy už myslí na muže.

Dee Bishop byl prvním mužem v jejím životě, do kterého se zamilovala. Ben Rando jí to viděl na očích. A potom musel přihlížet, jak ho jeden z těch pistolníků zabil.

Clint Bailey, který jel s Latimerem vepředu, se ohlédl a zvolal: „Nad horama je kouř. Co to znamená?“

„Nevím. Jsou to kouřové signály. Možná se to týká nás,“ zamumlal Rando, aniž by odtrhl oči od Gwynn.

„Myslete na to, že vy i vaše dcera dopadnete stejně jako my, jestli nás přepadnou indiáni,“ varoval ho Clint Bailey. „Víte přece, co dělají Utové a Apači s ženami?“ Poté poznamenal k Latimerovi: „Tomu vysloužilému pistolníkovi nevěřím. Jenže nic jiného než si ho podržet nám nezbývá.“

Po těchto slovech se Gwynn zcela probrala. Nevěřícně pohlédla na svého otce, aby posléze sklopila zrak.

„Chtěl jsem, aby ses to nikdy nedozvěděla – nebo aspoň ne takto,“ zamumlal.

„Znamená to, žes byl doopravdy pistolník?“

Rando přikývl. „Teprve před dvěma lety jsem pověsil svůj revolverový opasek na hřebík. Předtím jsem pracoval jako pistolník pro železniční společnosti v Texasu, Kansasu a Coloradu. Jistě jsi už přemýšlela, proč jsem si změnil jméno. Teď už důvod znáš: Chtěl jsem začít nový život. Jenže má minulost mě dohnala.

Říká se, že člověk potřebuje zatraceně dlouhé nohy, aby unikl své minulosti. Setkal jsem se s ní znovu v podobě Deeho Bishopa. Ano, byl jsem pistolník, Gwynn. Ale nebyl jsem psanec nebo bandita. Mé jméno nenajdeš na žádném zatykači jako jméno Deeho Bishopa.“

Ani to nedořekl, a už litoval toho, že to jméno zmínil. Nechtěl Gwynn zvětšovat bolest.

Ona však zůstala klidná.

„Tys v té době Deeho Bishopa znal?“ otázala se.

„Ano. Ale naše cesty se brzy rozdělily. Potom jednou v Arizoně při souboji zastřelil jednoho muže, a tak se stal psancem.“

„Proto nechtěls, aby mezi námi dvěma něco bylo?“

„Na světě je dost dobrých mužů,“ podotkl Rando. „Moje dcera by si neměla vzít pistolníka.“

„Moje matka si jednoho vzala,“ namítla Gwynn, ale hned se odmlčela. Náhle Gwynn pochopila, že její otec vůči ní cítí hluboký pocit viny, protože ji i její matku na dlouho opustil. Litovala ho. A aby zmírnila ostrost svých slov, dodala: „Nemůžeš vědět, že žádný pistolník za nic nestojí jen proto, že jich znáš tolik. Neplatí to ani o tobě, ani o Deem.“

„Ano, vypadá to, že jsem ho odhadl špatně,“ přiznal Rando. Myslel to vážně. Jistě, na Deeho Bishopa byl vypsán zatykač. Žil jako psanec. Za

jeho hlavu mohl dostat vysokou odměnu. Ale přesto si dokázal zachovat svou čest a nestřílel jen pro kruté potěšení jako Clint Bailey.

I mezi desperáty jsou rozdíly, připustil Ben Rando. Možná byl dokonce Dee Bishop lepší než on sám. Třeba by svou ženu a dítě nenechal samotné, jak to udělal on. Snad by z něho Gwynn dokázala učinit pořádného muže, kdyby na to měla čas.

Ale přemýšlet teď nad tím bylo bezpředmětné. Rando věděl, že se oba ocitli v nebezpečí života. Indiáni musejí být blízko, i když je není vidět. A když přepadli i dostavník, nebudou se rozpakovat udeřit i na jejich skupinu.

Ben Rando pohlédl k horám. Oba sloupce kouře již mezitím v horkém vzduchu zmizely. To mohlo znamenat jediné: že vzbouření Utové jim jsou již na stopě.

To, jak velká byla jejich nenávist vůči bělochům, viděli na tom zničeném dostavníku. Podle stop musela být horda velmi silná – mezi třiceti až padesáti bojovníky – a díry po kulkách v troskách dostavníku ukazovaly, že mnozí z nich měli opakovací pušky.

Jelikož po vzpouře opustili svou rezervaci a cestu zpátky jim odřezal z východu povolaný čtvrtý kavaleristický pluk, jistě se připravovali na boj do posledního náboje. Museli počítat s tím, že to nepřežijí, ale chtěli při tom oddělat co nejvíce bílých.

Proto se jich Rando a jeho dcera museli obávat ze všeho nejvíc.

Clint Bailey a ostatní bandité jim budou nebezpeční teprve tehdy, když se ocitnou v bezpečí před oddílem z Ely. Dokud budou odkázáni na Randovu pomoc, nechají jej i dívku na pokoji.

Ben Rando si pohledem změřil Johnnyho Beauregarda, Waca Latimera a Roda Everetta. Nikdo z nich nebyl tak zlý jako Bailey, ačkoli šlo o drsné desperáty. Poslouchali však Baileyho rozkazy, protože Dee Bishop byl mrtev a na útěku si nemohli dovolit sváry. To, jak se zachovají, až se Bailey pokusí oba zajatce odstranit, Ben Rando nedokázal odhadnout.

Johnny Beauregard stále častěji pohlížel na Gwynn. Rando tušil, proč. Možná se jí Beauregard zastane, jestli se jemu, Randovi, něco stane. V tom se skrývala jeho vlastně poslední naděje, protože Bailey dával otevřeně najevo, že považuje Gwynn za svou kořist.

Jenže na to, aby se Beauregard mohl Baileymu postavit, by musel být zatraceně rychlý s revolverem.

Rando si všiml, že se na něj dívá, a otočil se na ni.

„Víš vůbec, jak moc tě matka milovala a že nikdy nestrávila pomyšlení na to, žes ji nechal samotnou?“ tiše poznamenala. „Pořád na tebe čekala.“

„Asi jsem pro tebe darebák.“ odpověděl. Její slova ho ranila více, než dal znát.

„Ne, to není pravda. Ale myslím, že ostatním nerozumíš. Nepochopils matku a nedokázals rozpoznat, jaký je ve skutečnosti Dee Bishop.“

Rando cítil, že to je pravda. Gwynn mu to neřekla, aby jej ranila, ale prostě proto, že si to myslela. Tušil, že se chce vydat vlastní cestou.

Ostatní lidi viděla jinýma očima než on. A měla právo na to, aby si vedla život podle svého. Vyčítal si, že jednal špatně s lidmi, které nejvíce milovala. Ale teď už se to nedalo napravit.

„Gwynn,“ začal. Přesně v tom okamžiku třeskl výstřel.

+ + + + +

Ben Rando uslyšel tupý zvuk, když se kulka zavrtala do masa. Zároveň uslyšel zaržání koně své dcery. Pak se ozvalo to, čeho se všichni obávali nejvíce – jekot indiánů.

Jako mávnutím kouzelného proutku se z jedné kotlinky po Randově levici vyvalila horda Utů. S uzdami v ústech stříleli za jízdy z winchestrovek, spencerovek a karabin.

Několik z nich na sobě mělo kavaleristické klobouky, kabáty a šátky – kořist z potyček s kavalerií.

„Vyskoč si za mě – rychle!“ vykřikl Rando na Gwynn. která byla vymrštěna ze sedla svého koně. Naštěstí se nedostala pod něj, jinak by byla ztracena. To, že po pádu byla poněkud zmatená, zase tolik nevadilo.

Rando vytáhl levou nohu ze třmenu, takže Gwynn mohla vylézt nahoru. Okamžitě poté Rando pobídl koně a vyrazil ke skalám, za nimiž ležel brod na Kern River.

Clint Bailey zvedl kolt a vystřelil. Jeden indián ozdobený čelenkou s péry rozhodil rukama, pustil winchestrovku a zřítil se z koně.

Poté bandité otočili své koně a vydali se za Randem, přičemž se neustále ohlíželi a pálili po přibližujících se rudoších. Dva indiáni se skáceli ze svých koní do prachu.

Pronásledovaní hnali koně přes skály. Brod byl vzdálen ještě 100 yardů. Při přeskakování jedné skalky však již Randův kůň vyčerpaný vahou svých dvou jezdců neměl dost sil. Padl k zemi a shodil oba své jezdce. Pokusil se znovu se postavit, ale opět se zhroutil. Zaržál bolestí a položil hlavu na zem.

Bandité seskočili ze sedel a chopili se winchestrovek. Zatím Johnny Beauregard odvedl koně za jednu skálu a přivázal je k topolu. Poté běžel za dalšími třemi bandity ke skalnímu hřebenu, odkud ostřelovali útočící Uty.

Po přepadení dostavníku indiáni očekávali další snadné vítězství.

Jenže tentokrát narazili na mnohem tvrdšího soupeře.

Olovo z jejich karabin dokázalo první útok rudochů rozbít. Na zemi se váleli mrtví jezdci i koně. Náhle se masa útočících indiánů rozdělila a pokračovala dál dvěma směry. Pomalovaní a ječící indiáni po chvíli zmizeli.

Gwynn zvedla tvář z prachu. Teprve nyní si uvědomila, že ji její otec chránil vlastním tělem. Slezl z ní a klekl si.

Ve vzduchu se vznášel dým, který se ve vedru nechtěl rozplynout. Bandité vytáhli z poutek svých revolverových opasků nové náboje a nabili jimi své winchestrovky.

Gwynn pohlédla na koně svého otce. Ležel tam a nehýbal se, pouze dech z jeho nozder rozviřoval prach. Těsně pod kolenem měl zlomenou pravou přední nohu. Z kůže trčela kost a písek pod ní byl tmavý od krve.

Rando chytil svou dceru za ruku a odvedl ji za ochranu skalní bariéry.

„Ten kůň, tati,“ řekla chvějícím se hlasem. „Musí mít hrozné bolesti.“

Tu k nim přiběhl Johnny Beauregard a vrhl se vedle nich k zemi. Slyšel její slova a neváhal, nabil svou winchestrovku a ukončil trápení toho nevinného zvířete.

„Děkuji,“ řekla, aniž by na pistolníka pohlédla. Mlčel. Chtěl jí toho říct mnohé, ale ne za těchto okolností.

Náhle opět zazněly výstřely. Kulky se odrazily od skalního hřebene, za kterým byli schovaní. Přikrčili se k zemi.

„Dejte mi pušku!“ požadoval Rando. „Jestli se z toho máme dostat, tak musí mít zbraň každý, kdo může střílet.“

Clint Bailey mlčel. Napolo se otočil a rozhlédl se. Leželi uprostřed jakéhosi skalního kruhu. Zprava je kryly útesy.

K brodu jim zbývalo jen sto yardů. Na druhém břehu se zvedal holý kopec. Z jeho vrcholu bylo vidět do jejich skalního kruhu. Pokud by se mezi indiány našel dobrý střelec, mohl je odtud ostřelovat jednoho po druhém. Jejich šance na únik se rovnaly nule.

