Rex Hayes

Colorado western 037. Konečná stanice

Když se maršál Luke Kelly vydal na cestu do Canyon City, věděl, co ho čeká. Canyon City bylo toho času táborem na nové železnici, která se stavěla v coloradských horách. Jako vždy při stavbě dráhy, i zde se objevilo mnoho ničemů, kteří doufali ve snadný výdělek. Muži, kteří neznali skrupule a zákonu se tak nanejvýš vysmáli. Tři Kelly ho kolegové už zde byli zastřeleni ze zálohy a on věděl, že může přežít, pouze pokud jim od počátku vyhlásí válku. Musel být neustále ve střehu, jinak by v Canyon City dopadl velice špatně.

Vítr hvízdal podél vlaku sestávajícího z pěti vagonů a jedné vyčerpané Rogersovy lokomotivy. Do oken vnikal kouř.

Tracy Mayers seděl ve druhém vagonu za lokomotivou. Spokojeně pozoroval tu největší skupinu falešných hráčů, hrdlořezů, pistolníků a lehkých děv, kterou kdy Západ viděl. Všichni přišli na jeho výzvu, aby si zde ještě jednou pořádně vydělali.

Zdánlivě poklimbával, ale ve skutečnosti kalkuloval, co všechno mu toto léto přinese. Ti hlupáci, kteří zde dřeli, totiž ve skutečnosti pracovali pro něj. Z každého dolaru, který utratili v herně či v saloonu, mu šlo deset procent. Než se rok s rokem sejde, mnozí již budou na pravdě Boží. Jen on ne, on určitě ne.

Na druhém konci vagonu, tam, kde seděli irští dělníci Denver & Rio Grande Railroad Company mezi svými zavazadly, bylo náhle rušno. Mayers otevřel oči.

„Linku, platím tě od toho, aby ses staral o pořádek, když spím, ne?“ zamumlal.

Muž, který seděl naproti němu, se okamžitě zvedl.

„Jistě, Tracy,“ řekl a vydal se na druhý konec vagonu. Byl útlý a působil nervózně, jako někdo, kdo je pod velkým tlakem. Zpod černého kabátu mu trčely dva kolty.

Mayers se opět vtlačil do rohu a se zavřenýma očima naslouchal ostré slovní výměně, kterou pak ukončil výstřel. V duchu se usmál. Udělal dobře, že jako svého osobního strážce najal Linka Laretta. Nejenže to s koltem uměl, ale ani si nedělal žádné výčitky. Železniční maršál, kterého by proti němu vyslala společnost, by neměl šanci. Maršál totiž musí chodit uprostřed ulice, musí ho být vidět. Link však mohl vraždit ze zálohy.

Larett se vrátil a sedl si.

„Vyřízeno, Tracy,“ prohodil.

Mayers svraštil čelo.

„Snads nezabil někoho z těch chudáků, Linku, co?“

Larett se zašklebil.

„To ne. Akorát jsem jednomu ustřelil ucho. Aspoň si budou příště dávat pozor, až bude mluvit s jedním z nás.“

Mayers si prohlížel své pěstěné ruce.

„Víš, Linku, ty zavšivené pokladače pražců si nesmíme moc znepřátelit,“ zamumlal. „Vždyť, koneckonců právě z jejich dolarů budeme žít. Proto ti říkám, abys ses s tím koltem radši držel zpátky.“

Larett zrudl. „Není lehké ti vyhovět,“ zavrčel.

„Opravdu? Nuže, Linku, nechtěl bych tě nějak kárat. Ale od muže, který pro mě pracuje, očekávám, že nebude používat jen svůj revolver, ale i hlavu.“

Pohodlně se roztáhl v koutě a opřel si hlavu o stěnu.

„A teď chci spát. Postarej se o to, aby mě nikdo nerušil. Rozumíš, Linku?“

„Samozřejmě, Tracy,“ odvětil Larett.

Jednalo se o pistolníka s poměrně zranitelnou hrdostí - a Mayers mu dával příliš často najevo, kdo je tady pánem.

Jednoho dne, pomyslel si Larett, zatímco pozoroval sádelnatý obličej svého chlebodárce, mu to všechno vrátím. I s úroky!

Ale zatím musel čekat.

Čekat a poslouchat.

Věděl, že s Mayersem ho čekají dolary, snadno vydělané dolary.

Larett si strčil do prázdné komory bubínku svého revolveru nový náboj a zaprášeným oknem vyhlédl ven. Zdálo se mu, že na jednom svahu vidí dva jezdce.

+ + + + +

Když oba muži překonali hřeben, slunce stálo v nadhlavníku. Před nimi se směrem na západ táhly rovnoběžky kolejí Denver & Rio Grande Railroad.

„To je ono,“ řekl vyšší z nich. Měl na sobě hrubý oděv samotáře z divočiny. Na klopě jeho obnošeného saka se třpytil oválný mosazný štítek s nápisem: „Maršál státu Kansas.“

Menší z nich se zašklebil.

„Tos mě sem vytáhl proto, abys mi ukázal ty zatracené koleje?“ zabručel.

Vyšší muž se zasmál. Jmenoval se Luke Kelly. Kansaský guvernér jej pověřil speciálním úkolem.

„Nejenom kvůli tomu. Nastoupím tu do vlaku; ty pojedeš dál s koňmi, Pokere.“

„Neříkej mi pořád Pokere,“ zakabonil se menší z nich.

Tak jako Kelly i on pracoval pro kansaskou vládu. Kdysi byl odsouzen do vězení za podvádění v kartách - a za mříže ho dostal právě Kelly. Přesto byli dobrými přáteli, protože Poker věděl, že kdyby ho tenkrát Kelly nezatkl, rozlícení spoluhráči by ho pověsili. Jeho pravé jméno bylo Pete Baxter, ale to věděl málokdo.

Nyní stál ve třmenech a hleděl na koleje, od nichž se odráželo slunce.

„Tady chceš nastoupit do vlaku? Ale já tu nevidím žádnou stanici.“

„Naskočím tam z koně. Musím být v Canyon City ještě dnes večer. Ty pojedeš s koňmi za mnou. Měl bys tam být za dva dny.“

„Skákat z koně do jedoucího vlaku?“ zvolal Poker. „Zbláznil ses? Zlomíš si vaz!“

„Neboj,“ usmál se Kelly.