Bailey pomyslel na pytle s kořistí –100 tisíc dolarů z banky Nevada v Ely. Skoro se jim podařilo s nimi uprchnout. Šerifův oddíl už zřejmě setřásli. Jenže jenom proto, aby přitom vjeli do náruče indiánům.

Clint Bailey velice dobře věděl, že musí jednat, dokud jim rudoši neodříznou cestu do pouště.

Kdyby někdo z Utů přebrodil řeku a vylezl na protilehlý kopec, mohl je odtud bez problémů dostat. Musel rozhodnout, kdo jim bude krýt ústup k řece. Napadlo ho jediné řešení.

Musel jednat rozhodně.

„Johnny, Waco, Rode,“ prohodil. „Běžte ke koním, přebroďte se a počkejte na druhém břehu. Randův revolverový opasek a jeho winchestrovku nechejte tu.“

„Co chceš dělat?“ nedůvěřivě se otázal Johnny Beauregard.

Bailey na něj vrhl ledový pohled. „Chci zachránit naše životy a pytle se sto tisíci dolary,“ odvětil.

„A jak to chceš udělat? Nevěřím ti. Určitěs vymyslel nějakou podlost.“ „Vím, co mám dělat, a ty můj rozkaz buďto poslechneš, nebo tu zemřeš.“ Bailey namířil winchestrovkou na Johnnyho Beauregarda. Prst měl přiložený ke spoušti a podle výrazu jeho očí nebylo pochyb, že bude střílet, jestli Beauregard odmítne poslechnout.

„A co bude s Randem a tím děvčetem?“ zeptal se Waco Latimer. „Když indiáni uvidí, že tři z nás odjíždí, okamžitě zaútočí.“

„Slibuju ti, že nikdo z nich se nedostane přes řeku, dokud nebudeme v bezpečí,“ odpověděl Bailey. „A teď jeďme. Nesmíme ztrácet čas.“

Jeho tři kumpáni si vyměnili nerozhodné pohledy, načež se rozběhli ke skále, za kterou měli koně. Johnny Beauregard jako poslední. Sklonil hlavu a ani se nepodíval Gwynn do očí.

O minutu později vyjeli zpoza skály a vřítili se do vody.

„Rando, vaše zbraně jsou za skalou,“ řekl Bailey. „Jeden kůň nám chybí, takže vás tu musíme nechat. Nebo snad mám vzít to děvče s sebou?“

„S vámi bych neutíkala ani ze samotného pekla!“ rozhořčeně odpověděla Gwynn. „Jste ti nejhorší lidé, které jsem kdy potkala. Hnusíte se mi.“

„Mohl bych tě klidně vzít, děvenko,“ řekl Bailey a namířil winchestrovkou na Randa. „Jestli chceš zachránit život svého otce, tak…“

„Nezabijete mě,“ vpadl mu Rando do řeči. „Prohlédl jsem vás. Potřebujete mě, abych zdržel indiány na této straně řeky.“

„Jak chcete, klidně tu chcípněte oba!“ vztekle vykřikl Bailey. Rozběhl se ke svému koni, skočil do sedla a pobídl zvíře ostruhami. Hned, jak vyjel zpoza skal, začali ho indiáni ostřelovat. Jeho kůň kličkoval, aby jim ztížil míření. Přebrodil se zpěněnými vodami Kern River a zmizel za pobřežními topoly. Indiáni jej nezasáhli.

„Pojď,“ řekl Ben Rando své dceři. Oba vyskočili a běželi ke skále, za kterou předtím byli přivázaní koně. V prachu tam ležela winchestrovka a Randův revolverový opasek.

Rando zvedl pušku, hodil si opasek přes rameno a nabil winchestrovku. „Musíme se skrýt někam do skal,“ prohodil ke Gwynn. „Ať máme aspoň krytá záda.“

Přikrčeni utíkali k vyhlédnutému místu, přičemž kolem nich hvízdaly

kulky. Šťastně se jim však podařilo dostat se za jeden skalní útes.

„Chci…,“ začal Rando, ale dál se nedostal. Nad sebou totiž uslyšel šoupání mokasín. Přitiskl se zády ke skále a v tom momentě na něj rudoch skočil. Třeskla rána doprovázená ozvěnou.

Výstřel z winchestrovky indiána zabil dřív, než dopadl na zem.

Gwynn sebou trhla. Indián jí ležel u nohou. Měl na sobě pouze bederní roušku, mokasíny a pás s náboji kolem boků. Jeho tvář byla pomalována bílou barvou, takže jeho oči připomínaly dvě černé díry. Orlí péra v jeho vlasech se kývala ve větru. V ruce držel tomahavk, kterým chtěl Randa zabít.

Zprava se ozval jekot. Několik Utů na svých strakatých koních přeskočilo skalní hřeben, za nímž ještě před chvílí oba leželi.

„Tady!“ Ben Rando hodil Gwynn winchestrovku. Věděl, že s ní umí dobře zacházet. Sám ji to naučil. Pravou rukou vytáhl z pouzdra kolt, který měl strčený v opasku, jenž mu visel přes levé rameno.

Gwynn zamířila na prvního jezdce, pestře pomalovaného Utu, jenž na sobě měl bizoní kožešinu a červenou látku kolem boků. V rukou držel Spencerovu opakovací karabinu. Když byl vzdálen už jen deset yardů, zmáčkla spoušť. Indián se zřítil do prachu.

Ben Rando vypálil koltem na dalšího válečníka, jenž měl na hlavě černý kavaleristický klobouk. Vrhl proti Randovi péry ozdobený oštěp, aby ho ihned poté srazila kulka.

Randa udeřilo ratiště oštěpu do boku, ale dokázal to ustát a poslal do věčných lovišť dalšího Utu. Pomalovaný rudoch rozhodil rukama, pustil karabinu, padl hrudí na krk svého koně a křečovitě se jej chytil za hřívu. Zvíře ho odneslo mimo Randovo zorné pole.

Poslední dva indiáni obrátili své koně a zmizeli v oblacích rozvířeného prachu dřív, než na ně muž s dívkou mohli zamířit.

Gwynn sklonila winchestrovku. „Jednoho jsem zastřelila.“ Otřáslo jí to a celá se chvěla.

„Hodná holčička.“

Rando jí chtěl něco říct. Možná už mu na to nezbývalo moc času.

„Udělal jsem v životě hodně chyb. I vůči tobě. Ale nikdy jsem nikoho nemiloval tak jako tebe.“

Nemluvilo se mu snadno. Nebyl zvyklý někomu sdělovat své city. A nedokázal je ani vyjádřit tak, aby to druzí pochopili. Ale teď, tváří v tvář smrti, mu ta slova přišla na jazyk sama.

„Odsuzuješ mě za něco, co jsem udělal špatně?“

Gwynn mu pohlédla do očí. Cítila s ním. Poprvé v životě věděla, že její otec, drsný muž z divočiny, potřebuje něčí náklonnost. Zeď, která mezi nimi stála, byla zbořena. Zavrtěla hlavou.

„Vždycky jsem tě měla ráda,“ odpověděla. „Jenom sis toho nevšiml, protože sis k sobě nikdy v životě nikoho nepřipustil.“

Rando se k ní na okamžik otočil zády. A pak, když se znovu obrátil, již zněl jeho hlas jinak, dojatě. Slova jeho dcery ho dohnala k slzám.

„Děkuju,“ zašeptal. Poté si z ramene sundal revolverový opasek. V jeho poutkách bylo pětadvacet nábojů, další čtyři měl v bubínku koltu. Dohromady to tedy činilo 29 nábojů. 28 z nich bylo pro indiány. Poslední nechal pro Gwynn. Byl rozhodnut ji raději zastřelit než přenechat Utům.

To měla být ta poslední laskavost, kterou pro ni mohl udělat.

+ + + + +

Hodinu předtím dospěl i Dee Bishop k nelehkému rozhodnutí.

Když naposledy měnil koně a ohlédl se, spatřil v dáli za sebou obláček prachu.

A protože indiáni se museli nacházet někde před ním, mohlo jít jen o oddíl z Ely. To znamenalo jediné: pokud si chce zachránit život, bude v následujících hodinách muset projet mezi dvěma ohni.

Myšlenka na Gwynn a Bena Randa, kteří se nacházeli v rukou jeho bývalé bandy, ho hnala vpřed. Rychle překonal hory a ocitl se na rozpálené poušti, která se táhla západním a jižním směrem až k obzoru.

Pouze na východním okraji byla ohraničena výběžky hor. Tyto černé hřebeny byly vlastně lávovými poli, která připomínala drápy nějakého obra, zaryté do písku pouště. Na úpatí hor rostly seschlé topoly jako poslední rytíři vegetace. Poté již začínala pustina.

Do tohoto hrozného světa se mohl vydat pouze ten, kdo měl v patách smrt.

Díval se na stopy šesti jezdců. Vedly do pouště.

Trápil ho pocit viny za to, že tam v pustině je muž, který kdysi býval jeho přítelem, a děvče, které miloval. Oba čekal krutý osud. To bolelo mnohem více, než rána na jeho spánku.

Miloval Gwynn. Nevěděl, jak k tomu došlo, ale to možná neví nikdo. Co ho na ní tak zaujalo? Dotek jejího mladého těla? Vzpomínka na její něžné rty? Ne, bylo to něco jiného. Šlo o splynutí dvou osamělých duší.

Náhle se v dáli ozvaly výstřely. Zastavil koně a naslouchal. Střelba trvala delší dobu, poté ustala, aby hned třeskly další rány. Tam na jihu se bojovalo, těžce bojovalo. Dee odhadoval, že to může být tak pět, šest mil daleko.

Vyšvihl se na druhého, čerstvého koně, a pobodl jej ostruhami. Unaveného tam nechal stát. Nemohl se zdržovat tím, že by jej vedl za uzdu. Vydal se do pouště. Čím silnější bude střelba, tím blíže bude. Poprvé v životě Dee cítil strach – ne však o sebe, ale o Gwynn Randovou. A potom, když střelba opět utichla, jeho obavy vzrostly. Přijede pozdě?

Bičoval koncem uzdy svého koně, ale i toto zvíře již bylo vyčerpané. Dokonce začalo kašlat a nervózně trhalo hlavou.

Od huby mu kapala pěna.

Poté se začalo střílet znovu. Dee se vydal tím směrem a vytáhl kolt. Náhle se po jeho pravém boku objevil jeden indián s winchestrovkou v rukou.

Dee třikrát vystřelil. Uta i jeho kůň padli do písku. Zvedl se už ovšem pouze kůň.

Tu nad Bishopem hvízdly další kulky. Obrátil se a spatřil několik indiánů, kteří vyrazili z jedné kotliny. Vystřelil na ně a pobídl koně do slabin, aby jej přiměl k poslednímu vypětí sil.

Pak se před ním objevil skalní hřeben. Přiřítil se k němu a přinutil hnědáka ke skoku přes skalní bariéru. Po levé straně se tyčily skalní útesy. Viděl tam jednoho muže. Bena Randa. Dee zastavil koně, sesedl a rozběhl se k Randovi. A pak spatřil i Gwynn, která držela v ruce winchestrovku a hleděla na něj s vyděšenýma očima.