Baxter však jeho optimismus nesdílel. Přestože mu to nikdy neřekl, na svém příteli, který nosil odznak státního maršála a byl proto terčem zákeřných střelců, doslova visel.

„Musí to být? Proč, zatraceně, máš tak naspěch?“ vykřikl naříkavě. „Canyon City ti přece neuteče.“

Kelly okamžitě zvážněl.

„Ne, ale mohlo by tam dojít k problémům. Víš, že vláda každé železniční společnosti, která dodrží smlouvu, platí velké peníze za každou míli a odměňuje je velkými pozemkovými donacemi. Santa Fe Company chce proto dovést denverskou dráhu do Grand Junction. Kdo tam bude první, ten udělá velký byznys, rozumíš? Santa Fe poslala do Canyon City Billa Mastersona se třiceti pistolníky, aby Denver Railroad zastavili. Jenže pro tu pracuje spousta Irů, kteří za občanské války bojovali pod Grantem a Shermanem, a ti se jenom tak zastrašit nedají. Jestli se tyto dvě kompanie opravdu pustí do sebe, může vypuknout pěkná mela a poteče krev, to ti garantuju. Mým úkolem je tomu zabránit.“

„Rozstřílí tě na cucky!“ varoval ho Poker.

Kelly pokrčil rameny.

„Za to jsem přece od vlády placený, ne? Mým úkolem je chránit Denver & Rio Grande Railroad - a to také udělám.“

„Kdybych tě tak nikdy nebyl potkal,“ zabručel si Poker.

Kelly se na něj usmál.

„Pak by si na tvých kostech už pěkných pár let pochutnávali červi, krtci a žížaly. To by ti bylo milejší?“

„No dobrá, dobrá, takže nasedneš - teda naskočíš - do vlaku a já pojedu za tebou s koňmi.“

„Správně, dobře, žes na to nezapomněl,“ pochválil ho Kelly.

Poker natáhl ruku a ukázal na odznak na Kellyho saku. „To bych, na tvém místě, odložil. Slyšel jsem, že Tracy Mayers a ta jeho sebranka už se vydali na cestu na Západ - a zrovna ti by nemuseli vědět, že jsi státní maršál.“

Kelly zvážněl.

„Mayers? O tom už jsem slyšel. Co o něm víš?“

Poker si povzdechl.

„Proč se mě ptáš, když dobře víš, že jsem se dřív živil kartami?“

Kelly se rukou opřel o hrušku sedla a přemýšlel. Problémy byly větší, než původně předpokládal. Nejen Masterson se svými zabijáky, ale i Mayers a jeho karetní žraloci si brousili zuby na Denver Railroad. A za vším stála Santa Fe Company, která chtěla shrábnout veškerou půdu a peníze za míle trati, jakmile lidé z Denver Railroad nebudou schopní dodržet smlouvu.

„Dozvěděl jsem se,“ zamumlal Poker, „že Mayers před čtyřmi týdny svolal všechny hráče a šéfy tančíren a bordelů. Rozhodli se, že tento rok nebudou trpět žádného železničního maršála. Chtějí mít volné ruce - jestli rozumíš, co tím míním. Řekl bych, že se vydáváš na zatraceně tenký led, Lukeu.“

Kelly se usmál, ale jeho oči zůstaly vážné.

„Nejenom já. Ty jsi v tom se mnou, Pete.“

Poker se zašklebil. „Mayers si mě určitě pamatuje, ten na lidi nezapomíná. Nemohl bys mě pro jednou vynechat, Lukeu?“

„Nemohl. Potřebuju tebe i ty koně. Ale teď už rozumím, proč pan Holbrook guvernérovi řekl, že by se mu hodil člověk do každého počasí.“

„Kdo je Holbrook?“ zamumlal Poker.

„Hlavní inženýr Denver Railroad Company. Obrátil se s prosbou o pomoc na guvernéra - a proto jsme tady, Pete.“

„To teda nevypadá na zrovna klidné léto,“ zavrtěl hlavou Baxter.

„Ne, tady si rozhodně neodpočineš,“ usmíval se Kelly. „Masterson, Mayers a Utové v horách, kteří jsou už pěkně dlouho neklidní, protože stavba železnice jim vyhnala zvěř z revírů. Ne, příteli Pete, toto nebude klidné léto.“

„Vsadím se, že než začnou podzimní deště, tak se naše kosti budou válet někde podél trati,“ pesimisticky zabručel Pete. Jeho vyzáblý obličej připomínal seschlý hadr.

„Bojíš se?“ zeptal se Kelly.

Malý muž pokrčil rameny.

„Možná znáš Mastersona - ale Mayerse ne,“ opáčil.

„Je smrtelný, tak jako všichni ostatní, ne?“

„Jistě, Lukeu, jistě. Ale ty jsi muž zákona a nesmíš ho jenom tak oddělat. Kromě toho se mu asi nedostaneš k tělu. Obklopuje se osobními strážci, kteří ho chrání před problémy. Někdy i olovem, když to nejde jinak.“

Kelly otevřel ústa, aby odpověděl, když tu se ozval pískot lokomotivy. Za hřebeny na východě se objevil sloupec kouře. Brzy se začal ozývat pravidelný zvuk příznačný jen pro vlak. A pak ten vlak i spatřili. Vyjel zpoza kopců a mířil do údolí.

„Teď!“ řekl Kelly a sáhl po uzdě.

„Sdělej si tu zatracenou plechovou parádu!“ zavrčel Poker.

Kelly ho poslechl. Poté pobodl koně do slabin a vyrazil. O Pokera si starosti nedělal. Přestože občas trochu moc mluvil, vždy stál po jeho boku.

Vlak sestávající z Rogersovy lokomotivy a pěti vagonů ve čtyřicetimílové rychlosti uháněl na západ. Tady ho žádný kůň dohnat nemohl. Jenže Kelly si své místo zvolil dobře, protože na konci údolí začínalo dlouhé stoupání, kde vlak bude muset zpomalit, takže ho dobrý kůň dohnat bude moci.

Jel ke kolejím v ostrém úhlu a dorazil k úpatí stoupání právě v okamžiku, kdy lokomotiva zapískala a vypustila oblaka kouře.

„Jeď!“ hnal svou hnědou kobylu.

Kůň přidal a běžel po jen provizorně položených pražcích za vlakem. Kelly viděl, jak se přibližuje plošinka posledního vagonu. Za sebou slyšel Pokerovo těžké oddychování.

Lokomotiva opět zapískala, když vlak přijel na vrchol stoupání. Poté se rychlost vlaku znovu zvýšila.

Kelly pobízel svou kobylu slovy i ostruhami. Do očí mu vítr vháněl kouř.

„Ty to dokážeš, stará - ty to dokážeš!“

Ještě půl tuctu dlouhých cvalových skoků a železné zábradlí plošinky měl na dosah ruky. Pustil uzdu a vytáhl chodidla ze třmenů. Poté skočil. Rukama se chytil zábradlí, ovšem holeněmi tvrdě narazil do hrany.

Pak se vytáhl na plošinku a otočil se.

Poker se zrovna chápal uzdy jeho kobyly. Jeho postava se rychle zmenšovala. Kelly viděl, jak zvedá ruku k pozdravu - a pak zmizel za hřebenem. Vlak se hnal do dalšího údolí.

+ + + + +

Kelly si utřel saze z očí, načež otevřel dveře do vagonu.

Udělal krok - a zakopl o natažené nohy jednoho muže, který seděl u okna.

„Och, omlouvám se.“

„To je dobré, chyba je na mé straně,“ odvětil muž a stáhl nohy. Jeho přízvuk prozrazoval texaský původ.

Zvedl hlavu a svýma neuvěřitelně modrýma očima tolik kontrastujícíma se zrzavými vlasy si Kellyho pobaveně změřil pohledem.

„Viděl jsem, jak jste se dostal do vlaku,“ prohodil. „U nás je chlap takový, jaký je v sedle. A vy jste v sedle dobrý. Nechcete si ke mně přisednout?“

Kelly souhlasil. Pozorně si toho muže prohlédl. Jistě mu ještě nebylo ani třicet. Na jeho šlachovitém těle nebyla ani unce přebytečného tuku. Ošoupané kožené chrániče se stříbrnými conchami velkými jako dlaň a masivními ostruhami typu Chihuahua na vysokých podrážkách jeho holínek prozrazovaly kovboje. Na pravém boku nosil kolt 45 po kavaleristickém způsobu, tedy vysoko a pažbou dopředu. V poutkách jeho opasku se zlatě třpytily náboje.

„Líbím se vám?“ zeptal se texaským přízvukem.

Kelly přikývl.

„All right. Líbíte se mi, Texasane.“

Kovboj mu odvětil úsměvem.

„Well, vy mě také, pane Zabijáku problémů.“

Kelly zrudl.

„Co jste to říkal?“

„Sním svoje holínky i s ostruhami, jestli nejste ten Zabiják problémů, na kterého pan Holbrook tak dlouho čeká,“ zamumlal Texasan. „Proč se děsíte? Nejsem váš nepřítel.“

Kelly se už ovládl. „To se musíte mýlit,“ prohodil toporně.

Na Texasanově pobaveném výrazu se však nic nezměnilo. Zvedl ruku a prstem ukázal na dírky na klopě Kellyho saka, které pocházely od jeho maršálského odznaku.

„Starého Luckyho Jonese nebude nikdo vodit za nos, pane. Vsadím se, že tam ještě před chvílí bylo připnuto něco, o čem by se nemělo moc vědět. Jenže, jak už jsem řekl, já nejsem váš nepřítel.“

„A kdo teda jste?“ zeptal se Kelly. Otočil si klopu a položil ruku na pažbu revolveru.

„Jenom klid,“ zamumlal Texasan. „Možná jsem člověk, kterému dal pan Holbrook úkol krýt jeho novému zabijákovi problémů záda. Mimochodem, jak by se vám to líbilo?“

Kovboj pohlédl na ostatní osazenstvo vagonu. Mezi zavazadly tam pospávali irští dělníci. Někteří hráli poker.

„Můžete mi věřit, čekal jsem vás už v Sheridan Lake. Jenže když jste pořád nenastupoval, tak jsem si řekl, že to zkusíte někde po cestě. A abych vás nepropásl, sedl jsem si sem, do posledního vagonu.“

To znělo přesvědčivě, ovšem Kelly ještě stále nebyl spokojený. Muž jako on nesmí udělat chybu.

„Jak se jmenujete? Máte snad nějaké jméno.“

Texasanova tvář náhle ztratila svůj přátelský výraz. Zamračil se a přivřel oči.

„Mám to nejlepší jméno, které může člověk na Jihu mít, pane!“ sykl. „Jmenuju se Jefferson Davis Jones - a jestli se teď zasmějete, tak vás zakousnu.“

„Proč bych se vám měl smát?“ prohodil Kelly. Přesto mu cukalo ve tváři. Jefferson Davis byl totiž prezident jižanské Konfederace za občanské války. Vypadalo to, že tento Jones je na svůj původ hrdý.

„Jinak mi můžete říkat Lucky,“ podotkl Texasan už mnohem klidnějším hlasem. „Říkají mi tak, protože pořád vyhrávám v pokeru.“

„Lucky nezní špatně,“ přisvědčil Kelly. „Já se jmenuju…“

Jones ho zarazil mávnutím rukou. „Dokážu vám, že stojím na vaší straně. Jmenujete se Kelly a jste státní maršál. Odkud bych to mohl vědět, když ne od Holbrooka, hm?“

„Přiznávám, že to je přesvědčivý argument,“ řekl Kelly.

Tu k nim přišel průvodčí. Měl na sobě modrou čepici s černým koženým kšiltem, na němž se blyštěl mosazný štítek s písmeny DRRC - Denver & Rio Grande Railroad Company.

Před Kellym se zastavil a vrhl na něj nedůvěřivý pohled. „Kde jste přistupoval, pane? Mohu vidět váš lístek?“

Jones mu dal znamení. „Jen klid, Harry. To je člověk, na kterého čeká pan Holbrook. Ručím za něho.“

„No, když za něho ručíš, tak to musí být v pořádku, Lucky,“ zabručel průvodčí a obrátil se.