Bishopův kůň zneklidnělý střelbou, pachem krve a střelným prachem běžel k řece.

Dee stál proti Randovi, jenž na něj mířil koltem. Starý muž se tu noc, kdy ho přistihl s Gwynn, rozhodl, že ho při jejich příštím setkání zabije. Chvíli si hleděli do očí, aby pak Ran-do sklonil revolver.

Kdyby se mu něco stalo, získá tento muž jeho dceru. Jenže, nebylo to snad dobře? Dee Bishop byl dobrý člověk a Gwynn ho milovala.

„Posaď se, chlapče,“ řekl. „Místa tu máme dost.“

Dee se zazubil. „Jo, ale to místo je na mě trochu horké. Někdo tu musel pěkně zatopit.“

Poté se otočil a pohlédl na Gwynn. Byla bledá a v obličeji jí cukalo, jako by se jí chtělo plakat. Tu však pustila winchestrovku na zem a vrhla se Deemu Bishopovi do náruče.

„Myslela jsem, že jsi mrtvý, když jsem tě viděla, jaks se zakrvácenou tváří padl k zemi,“ zašeptala.

„To nic,“ uklidňoval ji Dee. „Kde jsou ostatní?“

„Není to ani čtvrt hodiny, co se přebrodili na druhou stranu,“ opáčil Rando. „Nechali nás tady rudochům napospas. Od banditů také člověk ani nemůže čekat nic jiného. Myslí jenom na to, jak by ukořistili co nejvíc.“

„Na Clinta Baileyho to pasuje,“ zamumlal Dee. „Ale Beauregard, Everett a Latimer… Nikdy bych si nebyl pomyslel, že jsou schopní něčeho takového.“

Rando ukázal na obě bandasky, které měl Dee přivázané za řemínky k revolverovému opasku. „Máš v tom vodu?“ otázal se.

Bishop je odvázal. „Jedna je ještě plná, v druhé je tak na dva palce vody.“

Podal láhev Gwynn. Rando podotkl: „Napij se jen tolik, kolik potřebuješ. Bude to naše zásoba vody na dlouhou dobu. Jestli pak budeme chtít vodu, musíme se dostat k řece. A Utové nás odstřelí dřív, než se k ní dostaneme.“

Gwynn se opatrně napila a vrátila láhev otci. Ten doušek neutišil její žízeň, pouze ji osvěžil.

„Když indiány zadržíme do setmění, tak bychom možná mohli za tmy uprchnout,“ prohodil Dee.

Ve skutečnosti tomu zas až tak úplně nevěřil, ale nic jiného jim nezbývalo. Utrpěli krvavé ztráty, což jejich nenávist ještě více rozohnilo. Chtěli vidět krev. Kromě toho toužili po Gwynn.

„Máme co do činění s pětadvaceti nebo třiceti Uty. Možná je jich víc,“ odtušil Rando. „Většina z nich je vyzbrojená opakovačkami.“ Jeho slova prozrazovala, že i on považuje jejich situaci za beznadějnou.

Tu se ozvala další salva. Utové se vrhali proti skalnímu hřebenu, odkud je odrážely kulky obránců. Indiány hnal slepý hněv, který je zbavil jakékoli rozvahy.

Dee chladnokrevně mířil koltem a jednoho indiána za druhým posílal do věčných lovišť.

Vedle něj klečela Gwynn, která pálila z winchestrovky. Rando střílel z koltu.

Nad bojištěm se vznášel prach a dým. Výstřely se mísily z jekotem indiánů neustávajících v útocích.

+ + + + +

Clint Bailey, Beauregard, Everett a Latimer neujeli ani pět mil, protože terén na druhém břehu byl značně nesjízdný. Jednou koně zapadali až po kotníky do písku, jindy museli běžet po ostrém kamení. Především však byla zvířata velmi vyčerpaná.

„Tam musí být peklo,“ zamumlal Beauregard, když na severu zazněla střelba. Na ostatní se přitom nepodíval. Pomyslel na dívku, kterou tam nechal, a stáhlo se mu při tom hrdlo. Nikdy ve svém zlém a promarněném životě netrpěl takovými výčitkami svědomí jako nyní. Ani pomyšlení na podíl z té ohromné kořisti nemohlo ten děs zahnat. Náhle zastavil koně.

„Co je s tebou? Jeďme dál!“ zvolal na něj Clint Bailey.

Beauregard zaváhal, ale pak náhle obrátil koně, pobídl jej ostruhami a vydal se směrem, odkud zaznívaly výstřely. Učinil to naprosto mlčky. Co k tomu také říct?

Tím, co nyní udělal, učinil čáru za svým dosavadním životem.

„Ten hlupák!“ vykřikl Bailey. „Jede si pro smrt.“ Vytáhl kolt, ale hned ho sklonil. „Ať si chcípne, když chce. O to větší teď bude náš podíl. Jsme už jen tři.“

,,Řekl bych,že to dělá kvůli té dívce,“ poznamenal Waco Latimer. „Ta malá se mu hodně líbila. Možná s ní chce aspoň zemřít, když mu nemůže patřit.“

Tu se v místech, kde Johnny Beauregard zmizel, ozval přibližující se dusot kopyt.

„Jede zpátky,“ zvolal Latimer. Šlo však pouze o neosedlaného hnědáka bez jezdce, který jen vyplašeně proběhl kolem nich.

„To je jeden z tažných koní, které jsme nechali v Randově stáji,“ prohodil Everett. Jeho hlas zněl divně. „Má takový široký pruh na prsou. Jak se sem mohl dostat? Může být jen jedno vysvětlení: Dee není mrtvý. Jel za námi na jednom z těch koní a dohnal nás, pokud – pokud nezůstal u Randa a té dívky.“

„Dee je mrtvý,“ opáčil Bailey. „Nikdy neminu někoho, koho mám na mušce. To zvíře asi ukradl nějaký indián po tom, co jsme odtud odjeli.“

Rod Everett však zavrtěl hlavou. „Ne, je to tak, jak říkám,“ trval na svém. „Dee je naživu. A jestli to tak je, tak mu něco dlužím. V Ely mi zachránil život.“

„Znamená to, že se chceš vrátit?“ otázal se Latimer.

„Život za život,“ odpověděl Everett. „Dee mi můj zachránil. Teď jsem na řadě já. Nepojedu dál, dokud ten dluh nesplatím.“

„A ty peníze?“ namítl Waco Latimer.

Everett pohlédl na oba pytle naložené přes sedla.

„Počkejte na nás u Salt Marsh,“ odpověděl, načež vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, obrátil valacha a vyrazil zpátky k řece.

„Jedeme dál!“ prohodil Bailey.

Latimer se váhavě vydal za ním. Šlo o drsného pistolníka, krutého a obávaného banditu. Přesto však nikdy nenechal svého společníka ve štychu. Během té dlouhé doby, kdy jezdil s Deem Bishopem, Beauregardem a Everettem, mezi nimi vzniklo přátelství, pokud můžeme o přátelství mluvit u psanců, kteří ve všech vidí své nepřátele. Nyní se jeho přátelé ocitli v těžkém, možná dokonce i beznadějném boji. Zůstal s ním jen Bailey, ke kterému však nikdy náklonnost necítil.

Zastavil koně. Dozrálo v něm rozhodnutí.

„Pojedu zpátky.“

Také Clint Bailey se zastavil.

„Když se vrátíš, vjedeš přímo do pekla,“ varoval ho. „Na jihu nás čeká nový život a padesát tisíc dolarů. Ostatní se z toho živí nedostanou. Na severu bys našel jen nehezkou smrt.“

Waco tušil, že Bailey má pravdu. Náhle se cítil divně. Věděl, co to znamená bojovat proti Apačům nebo Utům.

Na vlastní oči viděl spálené zbytky mužů, kteří jim živí padli do rukou. Při tom pomyšlení se mu dělalo zle. Věděl, jak je na tom. Kdyby ho chytil šerif z Ely, skončil by v oprátce. Ale kdyby ho chytili indiáni – brr – ti dokážou člověka mučit dlouhé dny.

A přesto: pokud by tam své přátele nechal, ztratil by svou hrdost i úctu před sebou samým. Čest bandity nestojí za moc. Ale byla tím jediným, co Waco Latimer kromě svého koltu a sedla měl.

„Jedu zpátky,“ opakoval.

„Ale ne s kořistí,“ řekl Clint Bailey. V levé ruce držel uzdu, pravou měl nad pažbou koltu. Latimer věděl, že Bailey by ho zabil, kdyby mu nevydal lup. Těch sto tisíc dolarů se mu však nyní nezdálo tak důležitých.

Odvázal pytle z hrušky sedla a hodil je Clintu Baileymu. „Rozděl ty peníze na pět dílů a počkej na nás.“ Obrátil koně a vydal se po stopách Beauregarda a Everetta zachránit ty dva i Deeho Bishopa.

+ + + + +

Indiáni ve svých zběsilých útocích nepolevovali. Dee Bishop chvatně vysypal prázdné nábojnice z bubínku svého revolveru, vytáhl nové náboje z poutek opasku a nabil jimi kolt. Vedle něj bez ustání pálili Rando i Gwynn. Po krvi bažící Uty však zastavit nedokázali.

Jeden válečník, který měl kolem pasu opasek s revolverem a kryl se štítem z bizoní kůže, se rozmáchl oštěpem a namířil na Gwynn. Dee na něj skočil a chytil se ratiště oštěpu, ještě než jím indián stačil mrštit. Indián se ze svého grošovaného koně zřítil na zem.

Indián sáhl po starém koltu, který se mu houpal u boku, ale Dee ho ihned zastřelil. Poté se přikrčil a dvakrát vypálil na postavy, které se vynořovaly z prachu a dýmu proti nim. Utové už byli tak blízko, že měl strach, že je za-dupají kopyty svých koní.

Náhle se objevil jezdec na valachu s winchestrovkou v rukou. Její pažbou si prosekával cestu. Dva Utové se skáceli ze sedel, další ustoupili. Dee Bishop v tom jezdci poznal Johnnyho Beauregarda.

Mladý bandita pustil winchestrovku a chopil se koltu. Jeho výstřely kupodivu indiány zastavily.

Beauregard seskočil ze sedla, vzal si sedlové kapsy, láhev s vodou a nechal koně běžet. Poté zvedl winchestrovku a hodil ji mezi Deeho Bishopa a Gwynn. Přitom nad ním hvízdaly kulky Utů.

„Kde jsou ostatní?“ otázal se Dee. Křičel, i když střelba už utichala. Při tom boji totiž dočasně málem ohluchl. Zvonilo mu v uších.

„Na druhém břehu,“ odvětil Beauregard.

„Přijdou nám na pomoc?“

„Nevím. Clint určitě ne. Rod s Wacem se nemohli rozhodnout.“

„A ty? Proč ses vykašlal na svůj podíl na kořisti a vrátil ses sem?“

Johnny Beauregard neodpověděl a sklouzl pohledem z Deeho Bishopa na Gwynn. Výraz jeho tváře byl mnohem výmluvnější než všechna slova.