Kellyho nedůvěra roztála jak jarní sníh. „Jak se texaský kovboj dostane k železnici?“ zeptal se.

Jones se zazubil.

„To je neveselá historie. Všechno bylo dobré, až se objevil ten zatracený ostnatý drát. Časy svobodné pastvy skončily - a já jsem se musel poohlédnout po jiném džobu.“

Kelly ukázal na velký kolt na kovbojově boku. „Po tomto džobu?“

Jones pokrčil rameny.

„Proč ne? Well, Kelly, poznal jsem tři železniční maršály. Kryl jsem jim záda, jak nejlépe jsem jenom mohl. Ale přesto jsou mrtví. A vás tu taky nečeká nic dobrého.“

„Mě jenom tak snadno někdo nedostane,“ opáčil Kelly.

Jones na něj zamyšleně hleděl. „Quien sabe?“ zamumlal po chvíli. Kdo ví?

Vstal a vyšel na chodbičku. „Pojďte, přivedu vás k panu Holbrookovi. Je v prvním vagoně.“

Kelly jej následoval přes další vagony. Na plošinkách jej ovanul kouř a pára z lokomotivy. Ten vlak mířil do budoucnosti. A Utové na to zareagují stejně tak jako Siouxové při stavbě Union Pacificu. Při nejbližší vhodné příležitosti vykopou válečnou sekeru a pokusí se ohnivého ďábla bílého muže rozbít.

Ve druhém voze za lokomotivou se Jones náhle zastavil.

„Opatrně!“ sykl na Kellyho.

Jednu polovinu vagonu zabírali dělníci, kteří se vraceli na stavbu. Ve druhé polovině však seděla zcela jiná společnost.

Kelly si okamžitě všiml tlustého muže v elegantním obleku, který zdánlivě spal v koutě.

„To je Tracy Mayers!“ zašeptal Jones.

Kelly si vzpomněl na to, co mu o Mayersovi řekl Pete Poker Baxter. Takto tedy vypadal muž, který se rozhodl, že tento rok v městečkách na stavbě nesnese žádného železničního maršála! Mayersova tvář ve spánku nic neprozrazovala.

Naproti němu seděl úplně jinačí muž.

Chlapík, který byl útlý a šlachovitý jako puma. Zvedl hlavu a pohlédl na Kellyho. Ještě nikdy v životě Kelly neviděl tak chladné oči. Ten muž měl bledou tvář, jako by nechodil na čerstvý vzduch. Bílé ruce měl položené na stehnech, těsně vedle slonovinou vykládaných pažeb dvou koltů.

„Link Larret, prašivý kojot na dvou nohách,“ zamumlal Jones. „Vsadím se, že ho jednoho dne budeš muset oddělat.“

Kelly rychle očima přelétl zbytek této společnosti. Viděl ženy s tvrdýma očima a přehnaně nalíčenými rty, muže v brokátových vestách a tmavých sakách. Nebylo těžké odhadnout, čím se živí. Toto je tedy ta Mayersova sebranka. Vzpomněl si na Pokerovo varování.

Jones ho táhl pryč. Venku na plošince mu řekl: „Myslím, že ty tři maršály mají na svědomí Mayers s Larretem. Dávejte pozor, abyste nebyl čtvrtým.“

Otevřel dveře prvního vagonu a vtlačil Kellyho dovnitř vozu, který byl zařízen jako technická kancelář. Všude se nad rýsovacími prkny skláněli muži s vážnými tvářemi. Mezi okny visely pušky a na zadní stěně byla zavěšena obrovská mapa Kansasu, Colorada, Nového Mexika a Arizony.

Jeden muž zvedl hlavu od papírů. Tvářil se ustaraně.

„To je on,“ řekl mu Jones. „Muž, na kterého čekáte, pane Holbrooku: Kelly, náš nový zabiják problémů.“

Hlavní inženýr Denver & Rio Grande Railroad se zvedl a podal Kellymu kostnatou ruku.

„Vítejte na palubě!“ řekl hlasem prozrazujícím naději i pochybnosti.

+ + + + +

Sotva ti dva muži opustili vagon, otevřel Mayers oči.

„Viděls toho velkého chlápka s tím texaským honákem?“ obrátil se na Larreta.

Pistolník pokrčil rameny.

„Jistě. Nějaký tulák, který hledá práci. O jednoho míň nebo víc.“

Mayers přimhouřil oči a hlasem ostrým jak břitva poznamenal: „Nikdy nepodceňuj někoho, koho neznáš! Máš sice oči, ale nic nevidíš. To že byl tulák? Ne!“

„Ale připadal mi tak,“ namítl Larret. „Cítil jsem koňský pot.“

„Viděl jsem skvrnu na klopě jeho kabátu,“ zamumlal Mayers. „Byla tmavší, ne tak vybledlá jako zbytek látky. A viděl jsem tam i dvě dírky. Vsadím se, že tam ještě před nedávnem nosil odznak.“ Pohlédl na Larreta. „Jaký odznak, myslíš, že by to mohl být…? Můžeš hádat třikrát, Linku.“ Larrett si protáhl prsty a vzepjal ramena.

„Myslíš. Snad ne…?“

„Konečně ti to začíná pálit,“ prohodil Mayers. „Společnost sem poslala nového muže. Nového zabijáka problémů.“

„Brzy to bude mrtvý zabiják problémů,“ podotkl Larret.

„Vypadá drsně,“ zamumlal Mayers. „A asi bude pěkně mazaný. Už někdy pro zákon pracoval, o tom svědčí ta skvrna. Nebude snadné ho dostat.“

„Kývni, a obstarám mu dřevěný spacák!“ zvolal netrpělivý Larret.

Mayers pochybovačně zvedl obočí. „Opravdu? Zapomínáš na Jonese, Linku.“

Larret mávl rukou.