Po chvíli přijel Everett. Na nejnižším místě jeho kůň přeskočil skalní hřeben a poté Everett spadl ze sedla. Na krku měl krvavý šrám a také z levé ruky mu kapala krev.

I on nechal svého koně běžet, poté co si ponechal sedlové kapsy a bandasku. Koně by útoky rudochů nemohli přežít. Zastřelili by je, hned jak by se usadil prach.

„Proč se na mě tak díváš?“ otázal se Everett Deeho Bishopa. „Dlužím ti za svůj život. A já nemám dluhy rád.“

Schoval se za skalní bariéru a mezi dva kameny strčil winchestrovku. A potom, když horký vítr z pouště odvál prach, se objevil i Waco Latimer.

Viděli jen koně, jeho samotného ne. Latimer totiž visel po indiánském způsobu ze sedla a kryl se tak.

Když se brodil Kern River, tak na něj Utové stříleli, ale přesto se na druhý břeh dostal. Deset yardů od skalního hřebene však několik jejich kulek zasáhlo jeho koně. Latimer sám však měl štěstí. Zvíře se skácelo na druhou stranu. Jinak by ho pod sebou rozmačkalo.

Vytáhl winchestrovku ze sedlového pouzdra a kličkuje běžel k obráncům. Beauregard a Everett jej kryli palbou. Dorazil k hřebeni a skočil k zemi.

„Teď už chybí jenom Clint,“ řekl Rod Everett.

„Na toho čekat nemusíme,“ odvětil udýchaný Latimer. „Clint je i s penězi na cestě k mexické hranici. Ten na nás nepočká. O tom nepochybuju.“

Zvedl winchestrovku a vypálil na jeden stín, který se pohnul na skalnatém břehu řeky. Indián zmizel. Možná se stáhl, možná byl zasažen.

„Šetřte municí,“ radil jim Dee. „Až Utové znovu zaútočí, budeme potřebovat každý náboj.“

„Co bys dělal se svým podílem, kdybychom se z toho dostali?“ zeptal se Latimer Roda Everetta. Ten se usmál a pozvedl obočí.

„Koupil bych si saloon dole v Mexiku, hned za hranicí. Saloon s tisíci flaškami kořalky. Potom bych zevnitř zabarikádoval dveře a jednu po druhé bych ty flašky vypil.“

„A až bys vypil poslední?“ dobíral si ho Latimer.

„Potom bych si koupil další saloon,“ odpověděl Everett. „Jenže teď tu ležím v písku bez loku whisky a Clint, ten parchant, jede i s těmi sto tisíci do Mexika. Těch sto tisíc je dost peněz na to, aby si tam koupil všechny krásné ženy Mexika a všechny láhve pálenky. Dee, jak vidíš naše šance, že se odtud dostaneme?“

Zpocený a zaprášený Dee Bishop na něj pohlédl a pokrčil rameny.

„Ze severu sem jede oddíl z Ely. Kdy sem dorazí, nevím. Může to trvat ještě hodiny, možná až do setmění.“

„Doufám, že už nám nezačali vázat oprátky,“ zamumlal Latimer a nabil winchestrovku. „Je tu tak ticho, tak ticho. Proč indiáni znovu nezaútočí?“

„Proto,“ řekl Rando a ukázal na sever, kde k nebi stoupal kouř. „Svolávají své hordy. Ještě před setměním budeme mít co do činění s padesáti nebo více Uty. Do té doby se odtud nepohneme.“

„Chtěl bych zase jednou vidět nebe bez těch zatracených kouřových signálů,“ prohodil Latimer.

„A já bych ještě chtěl vidět nebe nad údolím Shenandoah, než umřu,“ podotkl Johnny Beauregard.

„Pocházíte z Virginie?“ otázala se Gwynn.

Přikývl. „Bylo to to nejkrásnější místo na světě, než ho Yankeeové proměnili v poušť. Na polích rostla bavlna, kukuřice a tabák, na březích řek kvetly mimózy. Když zapadalo slunce, vypadalo to, jako by ty břehy byly pozlacené. Rád bych Shenandoah ještě jednou viděl.“

„Uvidíte ho,“ řekla Gwynn.

Beauregard na ni pohlédl a obrátil se.

„S mým podílem z kořisti jsem mohl začít nový život,“ zamumlal. „Údolí Shenandoah je to pravé místo na to, aby si tam člověk postavil dům a založil rodinu. Ale já…“

Nedořekl to, protože náhle se z pobřežních křovin ozvala střelba. Kulky jim hvízdaly nad hlavami a odrážely se od skály.

Dee okamžitě poznal, co mají Utové v úmyslu. Indiáni byli příliš nízko na to, aby je mohli od řeky zasáhnout. Pokud však budou střílet dostatečně dlouho, mohou je poranit odražené kulky.

„Zkuste je zahnat od řeky!“ zvolal na Everetta, Beauregarda a Latimera.

Všichni tři začali pálit na indiány schované v křovinách.

Dee dal znamení Gwynn, která mu ihned poté hodila svou winchestrovku. Střílel chladnokrevně, nechtěl plýtvat náboji. Indiáni se však kryli dobře. Jejich ostřelování bylo čím dál tím nesnesitelnější.

Tu spatřil nějaký stín. Vypálil třikrát za sebou. Odpovědí mu byl výkřik a z křovin se vzepjal indián, aby se poté skácel na zem.

Náhle se vedle něj ozvalo sténání. Otočil hlavu a spatřil Beauregarda, který se vedle něj svíjel na zemi. Koupil to do hrudi a nyní se dusil vlastní krví. Přiběhla k němu Gwynn a klekla si k němu.

„Ty – zůstaň s Bishopem – je lepší. Vám – se to – podaří,“ mumlal.

Dee k němu přiskočil. Na první pohled však viděl, že mladému banditovi není pomoci.

„Jsi dobrý člověk, Johnny,“ řekl. „Jsem hrdý na to, že jsme spolu jezdili.

„Možná vám – moje smrt – pomůže. Lepší kulka – než šibenice…“

Střelba Utů byla stále intenzivnější.

Dee se odplazil na své místo a strčil do zásobníku své winchestrovky nové náboje. Everett a Latimer bez ustání stříleli, Rando se plazil pro Beauregardovu karabinu.

Po nějaké době, která Bishopovi připadala jako věčnost, vražedná palba konečně ustala. Náhle zavládlo ticho.

Rozhlédl se kolem sebe. Kromě Beauregarda nebyl nikdo odraženými kulkami zraněn.

Využili toho k tomu, že chvatně nabíjeli zbraně. Dee si málem popá-lil ruce o horkou ocel winchestrovky. Opřel ji o skalní hřeben a spočítal náboje v poutkách svého opasku.

Velice dobře si mohl spočítat, kdy jim dojde munice. Pak budou ztraceni.

„Jak se vede Johnnymu?“ zeptal se Gwynn.

„Je mrtev.“

Její hlas zněl otřeseně. Rychle na ni pohlédl. Byla bledá jako stěna a její oči se mu zdály být nepřirozeně velké. Ještě nikdy neviděla smrt tak zblízka jako dnes.

Viděla umírat muže a sama musela bojovat a zabíjet. To na ní nemohlo nezanechat stopy.

A přece: který muž by nechtěl takovou dívku? Takovou, která mu ve chvílích nebezpečí dokáže stát po boku, pracovat s ním, bojovat s ním a sdílet s ním dobré i zlé.

Taková žena mohla pro muže znamenat to, co kotva pro loď, jako jistota i v té nejprudší bouři.

Tu uslyšel spadnout kamínek. Okamžitě vstal a stáhl se.

„Pozor! Jsou nad námi!“ vykřikl.

Jeho varování však zaniklo ve výstřelech a jekotu Utů. Ze skal na ně skočili tři nebo čtyři indiáni. Jeden z nich, mohutný muž s děs nahánějícím obličejem, dopadl jako kočka a namířil na Bishopa winchestrovku. Ten tasil kolt a dvakrát vypálil. Uta zavrávoral, ale ještě stačil

zmáčknout spoušť. Bishopa minul o vlas. Poté se skácel do prachu.

Další Uta se s tomahavkem vrhl na Waca Latimera. Ten odrazil útok pažbou pušky. Poté winchestrovku pustil a oběma rukama chytil indiánovo zápěstí. Tak se váleli, zatímco Everett, Rando a Dee Bishop odvraceli útok palbou. Díky dýmu byly vidět pouze obrysy bojujících postav.

Ze skal seskakovali další Utové. Hnalo je to, že jejich pokrevní bratři vždy ustali ve střelbě. To bylo pro ně znamením, že boj pokračuje.

Jedna kulka ze spencerovky Bishopovi škrábla o revolverový opasek. Odhodilo jej to zády na skálu. Hned však zvedl kolt a vystřelil na rudocha, který na něj mířil. Divoch padl k zemi.

Tu boj skončil tak náhle, jako začal.

Jen Waco Latimer ještě na zemi bojoval s posledním Utou. Latimer, jenž držel indiánovi ruku, mu s ní udeřil o kámen, a tomahawk mu vypadl do prachu. Poté mu Waco sevřel hrdlo. Uta bil rukama kolem sebe, ale Latimer své ocelové sevření nepovolil.

Náhle zazněl smrtelný výkřik. Uta se vzepjal a pak zůstal nehybně ležet. Waco Latimer klesl k zemi vedle něj. Tu ostatní uviděli, že mu z těla trčí rukojeť nože, a pochopili, že to vykřikl on. Sotva co zabil svého protivníka, měl zemřít sám.

Dva Bishopovi společníci již zemřeli – a hlídka z Ely už nemohla být daleko.

+ + + + +

Clint Bailey jel na jih, tak rychle, jak jen mohl. Krátce předtím na severu spatřil kouřové signály. Věděl, co znamenají. Chtěl však před příchodem noci ujet co nejdál.

Neustále držel ruku na koltu a prst na spoušti, často se nervózně ohlížel.

Tíha pytlů s penězi byla značná, přesto svému koni nedal ani chvilku oddychu.

Za ním se ozývala střelba. Pohrdavě se zašklebil, když si vzpomněl na Beauregarda a na ostatní. Hlupáci, kvůli jedné ženské a starému dědkovi jeli na smrt. Přitom na druhé straně pouště se jim naskýtala šance na tak snadný život…

Bezděky sáhl na pytle s penězi. Tolik dolarů, a všechny patří jemu! Jenom jemu! Nikomu jinému!

Až dorazí k mexické hranici, bude za vodou. Měl dobrého koně, plnou láhev vody a mapu od Bena Randa. Vytáhl ji z kapsy Deemu Bishopovi a vzal si ji s sebou.

Přemýšlel, zda měl Everett pravdu a zda Bishop opravdu žije. Ale stejně to bylo jedno: pokud ještě žil, brzy ho zabijí Utové. Možná dokonce byli všichni mrtví už teď.

Ujížděl dál.

Kopyta jeho koně klapala na skále. Černé kameny měly žilky křemene. Za skalami se rozprostírala poušť plochá jako deska. Tam nebude mít problémy. Odhadoval, že se ještě před setměním dostane k pramenu u Salt Marsh.

Opět pomyslel na Deeho Bishopa. Jeho nenávist k tomu muži ještě žila. Ano, nenávist a násilí, to byly jediné dvě věci, pro které Clint Bailey žil.

Zabil už dvanáct lidí. Při soubojích nebo při přepadeních. Každý z jeho koltů měl na pažbě šest zářezů. Když zabil poprvé, měl teprve dvacet let. Od toho dne jej poháněla touha po krvi.

Dee Bishop byl jiný. Pro něj byl kolt pouze prostředkem k živobytí, ne nástrojem vražedného chtíče. Proto ho Bailey nenáviděl. Kdykoli na něj jen pomyslel, zmocnila se ho palčivá nenávist.

Vzpomínal na všechna ta příkoří a ponížení, která od Bishopa utržil. V očích se mu nebezpečně jiskřilo. Přemýšlel, zda ho ta nenávist bude sužovat celý život, zda někdy dojde klidu.

Ten sžíravý pocit by ho neopustil, ani kdyby se díval na vybělené Bishopovy kosti ležící v písku nevadské pouště.

Jeho myšlenky se obrátily k představě nového života, který před ním ležel. I v tom se s Bishopem od sebe lišili.

Clint Bailey si nechtěl koupit zem, na které by choval dobytek. Byl bohatý a chtěl si toho bohatství užít. Chtěl ty peníze utratit a nemínil se v ničem omezovat. Jeho touha po životě, po dobrém životě byla nezměrná. Tak jako všichni pistolníci, i on totiž trpěl děsivým strachem ze smrti. Příliš často viděl tu hrůzu v očích mužů, které zabil. Smrt byla něco hrozného: konec všech věcí. Proto se zuby nehty držel při životě.

+ + + + +

Dorazil pod skály. Za nimi se táhla nedozírná poušť.

A právě v tom okamžiku před sebou spatřil oblak prachu. Z jihu se blížila dlouhá řada jezdců. Indiánů.

Pobídl koně a vyrazil ke skalám. Utové ho ještě neobjevili. Jeli přesně tím směrem, odkud přijížděl. Náhle si uvědomil, co znamenaly ty kouřové signály na severu: svolávaly všechny indiány, kteří byli v dohledu. A on právě o vlas unikl tomu, aby jedné hordě vjel do náruče. Napočítal 18 Utů, většina byla ozbrojena opakovačkami.

Náhle uslyšel vzdálené odfrkávání koně. Otočil se v sedle a povytáhl z pouzdra revolver, když spatřil osamělého jezdce, který stál na nedalekém hřebeni. Mířil na něj winchestrovkou a život Clintovi zachránilo jen to, že se právě pohnul. Kulka mu totiž jen provrtala kabát.

V následujícím okamžiku třeskl výstřel z Baileyho revolveru a Utův kůň se skácel k zemi. Zvíře i s jezdcem se pak zřítilo ze svahu dolů.

Clint Bailey otočil svého valacha a pobídl jej do slabin. Vyrazil na sever. V uších mu zněl jekot Utů, kteří po výstřelech z pušky a revolveru zamířili k němu.

Ohlédl se a zjistil, že se rozestoupili.

Pažbou revolveru bil svého koně a hnal se po svých vlastních stopách zpátky. Sen o snadném životě se rozplýval.

+ + + + +

V údolí Kern River panovalo ticho jen občas přerušené výstřelem. Tři muži a jedno děvče se dobře kryli. Nikdo z nich však na občasnou palbu Utů neodpovídal. Na to měli příliš málo munice.

Dee a Gwynn leželi tak blízko sebe, že se mohli dotknout, pokud by jen natáhli ruku.

„Kdy znovu zaútočí?“ zeptala se Gwynn, aby protrhla tíživé ticho.

„Hned, jak dostanou posily. Každopádně ale ještě před západem slunce.“

„Dokážeme je znovu odrazit?“

Tu otázku si Dee Bishop v posledních hodinách kladl stále častěji. Kdyby Beauregard s Latimerem byli naživu, snad by šanci měli. Ale teď?

Pokrčil rameny. Nechtěl Gwynn lhát. Ale nedokázal jí ani říct pravdu.

Zdálo se, že mu přesto rozumí. Mlčela a dívala se mu do očí, aby poté pohlédla na svého otce.

„Myslím – ne, vím – že teď o tobě a o těch mužích, kteří tu s námi bojovali a přišli o život, smýšlí jinak,“ řekla. „Nevěřil, že zločinci jsou schopní něco cítit k druhým. Ale vy jste dokázali, že ano.“

„Ty věříš, že změnil svůj názor na mě? Kdybychom se z toho dostali a já bych tě chtěl za ženu, souhlasil by?“

„Nejsem si jistá. Ale vím, že bych byla tvou ženou, ať by na to říkal cokoli. Šla bych s tebou, kam bys chtěl.“

„Chtěl bych, abychom se potkali dřív,“ odvětil. „Pak by naše životy vypadaly jinak.“

Podal jí ruku, ale tu se zarazil. Byla to ruka pistolníka.

S hrůzou si uvědomil, že s ní zatím jen ničil. To, co jiní rukama budovali, on ničil. Nejprve jen z mladické lehkomyslnosti, poté se však všechno obrátilo k zlému.

Nyní si přál, aby tou rukou, která byla doslova srostlá s pažbou revolveru – až příliš srostlá – dokázal pracovat s kladivem nebo sekerou, aby mohl zbudovat domov pro Gwynn. Něco, čím by jí mohl dokázat svou lásku. Ale na to už bylo pozdě.

„Ještě žijeme,“ řekla Gwynn. „Snad sem přijede oddíl z Ely a osvobodí nás.“

Dee Bishop hořce zavrtěl hlavou.

„Já už naději nemám. Když nepadnu v boji, pověsí mě, nebo budu mnoho let sedět ve vězení. Teď už vím, že všechno, co se v mém životě stalo, se stalo mou vinou. Dřív jsem za to vinil druhé. Ale mýlil jsem se. Člověk není jen bezmocnou hříčkou okolností. Může vzít život do svých rukou a vést ho správným směrem. Já jsem to ale nedokázal.“

„Přesto tě miluji a šla bych s tebou kamkoli. I do Mexika, kdybys chtěl.“

Pohlédl na ni a poznal, že to myslí vážně. Milovala ho a on miloval ji.

„Za hranicí leží vesnička, která se jmenuje Orovada,“ prohodil. „Jsou tam bíle omítnuté domky a španělský kostel s věží. Tam bych chtěl žít. Dal bych za to všechno, jen abych si tě tam mohl odvést.“

„Možná ještě máme naději,“ řekla Gwynn. „Třeba budeme mít štěstí. Nesmíme se vzdát.“

„Máš pravdu,“ odpověděl Dee. „Dokud člověk dýchá, naděje žije.“

Rád by ji objal, tak jako uplynulou noc, když za ním přišla jen v noční košili. V přítomnosti dvou dalších mužů to však nešlo. Otočil se tedy a připlazil se k Everettovi, který očima zarudlýma prachem a kouřem vyhlížel do dáli.

„Kolik máš ještě nábojů?“ zeptal se Dee.

„Dvacet, to je zatraceně málo.“

„To je fakt. Ale jeden si schovej. Jestli se mě a Randovi něco stane, tak budeš muset zastřelit to děvče dřív, než padne Utům do rukou.“

„Moc ji miluješ, co?“

Dee Bishop cítil, jak se mu stáhlo hrdlo.

„Ano,“ opáčil.

„Též jsem měl kdysi děvče, dobré děvče. Slušné, rozumíš?“ řekl Everett. „Ale byl jsem hlupák a ztratil jsem ji. To byl začátek všeho špatného v mém životě. Jestli se odsud dostaneme, tak si Gwynn drž, a pevně.“

„Udělám to.“

„Muž bez dobré ženy je jako keř, kterému odsekli kořeny. Odnese ho vítr. Gwynn je žena, jakou by si přál každý.“

Dee se plazil dál k Benu Randovi, který se právě napil ze své bandasky. Podal ji Bishopovi, ale ten jen zavrtěl hlavou.

„Máme málo munice, Bene,“ podotkl. „Jeden útok ještě odrazíme, ale další už ne. A oddíl z Ely je nejméně dvacet mil daleko. Možná se dokonce obrátili, když uviděli kouřové signály indiánů.“

„Tomu nevěřím,“ zamumlal Rando. „Luke Brady, šerif z Ely, je tvrdý chlap. Bývalý pistolník, lovec bizonů a armádní zvěd. Podle mne po vašich stopách jel celou noc. A to ho muselo pěkně vydráždit. Nevěřím, že by to

Brady vzdal. Jeho oddíl má minimálně pětadvacet mužů a s nimi vás může pronásledovat i do samotného pekla.“

„Myslíš, že nás chce pověsit?“ zeptal se Dee Bishop. Jeho hlas byl bez stopy hořkosti, spíš zněl pobaveně, jako u člověka, který už nemá co ztratit. Rando na něj vážně pohlédl.

„Víš, že jsem se vždycky nerad omlouval,“ řekl. „Ale myslím, že jsem tebe a tvé lidi – nebo aspoň většinu z nich, špatně odhadl. Jestli se z toho dostaneme živí a postaví vás před soud, budu vypovídat ve tvůj prospěch, jak jen budu moct.“

„A nevzpěčoval by ses, kdybych si chtěl odvést Gwynn?“

Rando chvíli mlčel. Bylo na něm vidět, že se rozhoduje jen těžce.

„Když tě bude chtít,“ odpověděl konečně, „pak budu souhlasit.“

„To je všechno, co jsem chtěl vědět. Děkuju, Bene,“ řekl Dee. „Asi už to po tobě nebudu moct chtít. Ale jsem rád, že už nejsme nepřátelé.“

„Naučil jsem se od Gwynn, že člověk se musí naučit odpouštět druhým,“ zamumlal Rando.

Smyslu těch slov Dee nerozuměl. Ale všiml si, že se s Benem Randem něco muselo stát. Něco, co toho muže změnilo.

Život mnoha mužů v údolí řeky Kern River se v těch hodinách změnil. Někteří z nich už byli mrtví.

„Chceš doopravdy do Mexika, za novým, počestným životem?“ zeptal se Rando po chvíli.

„Ano.“

Opět se mezi oběma muži rozhostilo mlčení.

Poté Rando podotkl: „Jestli se z toho dostaneme živí, tak bych jel s vámi.“ Řekl to váhavě, aniž by na svého společníka pohlédl.

Dee Bishop pochopil, že se bojí samoty, kdyby mu vzal jeho dceru.

„Samozřejmě, Bene,“ odpověděl. „Pojedeme všichni – nebo nikdo z nás. Na druhé straně hranice leží jedna vesnice. Vyprávěl jsem o ní Gwynn. Jmenuje se Orovada a…“

Nedokončil větu, neb náhle z druhého břehu zazněly výstřely. Krátce nato se zpoza topolů vynořil jezdec, aby se pak vřítil do řeky. Kůň se rychle brodil, jen stříkala voda. Jezdec se otočil v sedle a vypálil z koltu na pronásledovatele, které zatím nebylo vidět. Poté pobídl valacha do slabin a kůň zrychlil.