„Pch, na toho dlouhonohého texaského burana?“

„Zase někoho podceňuješ,“ zavrtěl hlavou Mayers. „Viděls, jak nosí revolver? Tak to dělají jen ti nejrychlejší střelci. Kavaleristické nošení - to je způsob, jak vůbec nejrychleji tasit kolt, když se to umí.“

„Nesnáším, když se mnou tak mluvíš, Tracy!“ zavrčel Larret. „Jones nedokázal ochránit už tři železniční maršály, proč by se mu to mělo povést u čtvrtého?“

„Protože se mohl poučit,“ odtušil Mayers. „Každý chytrý člověk se učí ze svých chyb. A kromě toho. Ten cizí gentleman by ještě mohl mít schované eso v rukávě, že ano? Kdoví, jestli je tady sám?“

„Stačí říct a oddělám ho!“ vedl svou Larret.

Mayers svraštil čelo. Přemýšlel. Poté zavrtěl hlavou.

„Ještě ne. Připadáš mi příliš sebejistý, Linku. Proč riskovat, když to není nutné? Nerad bych tě ztratil.“

Larret vyskočil jak čertík z krabičky.

„Ztratil? Mě? To si snad myslíš, že by mě mohl někdo na kolty porazit?“

Mayers však své pochyby neskrýval. „Kdoví? Jestli mě paměť neklame, taks ty maršály neoddělal zepředu.“

„To byl tvůj nápad, ne můj,“ sykl Larret. „Nikoho se nebojím. Nikoho! Rozumíš mi, Tracy?“

„Ne tak nahlas, hlupáku,“ upozornil ho Mayers. „Ti Irčani tam vzadu poslouchají. Jsi příliš výbušný, Linku, příliš výbušný. Jednoho dne se s tebou budu muset rozloučit.“

Povzdychl si a opět zavřel oči. Larret by mu nejraději dal jednu pěstí.

Vztekle ukousl špičku doutníku a odplivl ji. Byl nervózní. Než si zapálil, musel třikrát škrtnout sirkou. Kypěl vzteky.

Venku se stmívalo.

Na prérii se objevil rudý bod, který se rychle zvětšoval. Lokomotiva pískala a zpomalovala. Zaskřípaly brzdy, až se vlak konečně zastavil před dřevěnou boudou, která stála uprostřed široširé pustiny.

Mayers otevřel oči a zívl si.

„Není to Bluff Station, kde se minulý rok pokusili Utové přepadnout jeden vlak?“

Larret neodpověděl. Díval se špinavým oknem ven. Oním rudým bodem byl oheň, který plápolal před jedním děravým tepeem. Kolem něj sedělo několik postav choulících se do dek: indiáni, které převálcoval průnik civilizace. Nyní jen bezcílně bloudili krajinou a žebrali o whisky, tabák a jídlo.

Jedna z těch smutných postav zvedla ruku, v níž držela láhev s hnědou tekutinou. Poté začal indián pít.

„Ohnivá voda!“ řekl Mayers. „Ti rudokožci si nezaslouží žít. Pro takové trosky nemá život cenu.“

Za Larretem kdosi zamumlal:

„Trefil bys tu flašku, Linku? Vsadím pět dolarů, že se ti to nepodaří.“

„Přijímám!“ zvolal pistolník.

Přiskočil k oknu, vytáhl jej a tasil kolt.

„Ne, Linku!“ varoval ho Mayers.

Ale Link Larret ho neposlouchal. Potřeboval vybít svůj vztek. Natáhl kohoutek a zamířil.

Třeskl výstřel - a právě v tom okamžiku se souprava pohnula. Indián zabalený do deky se skácel na zem.

„Minuls, Linku!“ smál se muž za Larretem.

„Zatracený vlak - kdyby se zrovna nerozjel.“

Dál už se nedostal.

+ + + + +

Kelly se vykláněl z okna, když uslyšel výstřel.

Otočil se a uviděl indiána klesajícího k zemi.

„Dělej, Lucky!“ vykřikl.

Honem běžel do druhého vagonu a zrzavý Texasan jej následoval.

Viděl, jak Larret stojí v chodbě s kouřícím se koltem v ruce a říká: „Zatracený vlak - kdyby se zrovna nerozjel.“

Chytil jej za límec a mrštil jím o stěnu. Larretovi se překvapením rozšířily zorničky. Jako z dálky pak slyšel Luckyho hlas: „Vermile Rushi, ani na ty bouchačky nesahejte, nebo vás provrtám kulkou!“

Kelly udeřil Larreta pěstí do brady.

„Hej,“ vykřikl pistolník.

Kelly ho chytil za ruku, v níž ještě stále držel revolver, a zkroutil mu ji za záda, takže Larret pustil zbraň na podlahu. Poté mu Kelly zasadil další ránu. Larret šel do kolen a vyplivl přitom vylomený zub. Kelly jej chytil za límec a zatřásl s ním jak se slaměným panákem. Larret se pokusil vytáhnout druhý kolt, ale Kelly byl rychlejší. Vytrhl mu revolver z pouzdra a hodil jej do chodbičky. Irští dělníci halekali jako při boxerském zápase.

„Ukaž to tomu hnusnému bastardovi!“ vykřikl jeden z nich, který měl hlavu ovázanou zakrváceným šátkem.

Jones se opřel o dveře vagonu a koltem namířil na Mayerse.

„Tracy, radši držte vaše lidi zpátky,“ poznamenal klidným hlasem. „Jestli někdo z nich sáhne po koltu, nejdřív ze všech to odnesete vy.“

Kelly se na něj otočil a zeptal se: „Jak daleko je to ještě do Canyon City, Lucky?“

Jones vyhlédl z okna. „Osm nebo deset mil. Proč?“

„Udělej mi tu laskavost a zatáhni za záchrannou brzdu. Náš přítel má přání zbytek cesty urazit po svých,“ vysvětlil mu Kelly.

Texasan se neubránil úsměvu.

„Beze všeho.“

Zatáhl za brzdu a okamžitě zaskřípaly brzdy. Vlak prudce zpomaloval, až se nakonec zastavil.

„Ať jste, kdo jste, toto už je příliš!“ protestoval Mayers. „To nemůžete udělat. Nemůžete to udělat mému muži. Chráním každého, kdo pro mě pracuje, rozumíte?“

„Držte zobák,“ procedil mezi zuby Kelly.

„Ale…“ namítl Mayers. Kelly, který držel omráčeného Larreta za límec, jen kývl na Jonese.