„To je Clint!“ překvapeně zvolal Everett.

V tom okamžiku se za Baileym objevila banda Utů, kteří bez váhání vjeli do vody.

„Kryjte ho!“ zvolal Dee. Po ranách ze čtyř winchestrovek padli dva indiáni z koní, přičemž ostatní se zastavili.

Clint Bailey dorazil na břeh a mužům a děvčeti na návrší zmizel z dohledu. Chvíli jej nebylo vidět, poté se znovu vynořil. Zatímco nad ním hvízdaly kulky, hnal se přímo k nim. V pravé ruce držel winchestrovku,

v levé pytle s penězi, jež měl přehozené přes rameno. Zadýchán se svalil vedle Everetta. Pak zvedl hlavu a s úžasem zjistil, že hledí do ústí winchestrovky, kterou na něj míří Dee Bishop.

„Ahoj, Clinte,“ řekl Bishop. „Myslel jsem si, že jsi i s penězi v Mexiku.“

„Ty jsi vážně naživu,“ odpověděl Bailey. „Musíš být spřáhnutý s čertem. Na takovou vzdálenost jsem ještě nikdy neminul.“

„Můžeš zkusit tu chybu napravit. Možná to je tvoje poslední příležitost.“

Bailey viděl, že Dee má prst na spoušti. Vztekle se rozesmál.

„Nebudu ti to ulehčovat. Jestli mě chceš oddělat, tak to udělej.“

„Nejsem jako ti, kdo nedají druhým šanci,“ řekl Dee. „Proto tě nechám naživu. Třeba toho ještě budu litovat.“

„Tvého koně nechals běžet?“ zeptal se Baileyho Everett. Ten odpověděl, aniž by Bishopa spouštěl z očí:

„Ne, schoval jsem ho mezi skály. Není tam odtud vidět, ale pro koně je to dobré místo.“

Pistolník shodil na zem pytle s penězi a svlékl si plášť. Poté nabil winchestrovku.

„Mezi Grant Range a Salt Marsh se to jen hemží indiány,“ poznamenal. „Bude těžké se probít. Ale možná se nám to podaří, než vyjde měsíc.“

Everett jej pozoroval s kamennou tváří.

„Do té doby buďto budeme mrtví, nebo v želízkách na cestě do Ely. Ze severu sem jede šerif.“

„Odkud to víš?“

„Dee viděl zvířený prach.“

Clint Bailey hned neodpověděl. Jeho pohled ulpěl na Beauregardovi a Latimerovi, kteří leželi tam, kde padli.

„Mě nikdo v poutech na šibenici nedostane,“ prohodil, jako by mluvil sám k sobě.

„Asi máš pravdu,“ opáčil Everett. „Zemřeš tady, jako ostatní.“

Dee však cítil, že Bailey svá slova míní vážně. Pistolník chtěl utéct. Nikdy se nevzdá, dokud bude naživu. Podobal se vlku, který se chytil do pasti, ale stále kouše kolem sebe.

Bailey se převalil na záda, z pouzder vytáhl kolty, vysypal prázdné nábojnice z bubínků a nabil je.

Dee se na něj díval a myslel na Baileyho koně, který byl – pouze deset nebo dvacet yardů odtud –přivázán v nějakém skalním výklenku.

Čtyři lidé a jen jeden kůň.

Ten bude pro Gwynn. O to už se postará.

+ + + + +

Šerif Luke Brady byl muž ze železa. Dokonce i jeho mohutný kůň pod takovým obrem musel vypadat drobně. Brady byl skutečně pravý muž divočiny. V Ely se vyprávělo, že byste o něj rozbili kladivo.

Neúnavně vedl svůj oddíl po stopách banditů směrem na jihozápad. Bankovní lupiči měli velký náskok. Možná už dokonce dorazili k jižní hranici Nevady, kde pravomoc šerifa Bradyho končila. Přesto oddíl pokračoval vpřed.

„Ať jsou, kde jsou, určitě mají problémy,“ řekl Brady muži, jenž jel po jeho boku. „Je jich jenom pár a indiánů mraky. Nedivil bych se, kdybychom je našli někde v poušti mrtvé.“

Brady si dělal starosti. Okolí se od jisté doby jen hemžilo indiány a on měl pouze 25 mužů. Za normálních okolností by to byla silná skupina. Pronásledovat s tolika muži bandity nebyl problém. Jenže bojovat s hordami indiánů, to už je trochu jiná věc. Ale přece, pokud by se Lukeovi Bradymu nepodařilo bandity dohnat, mohl by rovnou vrátit hvězdu. Společnost pro těžbu mědi jej jmenovala šerifem Ely, protože chtěla, aby tento bývalý pistolník chránil její majetek a zájmy. Kdyby se ukázal být neschopným, hvězdu by mu vzali.

Ale Luke Brady myslel i na starého Bena a jeho dceru. Stopy banditů vedly přes jejich důl a v jejich domě nikdo nebyl, když se tam zastavili. Podle stop vedoucích do pouště Brady odhadl, že starý muž a dívka jeli spolu s desperáty na jih. Proč? Že by je přinutili?

Jezdec vedle něj mu četl myšlenky. „Jestli už bandité nejsou naživu, tak Ben s jeho dcerou také ne,“ poznamenal.

„K čertu s celým indiánským povstáním i s tím, kdo ho vyvolal,“ zavrčel Brady. „Nějaký proradný obchodník má prsty v masakru v Coloradu a kvůli němu se teď krajem táhne dvě sta mil dlouhá krvavá stopa, kterou za sebou Utové na svém útěku do pouště zanechali.“

Pomyslel na přepadený dostavník, který nalezli na kraji Grant Range. Při myšlence, co by se s ním a s jeho muži stalo, kdyby indiánům padli do rukou, mu tuhla krev v žilách. Bezděky položil dlaň na pažbu koltu.

„Nevěřím, že by se starý Ben spolčil s bandity,“ řekl starší muž, který se jmenoval Morg Clanton. „I když se tvrdí, že má divnou minulost. Co o tom víš, Lukeu?“

„Nic,“ odvětil Brady. „Na jeho jméno nebyl nikdy vypsán zatykač. A od té doby, co žije se svou dcerou, se stará jenom o ni a o svou práci. Nemám důvod mu nevěřit. Myslím, že bandité jej vzali s sebou, aby jim ukázal cestu pouští.“

„Jak to víš?“

„No jak? Ti bandité se vydali méně známou cestou. Obvykle lidé putují podél pramenů. Ale tito desperáti jedou západněji. Je to mnohem nebezpečnější cesta. Toho by se nikdy nemohli odvážit, kdyby u sebe neměli někoho, jako je Ben, protože ten se v té zatracené poušti opravdu vyzná.“

Mlčky jeli dál.

Tu Clanton ukázal před sebe a řekl: „Tam je zas jeden kouřový signál. Možná bychom to měli vzdát, Lukeu. Možná to znamení platí nám a brzy nás napadnou.“

„Jsem si jistý, že se to týká banditů,“ opáčil Brady. Postavil se ve třmenech a rozhlédl se. „Zatím jsme ty signály viděli vždycky jen před námi. Může jít jenom o jezdce, kteří jsou dál na jihu. Kdyby šlo o nás, viděli bychom je kolem nás. Myslím, že Utové mají plné ruce práce, takže si nás ještě nevšimli.“

„Je jen jedna věc, kvůli které indiáni ztratí obezřetnost: boj.“

Luke Brady mlčky přikývl. Morg Clanton měl pravdu. Tolik kouřových signálů, které v posledních hodinách viděli, mohlo znamenat jen jedno: někde na jihu vypukl boj a jestli budou pokračovat, zamíchají se do něho.

Jenže Brady se nechtěl vzdát. Nebýt indiánů, nikdy by bandity nemohli dostihnout. Jestli však došlo k boji mezi psanci a povstalými Uty, nabízela se šance získat zpátky ukradené peníze. A tuto šanci chtěl šerif Brady využít. Vzal si s sebou nejlepší střelce z Ely – lovce bizonů, bývalé vojáky, kovboje a pistolníky.

Pokud se jim podaří vyhnout se nějaké léčce Utů, mohli by indiány vyřídit.

„Co myslíš, kam ta stopa vede?“ zeptal se Clanton.

„Ke Kern River. To je jediné místo v okruhu pětadvaceti mil, kde je voda. Starý Ben to ví a indiáni také. Ty signály jsou poblíž řeky. Jestli se bandité s indiány střetli, tak na Kern River.“

Brady pobídl svého koně do slabin, aby jel rychleji. Náhle se ho zmocnil pocit, že tam přijedou pozdě. Od údolí řeky je dělilo ještě deset mil. Slunce se sklánělo k obzoru.

Utové se pokusí rozhodnout boj ještě před setměním. Potmě bojují neradi.

Muži z hlídky následovali příkladu svého šerifa a popustili koním uzdu. Po dvou nebo třech mílích Brady prudce zastavil.

„Co je, Lukeu?“ otázal se Clanton.

„Myslím, že jsem slyšel výstřel. Z velké vzdálenosti. Od Kern River.“

Sotva to dořekl, uslyšel salvu výstřelů z pušky, kterou k nim přinesl vítr z jihu. Jezdci oddílu se postavili ve třmenech. Všichni věděli, co ta střelba znamená.

Nebylo pochyb, u brodu se bojovalo. Na život a na smrt.

„Co říkáš, Lukeu?“

Brady vytáhl ze sedlové kapsy winchestrovku.

„Jsou na Kern River, jak jsem myslel,“ odvětil šerif. „Aspoň několik z nich musí být naživu. Doufám, že i starý Ben a to děvče.“

Poté vyrazili směrem k ježatým skalám, za nimiž se rozléhalo říční údolí.

+ + + + +

Přes hlaveň winchestrovky Dee pozoroval indiána, který se postavil na svém grošákovi a zamával rudou dekou nad hlavou. Měl ho na mušce, ale nevystřelil. Ta vzdálenost byla přece jen příliš velká. A on nechtěl plýtvat náboji.

Za poslední půl hodiny viděli dvě silné hordy, jak se brodí přes řeku. Počet jejich nepřátel musel vzrůst na 50.

„Vidíš toho rudocha nahoře, Bene?“ otázal se. „Co to signalizuje s tou dekou?“

„Těžko říct,“ odpověděl Rando. „Možná je to znamení k poslednímu, rozhodujícímu útoku. Kdybych měl pěšáckou mušketu nebo sharpsku, tak bych ho poslal do věčných lovišť. Ale winchestrovka tak daleko nedostřelí.“

Dee Bishop se obrátil a podíval se do slunce. Nebude to dlouho trvat a začne se stmívat. Už teď se stíny prodlužovaly.

Pohlédl na sever. Kde, k čertu, může být ten šerifův oddíl z Ely? Chtěl, aby co nejdřív přijeli, ať už se potom děje cokoli. Gwynn musela žít. A Everett s Randem také.

Ani okamžik nepochyboval o tom, že Utové připravují rozhodující útok.