„Lucky, řekl jsem, ať drží zobák. Jestli to neudělá, tak ho umlč. Když to nepůjde jinak, tak i olovem.“

„Slyšel jste, Tracy?“ chichotal se Jones. „Na vašem místě bych byl radši zticha.“

„No dobrá,“ zamumlal Mayers. „Ale na to nikdy nezapomenu.“ Poté se zase schoulil do rohu jako hlemýžď do ulity.

Kelly přivlekl Larreta ke dveřím, otevřel je a pak pistolníka vyhodil. Larreta náraz probral. Vstal, ale hned jej opustily síly, takže znovu spadl.

„Dál!“ zvolal Kelly na strojvůdce, který se vykláněl z okna. Souprava se začala rozjíždět. Kelly se z plošinky vrátil do vagonu.

„A teď k vám,“ řekl Mayersovi.

Ten sedl na svém místě, ani nedutal. Pouze metal blesky očima.

„Vysadil jste do pustiny bezbranného člověka!“ stěžoval si. „Jestli ho chytí Utové, nemá šanci.“

„To by bylo jenom dobře,“ odvětil Kelly. „Ale myslím, že těch pár mil do Canyon City už zvládne.“

Ukázal prstem na Mayerse a dodal:

„Byl to váš člověk - a vraždil. To nás bude toto léto stát ještě spoustu krve.“

Mayers se pohrdavě zašklebil. „Pch, co záleží na nějakém prašivém rudokožci?! Armáda by nás měla toho ksindlu zbavit.“

Kelly přivřel oči: „Utové nám tu vraždu nikdy neodpustí. Prolitá krev přivede jeho bratry na válečnou stezku. Uvidíte, že do roka a do dne tu bude mnoho mrtvých. A vinu za to ponesete vy, Mayersi!“ Mayers přivřel oči.

„Nebuďte směšný. Těch pár vyhladovělých indiánských band neznamená žádné nebezpečí.“

Natáhl ruku a ukázal na tmavou skvrnu na klopě Kellyho kabátu. „Znáte mě a moje jméno, ale kdo jste vy? Proč nehrajete s otevřenými kartami? Co skrýváte?“

„Nic!“ odsekl Kelly.

Viděl, že je na něj upřeno mnoho párů očí, a slyšel Luckyho tichý hlas: „Nejlepší bude, když řekneš pravdu, kamaráde.“

Kelly přikývl. „Dobrá.“ Sáhl si do kapsy, vytáhl odznak a připnul si ho na kabát.

Přitom nahlas, aby to každý slyšel, řekl: „Jmenuju se Kelly. Guvernér mě pověřil, abych toto léto udržoval pořádek na Denver Railroad. To znamená, že zastupuju zákon ve všech městečkách po trati. A ať se vám to líbí nebo ne, Mayersi, tento rok tu skončilo bezvládí.“

„Uvidíme,“ zamumlal Mayers. „Rok ještě není u konce - a nebyl byste první maršál, kterého bych viděl zemřít, Kelly.“

Tu se ozval Jones. V jeho modrých očích se blýskalo.

„Myslím, že jsme měli z vlaku vyhodit někoho jiného,“ zavrčel. „Co kdybychom, kamaráde, znovu nechali zastavit vlak, a vysadili ho.“

Mayers na něj vrhl mračný pohled a zkřížil si ruce na břiše.

„Jsi nějak moc horkokrevný, Lucky, ale u vás Texasanů to bývá normální. No, však jednoho dne dostaneš, co zasloužíš.“

„Chceš snad proti mně zvednout kolt, Tracy?“ otázal se Jones a pozvedl obočí. „Vsadím se, že ho někde pod tou parádní vestou máš schovaný. Tak do toho, jen to zkus, když si tak věříš.“

„Horkokrevný Texasan,“ opakoval Mayers. „Ale takoví muži udělají snadno chybu. Už jsem viděl hodně takových umírat.“

„Má to snad být výhrůžka?“ zeptal se Kelly. „No dobrá, Mayersi, dobře poslouchejte. Za každého člověka ze společnosti, kterého zabije některý z vašich vrahounů, srovnám ze zemí jeden z vašich podniků. Tím vás zasáhnu na tom nejzranitelnějším místě: ve zdroji přijmů! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Mayers ztratil na okamžik kamennou masku pokerového hráče a z očí mu sršely blesky. Poté se však znovu ovládl a vrátil se ke své tradiční ležérní póze.

„Velmi jasně, maršále Kelly. Ale bude těžké mi dokázat každou vraždu, ke které po trati dojde. Nezapomínejte, že jste maršál, Kelly! Zastupujete zákon a nesmíte proti mně podniknout nic, co by bylo nezákonné.“

Kelly sevřel rty. Lucky prohodil: „Mám ho umlčet, kamaráde?“

Zvedl ruku a zavrtěl hlavou. „To je dobré, Lucky, už pojď.“ Poté odešli k Holbrookovi, který je přivítal se zachmuřenou tváří.

„Proč vlak zastavil?“

„Jeden z Mayersových holomků zastřelil jednoho indiána,“ odpověděl Kelly. „Vyhodil jsem ho z vlaku.“

„Byl to Link Larret,“ dodal Jones. „Kelly mu nejdřív trochu promasíroval obličej. Měl jste to vidět, šéfe! Všichni ti lotři tam seděli a museli se dívat, jak se Kelly s tím parchantem vypořádal. Nikdo z nich se neodvážil pohnout prstem. Byla to pro Mayerse pěkně hořká pilulka - a Link Cole bude pořádně zrýchtovaný, než se pěšky dostane do Canyon City.“

„Kelly, vypadá to, že na to jdete zostra,“ zamumlal Holbrook.

Kelly mu pohlédl do očí.

„Víte o nějakém lepším způsobu, jak zpacifikovat ty ničemy?“

Holbrook se zachmuřil ještě víc.

„Přiznám se, že ne, bohužel. Ale od teď jste na Mayersově černé listině, to vám je jasné, ne? Lucky sice bude stát po vašem boku, ale nemůže být všude.“

„Za dva dny by měl do Canyon City přijet můj přítel,“ odvětil maršál. „Ve třech budeme mít větší šance.“

„Amen, kamaráde, amen,“ zabručel Texasan.