Nebezpečí spočívalo v tom, že před útokem vždy indiáni zmizeli. Nyní ještě pravděpodobně seděli na koních chráněni pobřežními křovisky a skalami a vyčkávali s trpělivostí vlků, kteří obklíčili svou oběť, na znamení k útoku. Ale odkud ten útok přijde, se nedalo odhadnout. Jasné bylo pouze jedno: přijde rychle a s plnou silou.

Utové věděli, čeho zatím dosáhli. Věděli, že zabili dva muže a že mezi ostatními se nachází žena. Právě ona byla důvodem pro jejich zarputilost – a kromě ní i zbraně. Indiáni vždycky potřebují pušky a munici.

Nakonec zde jistou roli hrála i jejich nenávist vůči bílým.

Dee pozoroval kraj křovisek na břehu řeky. Jeho dva společníci byli mrtví a přitom tu nemuseli být. Vrátili se jen z přátelství a možná z lásky k té dívce. Anebo snad proto, že každý muž pociťuje ve svém nitru silný smysl pro rytířskost.

Znovu pomyslel na Gwynn. Otočil se k ní. Ležela s winchestrovkou v rukou a navenek se zdála vyrovnaná a klidná. Pokud poběží dostatečně rychle a muži ji budou krýt, může se jí povést přiběhnout k Baileyho koni a vydat se naproti lidem z Ely. Jenže to by ji nejdřív museli přimět k tomu, aby opustila svého otce.

A o tom pochyboval. Pravděpodobně bude proti tomu. Musel si s ní promluvit. Neměli totiž příliš mnoho času. Nebo že by to měl nechat na

Benu Randovi? Také si uvědomoval, že Clint Bailey svého koně dobrovolně nevydá. I pro něj to byla poslední možnost, jak si zachránit život. Určitě se ho nevzdá bez boje.

Dee se připlazil k Randovi. „Musíš Gwynn přesvědčit, aby v rozhodujícím okamžiku sedla na Baileyho koně a odjela na sever,“ řekl tichým hlasem. Dívka jej však slyšela.

„To neudělám,“ odpověděla. „Pět lidí má větší šanci než čtyři.“

„Bojím se, že má pravdu, Gwynn,“ odvětil Rando. „Bude to pro nás jen těžší, když tu zůstaneš. Oddíl z Ely už musí být nedaleko. Jestli jim vyjedeš naproti, bude mít šanci to přežít.“

„Nikdy bych tebe a Deeho neopustila,“ vzrušeně namítla. „Dokážu zacházet s puškou jako muž. Až indiáni zaútočí, tak budete potřebovat každou paži. Společně se tu ubráníme do té doby, dokud nepřijedou šerifovi lidé.“

Dee na ni pohlédl.

„Je zbytečné, abys tu zůstala a přišla o život,“ prohodil až brutálně pevným hlasem.

Natáhl ruku, aby se jí dotkl. Gwynn však couvla. Její bledá, vypětím zkřivená tvář prozrazovala, že se už jen s největší námahou udržuje pod kontrolou.

„Sama nikam nepůjdu,“ trvala na svém. Držela winchestrovku tak křečovitě, až jí zbělely klouby prstů.

Bishop přemýšlel, jak by ji mohl přesvědčit, aby odjela. Nikdy by nevěřil, že bude mít takový strach o jiného člověka.

Tu se ozval Bailey: „Myslím, že na jednu věc zapomínáte. Já nikomu svého koně nedám.“ Převalil se na bok a winchestrovkou namířil někam mezi Deeho Bishopa a Randa. Přitom měl prst položený na spoušti.

„Oba nás nevyřídíš,“ upozornil ho Dee.

„Ale ano,“ odvětil Bailey. „Stačí jen, abyste se pohnuli, a dokážu vám to. Ten kůň patří mně a tak to také zůstane.“

„Tak se mi zdá, žes zapomněl na mě,“ ozval se Everett. „I kdybys dokázal oddělat Deeho a Randa, než bys namířil na mě, sejmul bych tě.“

Bailey zavrtěl hlavou. „Rozuměl bych ti, kdyby ses chtěl zachránit sám. Ale takto…“

„Jde o život toho děvčete,“ odpověděl Everett. „Nechci, aby padlo do rukou indiánům.“

„Kůň by možná unesl dva lidi, tebe a mě, Rode,“ sváděl ho Bailey. „A těch sto tisíc dolarů…“

„Už jsem v životě udělal hodně špatných věcí,“ řekl Rod Everett. „Jestli to koupím, tak jen dostanu, co si zasloužím. Ale to děvče je v tom nevinně. Musí zůstat naživu.“

„Jsi opravdu hlupák,“ zavrčel Clint Bailey. „Tak jako Johnny Beauregard a Waco Latimer.“

„Ti aspoň udělali něco poctivého, než to koupili.“

„Myslíš, že pak člověk cítí kulku, která ho trefí, méně?“

„Nevím,“ opáčil Everett. „Ale každopádně to děvče odjede na tvém koni a ty tomu nezabráníš.“

Náhle se ozvaly výstřely indiánských střelců ležících na kraji pobřežních křovin.

Čtyři muži a dívka se přikrčili. Hvízdly nad nimi kulky a odrazily se od skal.

„Vypadá to, že to začíná,“ řekl Rando. „Utové brzy zaútočí.“

Dee Bishop se odplazil zpátky na své místo. Zatímco si přitahoval revolverový opasek, díval se na Gwynn.

„Poslouchej,“ řekl naléhavým tónem. „Až zaútočí indiáni, vyskočíš

a poběžíš. První útok povedou proti nám. To ti dá jednu minutu času k tomu, abys přiběhla ke Clintovu koni a vyšvihla se do sedla. Jeď, jak nejrychleji budeš moct podél řeky na sever. Po dvou, třech mílích se obrať na východ. Pak jistě brzy narazíš na oddíl z Ely.“

Gwynn zavrtěla hlavou.

„Už jsem řekla, že svého tátu neopustím,“ odpověděla. „A nic mě ne-donutí k tomu, abych své rozhodnutí změnila.“

„Miluji tě, Gwynn. A jestli to pro tebe něco znamená, pak udělej to, co po tobě chci. Uteč!“

Třeskl výstřel a kulka olízla Bishopovo levé rameno. Pálilo to jak šlehnutí bičem. Zaklel a sáhl si na poraněné místo.

Když pohlédl na dlaň, byla od krve.

„Jsi zraněný?“ zeptala se dívka vzrušená strachem.

„To je jenom škrábnutí,“ mávl Dee rukou. Přiložil pušku k rameni, pečlivě zamířil a vystřelil. Z křoví na břehu řeky vstal rudoch, rozhodil rukama a padl k zemi.

„Než začne útok, tak nejdřív budou pálit střelci z kopce. Potom by mohli trefit své pokrevní bratry. To je okamžik, kterého musíš využít,“ řekl Dee Gwynn, zatímco si nabíjel winchestrovku. „Na nějaké loučení není čas. Prostě vyskoč a utíkej, až ti dám znamení. A snaž se.“

Mlčela. Mlčela a plakala. Chvěly se jí rty.

„Co je to? Kouř?“ náhle zvolal Everett. Dee Bishop zvedl hlavu. Nad křovinami spatřil oblak. Byl stále větší a blížil se k výšině.

„To není kouř, to je prach,“ odpověděl Rando. „Utové tam ženou koně sem a tam, aby rozvířili prach. Vědí, že vítr ho požene proti nám. A protože zatím vždycky utrpěli krvavé ztráty, teď budou chtít zaútočit pod ochranou zvířeného prachu. To znamená, že je uvidíme, až když se ocitnou těsně před námi.“

„Takže boj muže proti muži,“ řekl Everett. „Nebudeme mít ani čas, abychom nabíjeli zbraně.“ Sáhl po tesáku, který nosil pověšený v pochvě z bizoní kůže na krku. „Kdybychom aspoň byli na nějakém lepším místě. Tady na nás mohou zaútočit ze všech stran.“

Dee horečně přemýšlel.

„Je tu jedna možnost!“ zvolal. „Ten výklenek, kde má Clint koně. Až na něm Gwynn odjede, budeme se tam moct dobře bránit. Ty skály nás budou chránit ze tří stran a Utové na nás budou moct zaútočit jenom zepředu.“

„Zkusme to!“ souhlasil Rando. „Ale musíme si pospíšit, protože nejpozději do deseti minut sem vítr přivane prach a pak jsou tady jak na koni.“

Dee věděl, že starý pistolník má pravdu. Oblak prachu se k nim blížil. Břeh řeky už viděli jen velmi nezřetelně. Utové zastavili palbu a rozhostilo se mrazivé ticho. Dokonce šlo slyšet zurčení Kern River.

Dee si dal na levé rameno revolverový opasek Johnnyho Beauregarda a vstal. Nyní museli jednat rychle.

„Myslím, že bychom si měli vyjasnit, komu patří ten kůň,“ ozval se hlas Clinta Baileyho.

Dee se otočil. Bailey tam stál rozkročen a rukama se dotýkal pažeb svých revolverů. Svýma jantarovýma očima upřeně hleděl na Bishopa. U jeho nohou ležely pytle se sto tisíci dolarů.

„Domníval jsem se, že už o tom nemusíme mluvit,“ odvětil Dee. „Ten kůň je pro Gwynn. Tak jsme se domluvili.“

„Vy jste se domluvili. Já jsem ale nesouhlasil. Ten kůň patří mně. Jestli ho někdo chce, musí mi ho vzít násilím.“

„Jindy bych tu výzvu přijal. Ale teď není čas na souboj,“ odvětil Dee Bishop.

„Ti, kdo zůstanou tady, brzy zemřou. Jenom jeden z nás má šanci odtud uniknout. Ten, kdo má koně. Já!“

Když to Bailey řekl, Dee pochopil, že střetu s ním se nevyhne. Bailey vždycky toužil po tom, aby si to s ním mohl rozdat. Jenže zvolil si pro to zatraceně špatný okamžik. V souboji na kolty jeden z nich zahyne, možná oba. Tím se šance ostatních, že to přežijí, ještě sníží.

Jenže neměl na vybranou. Šlo o život Gwynn. A ta se odtud mohla dostat jedině tehdy, když pro ni získá toho koně. Svěsil pravou ruku a zápěstím se dotkl dřevěné pažby svého koltu.

Clint Bailey byl rychlý. Bude to ten nejtěžší souboj na kolty, který Dee zažil. A možná i poslední.

„Dělej, co chceš,“ řekl chladným hlasem. „Přesto nezabráníš, aby děvče na tvém koni odjelo.“

V tom okamžiku přistoupil k Bishopovi Everett. Zatím si ho nikdo nevšímal. V rukou držel winchestrovku a mířil jí na Baileyho.

„Žádný souboj nebude,“ prohodil. „Jestli sáhneš po koltu, Clinte, tak to do tebe vpálím. Už jsme ztratili dost času. Musíme odtud pryč, dokud se neobjeví indiáni.“

Clint Bailey se poněkud uvolnil a zvedl ruce od koltů. „Možná máš pravdu, Rode,“ zamumlal. „Třeba je to opravdu špatná chvíle.“

Dee však viděl, že jiskry hněvu v Baileyho očích zůstaly.

Přesto zvolal na Randa a na Gwynn: „Pospěšte si! A vezměte každý náboj, který najdete!“

Obrátil se a v tom okamžiku uslyšel Everettův hlas: „Pozor, Dee!“

Během toho výkřiku padly tři výstřely. Dee se otočil a spatřil Clinta Baileyho s kouřícími revolvery v rukou. Everett se skácel na zem, ale ještě v pádu stačil vystřelit z winchestrovky. Jenže minul. Sám byl zasažen kulkami, jež byly určeny pro Bishopa. Doslova skočil Baileymu do výstřelu, aby Bishopa kryl vlastním tělem.

Dee tasil tak rychle, jako ještě nikdy v životě. Zdálo se, že mu kolt skočil do dlaně sám. O zlomek vteřiny byl rychlejší než Bailey. Zazněly tři výstřely, které se slily v jeden.

Díky tomu, že Dee vypálil dřív než Bailey a trefil ho, nedokázal již pistolník přesně zamířit.

Minul Bishopa o dlaň a pak si s úžasem v očích pohlédl na hruď. Přímo nad srdcem mu zela díra, ze které vytékala krev. Ztuhly mu rysy v obličeji a pak se zřítil na zem.

Dee přiskočil k Everettovi a obrátil ho na záda. Bandita měl dvě rány v prsou. Ještě však stačil něco říct.

„Neříkal jsem ti – že Clint – ti nestřelí do zad – dokud tu budu?“ vydralo se z jeho úst, z nichž mu tekla krev. „Teď je můj dluh splacen. Přeju vám štěstí. Tobě a té dívce.“

To byla jeho poslední slova. Poté zemřel.

„Sbohem, Rode,“ zašeptal otřesený Dee. „Ať si o tobě ostatní říkají cokoli, pro mě jsi byl věrný přítel – věrný až do smrti.“

Ucítil ruku na rameni. Otočil se a spatřil Gwynn. Pomalu si klekla k Everettovi.

„Musíme si pospíšit,“ zvolal Ben Rando. Dee přikývl a mechanickým pohybem odepnul Everettovi revolverový opasek. Poté zvedl jeho winchestrovku. Rando si vzal Baileyho nábojový pás. Poté se rozběhli ke skalám.

Oblak prachu se již mezitím dostal až k nim. Uslyšeli dusot kopyt a jekot Utů, ale zatím indiány neviděli. Kvůli prachu za chvíli skoro ani neviděli, kam běží.

Náhle Dee spatřil po své levici asi tři kroky široký průchod mezi skalami. Okamžitě tam zamířil.

Rando a Gwynn jej následovali. Nalezli jakýsi skalní kotel, který před několika miliony let musela vy-mlet nyní již vyschlá řeka. Stál tam Baileyho kůň přivázaný k topolu.

„Do sedla – rychle!“ zvolal Dee na Gwynn.

„Pozdě!“ řekl Rando.

Dee se otočil a spatřil indiány, jak prachem pádí kolem. Odtud už se nikdo nedostane. Právě jim odřízli poslední únikovou cestu. Moc času už jim nezbývalo.

Dee se postavil za průchod a zalícil. Prvního Utu, kterého viděl, poslal do věčných lovišť. Rando a Gwynn stříleli také. Kouř z výstřelů se mísil se střelným prachem. Bylo vidět nanejvýš na pět yardů.

Tu se z prachu vynořil grošák, na jehož hřbetě seděl indián, který z armádní karabiny vystřelil na Bishopa. Krátce nato ho však zasáhly tři kulky a Uta skončil pod kopyty svého koně.

Rudoši se nevzdávali a pomalu postupovali. Palba ze tří winchestrovek mohla jejich nápor zastavit, ale ne zlomit.

Bishopova puška už byla bez nábojů. Sáhl proto po Everettově karabině a pálil dál. Pak ale došly náboje i v ní. Dee chytil karabinu jak kyj a mohutným úderem srazil jednoho projíždějícího Utu ze sedla. Přitom se však pažba rozbila.

Dee levou rukou vytáhl revolver Johnnyho Beauregarda z opasku, který mu visel přes rameno, a pravou svůj kolt. Vypálil současně z obou zbraní na indiány, kteří s děsivým jekotem bez ustání útočili. Jeden bojovník pustil winchestrovku, chytil se za zasažený obličej a padl k zemi. Další ho následoval za chvíli.

Tu Bishopovi vyrazil tomahawk pravý kolt z ruky. Jen tak tak unikl děsivému osudu, když poslední kulkou z levé zbraně zastřelil Utu, jenž se rozpřahoval ke smrtícímu úderu.

Otočil se, aby se podíval po Gwynn. Přitom jeho pohled padl na Bena Randa, který s jedním mohutným bojovníkem bojoval o winchestrovku. Dee udeřil Utu pažbou koltu do hlavy a indián se složil k zemi.

Pak uviděl, jak jiný bojovník útočí na Gwynn. Pustil kolt, z pochvy vytáhl bowie knife, levou rukou chytil rudocha za krk a odtrhl jej od Gwynn, aby jej pak proklál těžkým nožem.

Poté se vrhl proti Utům, kteří pronikali průchodem. Bodal jako posedlý a pomalu se před ním hromadila těla. Nakonec se indiáni stáhli. Vyhlédl průchodem a hle – ústup indiánů se nezastavil.

Vyběhl ven, ale žádného Utu už nespatřil.

Bylo to divné. Otočil se a uslyšel, jak na něj Gwynn něco volá. Potom mu hodila winchestrovku.

Chytil ji a rozběhl se. Nevěděl, proč nebo kam běží. Prostě utíkal, zakopával, padal a zase se zvedal a pokračoval dál. Pak spadl a už se nedokázal zdvihnout. Musel se dál plazit. Spatřil křoví. Vplížil se do něj jako raněné zvíře. To poslední, na co si vzpomínal, byl hlas Gwynn, která na něj cosi volala.

Co vlastně chtěla? Že by ho chtěla varovat? Jenže, kde byli indiáni?

A potom uslyšel hluk podobný dunění. Blížil se a byl stále silnější, až nebylo slyšet vlastního slova. Poté se

však zase začal vzdalovat, až nakonec ustal.

Pak jej obklopila temnota.

Nehybně ležel obličejem dolů v horkém písku.

+ + + + +

Oddíl z Ely přicválal k místu bojiště. Kopyta koní duněla v písčité půdě.

Muži měli v rukou pušky a byli připraveni střílet. Jenže když přijeli na břeh Kern River, přivítalo je naprosté ticho. Po indiánech ani stopy.

Tam, kde ještě před chvílí zuřil lítý boj, nyní ševelil vítr. Ve vzduchu se vznášel prach a kouř.

Šerifovi lidé jeli dál krokem. Na břehu řeky leželi mrtví Utové a jejich koně. Indiáni před nimi uprchli tak rychle, že ani nestačili pobrat své mrtvé bratry.

Náhle se z oblak prachu a kouře vynořily dvě vrávorající postavy: šedovlasý starší muž a dívka.

Šerif Brady jim vyjel naproti. Když se zvedl prach, spatřil Waca Latimera ležícího s nožem v boku na jednom mrtvém Utovi.

Latimer – toho hledali v půl tuctu států. A Beauregard, jižanský rebel, tvrdý, rychlý a nebezpečný pistolník, ten tu ležel také. Toho pro změnu zabila kulka. A o něco dál je doplňovali Everett s Clintem Baileym, ležící jen pár kroků od sebe.

„Tady jsou ty peníze,“ řekl Clanton a ukázal na oba plátěné pytle se znakem banky Nevada. Neshýbl se však pro ně, pouze se na ně díval.

„Přišli jste v posledním okamžiku,“ zvolal Ben Rando, když muži z oddílu přijeli k němu a k jeho dceři. „Kdyby ti desperáti za nás nebojovali, byli bychom, Gwynn a já, už dávno mrtví. Bojovali za nás, i když mohli utéct i s kořistí. Ale bylo to marné už od začátku. Přijeli do boje, který nemohli vyhrát. A přesto to udělali.“

„Muselo to tu být pěkně drsné,“ odvětil šerif Brady. „Leží tu takových dvacet, pětadvacet mrtvých indiánů. Ale napočítal jsem jenom čtyři bandity. Když přepadli banku, bylo jich pět.“

Rando a Gwynn si vyměnili pohledy.

„Ten pátý,“ řekl Ben Rando, „jim padl do rukou živý hned při prvním útoku. Jestli prohledáte okolí řeky, tak asi někde najdete jeho zuhelnatělé tělo.“

„Tolik času nemáme,“ odtušil Brady. „Musíme zmizet, než se indiáni vrátí s posilami.“

Strčil si winchestrovku do sedlového pouzdra, sesedl, chopil se obou pytlů s penězi a hodil si je přes sedlo. Pak pohlédl ke skalám.

„Tam vzadu nic není,“ mávl rukou Rando. „Indiáni sem pořád útočili z břehu. Jak se vede těm dvěma lidem, které bandité postřelili při přepadení banky, šerife?“

„Jsou naživu,“ odpověděl Brady. „Bene, dokážeš si vysvětlit, proč za vás ti psanci bojovali a proč nezmizeli i s penězi někam do bezpečí?“

„Je proto tolik vysvětlení, kolik je citů, kterých je člověk schopen,“ řekl Ben Rando s vážnou tváří. „Někdy je těžké někoho pochopit.“

Šerif nad jeho slovy přemýšlel. Pak zavrtěl hlavou, mávl rukou a pohlédl na ty čtyři bandity. Jako by chtěl něco říct, ale potom si to rozmyslel.

„Vezměte ty desperáty s sebou!“ pokynul svým lidem. „Zaslouží si být pohřbeni jako slušní lidé.“

+ + + + +

S příchodem temnoty z oblohy nad bojištěm zmizeli supi, kteří tam předtím kroužili. Panovalo ticho, až na skučení větru a zurčení řeky.

Z křoví u skal vylezl muž. Jeho tělo bylo ozdobeno mnoha šrámy a sotva se držel na nohou. V ruce však držel winchestrovku.

Přišel k průchodu do skalního kotle, přičemž musel neustále překračovat

mrtvé indiány. Kůň Clinta Baileyho tam, světe div se, ještě stál. Na hrušce sedla visel revolverový opasek s koltem v pouzdře a vedle něj dvě bandasky.

Dee strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a s námahou vylezl do sedla. Krajinu ozařoval měsíc.

Přebrodil Kern River a snadno našel cestu na jih.

Tam, na jihu, chtěl začít nový život.

Tam už nebudou žádné drsné jízdy a boje s koltem v ruce na život a na smrt. Bude tvrdě pracovat, aby něco vybudoval pro dívku, kterou miloval a kterou už jednou držel v náručí.

Každý člověk si zaslouží druhou šanci. Tato však byla poslední.

Údolí Kern River zahalovala temnota. V tichu pouště pomalu zapomínal na děs boje.

Z uší mu odeznívaly výstřely, z nozder mizel pach krve a střelného prachu, před očima mu bledly dramatické obrazy bitvy.

V noční poušti panoval mír.

Dee jel na jih. Za hranicí ho čekala malá vesnice s bílými chaloupkami a španělským kostelem. A tam za ním přijedou i Ben a Gwynn Randovi.