Kelly ukázal na zbraně visící na stěně. „Ty budeme brzy potřebovat. Určitě budeme toto léto mít co dělat s Uty. Byla to absolutně zbytečná vražda, která se neměla stát.“

„Nemohl byste Larreta obžalovat?“ zeptal se Holbrook.

Kelly zavrtěl hlavou.

„Ne - ještě totiž neexistuje žádný zákon, který by trestal zabití indiána. Nezapomínejte, že mnohde se za skalpy indiánů vypisují vysoké odměny.“

„Toto léto bude horké. Pro nás pro všechny,“ povzdechl si Holbrook a sklonil se ke svým plánům a výpočtům.

+ + + + +

Už se stmívalo, když spatřili první chaty Canyon City - města uprostřed toho nejdivočejšího kraje Colorada, které ještě před dvěma lety neexistovalo. Tenkrát se jednalo o bílé místo na mapě obydlené jen několika lovci kožešiny a Uty. Po dvou letech v Canyon City žily již tři tisíce lidí.

Lokomotiva zapískala, zazvonil zvon a vlak začal zpomalovat. Kelly uviděl první z prken stlučené boudy s naolejovaným papírem v oknech místo skla. Nad horami ještě zářila růžová aura, ale dole už vládl stín. U kolejí hořel oheň. Dělníci tam právě budovali vedlejší dráhu.

Kelly si sáhl na klobouk. vagon s sebou náhle trhl, zaskřípaly brzdy, nárazníky narazily na sebe a celá souprava doslova zasténala jako člověk.

Jones pohlédl k oknu.

„Co je to dneska s Wallacem? Proč tu stojíme? To přece není nádraží, pane Holbrooku.“

Holbrook bojoval se svými papíry, které se po trhnutí rozsypaly po zemi. Několik mužů zaklelo. Kdosi chtěl ke dveřím, ale Kelly rychle řekl: „Klid! Pojď se mnou, Lucky. Jenom ty.“

Odhadoval, proč vlak tak náhle zastavil. Když vystoupil na plošinku, uslyšel známý hlas - patřil Barklayi Batu Mastersonovi.

Poté ho spatřil.

„Konečná!“ zvolal onen muž ke strojvůdci, který se vykláněl z lokomotivy. „Zatopte pod kotlem, dejte stroje na zpětný chod a vraťte se zpátky tam, odkud jste vyjeli. Denver Railroad v Canyon City skončila!“

„Běžte k čertu!“ zabručel strojvůdce, jenž se jmenoval Wallace a jenž na dráze taková překvapení zažil už mnohokrát. „Rozjedu to a rozdrtím vás na padrť!“

Odpovědí mu byl výstřel. Kulka proletěla jen těsně kolem jeho hlavy a odrazila se od ocelové vzpěry.

„Jen to zkuste, když máte takovou chuť zemřít!“ ozval se Mastersonův hurónský smích.

Kelly kývl na Jonese a skočil na štěrk vedle trati. Poznal Mastersona už jen podle širokého klobouku, podle něhož se mu přezdívalo Bat. Masterson stál před řadou ozbrojených mužů. Napravo a nalevo od nich se zvedaly popraskané stěny prkenných bud a neobývaných domů. Řada Mastersonových pistolníků sahala od jedné stěny k druhé. Šlo o dobře vymyšlené přepadení v pravou dobu na pravém místě. To mohl vymyslet jen Masterson, který kdysi býval maršálem v Dodge City.

Kelly si stoupl před lokomotivu. „Ahoj, Bate!“ zvolal.

Masterson naklonil hlavu. Jeho postoj prozrazoval zvýšenou ostražitost. V šeru svého protivníka nemohl poznat.

„Kdo je tam? Kdo jste? Měl bych vás znát?“

„No samozřejmě, Bate,“ odvětil Kelly. „Vzpomeň si na čejenské povstání a na to, kdo ti tenkrát zachránil život.“

Masterson se poněkud uvolnil. Pozvedl obočí a zvolal: „Luke! Luke Kelly!“

„Ano, jsem to já,“ přisvědčil tiše Kelly.

Uslyšel za sebou hluk - údery otevíraných dveří, kroky lidí na štěrku a hlasy. Tiše přes rameno sykl na Jonese: „Dávej pozor, aby nikdo nevytáhl zbraň!“

„Proč si, sakra, myslíš, že stojím za tebou?“ zabručel Texasan.

„Ještě stále zastupuješ zákon, Lukeu?“

Kelly přikývl.

„Jistě, Bate, jistě. V tom je rozdíl mezi námi dvěma.“

„Co tím chceš říct?“ otázal se Masterson.

„No, jenom ti chci připomenout, že i tys byl kdysi maršál,“ chladně odtušil Kelly. „Dneska ale stojíš na opačné straně.“

Masterson mávl rukou.

,.Byl jsem městský maršál. Musel jsem přijímat rozkazy od lidí, kteří držely své tlusté pupky pěkně v bezpečí. Ty jsi státní maršál, Lukeu - a to je něco úplně jiného.“

„Od kdy má zákon dvě tváře?“ suše utrousil Kelly.

Masterson se trpce zasmál.

„Nechoď na mě s takovými otázkami, Lukeu. Byl jsem maršálem v Dodge City a dnem i nocí jsem chodil se svou kůží na trh, aby se pár spekulantům zlepšily kšefty. Potom jsem si uvědomil, že by bylo lepší, kdybych se začal starat o své věci. Od té doby žiju klidnějším způsobem života a vydělávám víc. K čertu se zákonem!“

Masterson nezakrýval svou hořkost. Šlo o prvotřídního střelce a drsného rváče. Jeho lidé se nehýbali. V ranním šeru připomínali sochy. Působili stejně odhodlaně jako on.

„A co ty, Lukeu?“ otázal se Masterson.

Kelly zvedl hlavu.

„Já stojím na straně práva, a tedy i Denver Railroad,“ řekl nahlas. „Guvernér mě pověřil, abych chránil zájmy této společnosti. A to také budu dělat.“

„Mám za sebou třicet lidí,“ zvolal Masterson v návalu náhlého vzteku. „Mohli bysme tě rozstřílet na kaši,

Lukeu. Proto ti řeknu jedno: Stáhni se, dokud ještě můžeš, protože přes Canyon City nikdy žádný vlak Denver Railroad nepojede.“

„Ne?“ zapochyboval Kelly.

Masterson se zhluboka nadechl. Situace byla velmi vypjatá.

„Lukeu, ty mě znáš!“ vykřikl. „Já nežertuju a když vytáhnu kolt, tak z něho také střílím. Stačí, abych pohnul prstem a jsi mrtvý.“

„Jistě, Bate,“ odpověděl Kelly. „Ale ty bys zemřel se mnou!“ „Opravdu?“ otázal se Masterson.

Kelly klidným hlasem odpověděl: „I ty mě znáš. Víš, že to s šestiraňákem trochu umím. Jistě, oddělali byste mě, ale tebe bych vzal s sebou. Vsadíš se, že bych to zvládl?“

Masterson sklonil hlavu. Váhal. Vypadal znejistěle. Kelly to poznal a náhle zahrozil:

„V tom vlaku sedí dvě stě irských dělníků. Většina z nich je ozbrojená. Když dojde k přestřelce, potečou hektolitry krve. To doopravdy chceš, Bate?“

„Jdi k čertu!“ zavrčel Masterson. „Proč musels přijet právě dnes? Lukeu, říkám ti, že ti tvoji Irčani můžou být dobří, ale na moje lidi nemají.“

Kelly zvýšil hlas a hovořil tak, aby to slyšeli i pistolníci za Mastersonem. „Kolik vám za ten džob Santa Fe platí? Je to dost za to, že zemřete? Mrtvý člověk už si nic nekoupí. Přemýšlejte o tom.“

Kdosi zaklel a v řadách drsných mužů to zašumělo. Kelly spatřil stín, který se kamsi vytratil. Pistolníci zakolísali.

Obrátil se na Mastersona: „Ty jsi boss. Tobě tvoji šéfové platí nejvíc. Ale to sis opravdu nevšiml, že tě jenom využívají na to, abys za ně tahal horké kaštany z ohně, tak jako pro potentáty v Dodge City? Jistě, vyděláš si přitom pěkné peníze, ale radost z toho mít nebudeš.“

„Vystřelil bys na mě, Lukeu?“ zamyšleně se otázal Masterson.

„Na tebe ze všeho nejdřív!“ odvětil Kelly. „Tak dělej, začni, už jsme beztak ztratili příliš moc času.“

Masterson se ohlédl na své muže. Cítil jejich nejistotu. Zmocňovala se jich čím dál tím silněji. I on znejistěl.

Přemýšlel. Udělal si jméno jako pistolník a střelec. Ale Kelly byl určitě minimálně tak dobrý jako on.

Těch dvou set Irů se nebál. Ale Kelly… Masterson náhle pocítil ledovou ruku na zátylku.

„Dobrá, Lukeu,“ zamumlal a otočil se. Poté zvolal na své muže: „Na koně! Odjedeme!“

Krátce nato všichni seděli v sedlech a jeden po druhém opouštěli scénu.

Kelly tam stál jako socha s revolverem v ruce. Takřka slyšel, jak Jonesovi za ním spadl kámen ze srace. „Uf, tomu teda říkám vabank.“

Kelly se obratu a usmál se. „Nebylo to tak zlé. Znám Mastersona a on zná mě. Počítal jsem s tím, že nebude riskovat.“

Přišel k nim Holbrook.

„Už je po všem?“ zeptal se.

Kelly přikývl.

„Ano. Santa Fe Company denverskou železnici nezastaví, pane Holbrooku.“

„Už jsem počítal s přestřelkou,“ zamumlal Jones. „Ti chlapi za Mastersonem vypadali odhodlaně.“

„Ale jenom na chvíli,“ dodal Kelly.

Jones se zazubil.

„Jo, jenom na chvíli. Dokud si nevšiml, že tady narazila kosa na kámen, kamaráde. Ví bůh, že už jsem se viděl s kulkou v hrudi.“

Holbrook si utřel pot z čela.

„Bez vás, Kelly,“ začal. Poté se otočil a těžkým krokem se vydal ke svému vagonu.

Kelly dal znamení Wallaceovi, jenž se vykláněl z lokomotivy.

„Jeďme, strojvůdce! Do stanice Canyon City!“

+ + + + +

Ráno po snídani šel Kelly do Holbrookovy kanceláře umístěné v jednom vagoně. Z Canyon City řídil chod celé stavby.

Holbrook seděl se svými spolupracovníky nad nejrůznějšími plány. Pozdravil Kellyho s vážnou tváří.

„To přepadení včera večer bylo už druhým těžkým úderem, který nám Santa Fe Company chtěla zasadit. Je to vaše zásluha, maršále, že jim to nevyšlo. Co bude následovat, můžeme jen hádat. Santa Fe staví trať z jihu nahoru ke Grand Junction. Jestli se jí podaří se tam dostat před námi a napojit se na starou dráhu Kansas - Denver, může nás odřezat od jediného logického konečného bodu naší železnice a diktovat si ceny za přepravu zboží a nákladu, který budeme potřebovat. Chápete, co tím myslím?“

Kelly přikývl.

„Ano, myslím, že ano. Takže je to závod o to, kdo bude dřív v Grand Junction?“

„Přesně tak,“ zamumlal Holbrook. „Máme úkol stavět trať tak rychle, jak jen to půjde. Denně se sem dopravuje devět set dun oceli z Kansasu. Ve všech údolích Colorada se kácí stromy na naše pražce. Jenže před námi leží hory a drsná, neobydlená krajina, kdežto Santa Fe Company už má ten nejtěžší úsek za sebou.“

Kelly pohlédl na inženýry.

„Jsem si jistý, že se vám to podaří, gentlemani,“ podotkl. „Pokud jde o mou osobu, učiním vše, co bude v mých silách.“

Poté odešel, aby se trochu porozhlédl po Canyon City. Lucky Jones se opíral o hromadu pražců.

„Ahoj, šéfe,“ prohodil.

Něco v jeho hlase se Kellymu nelíbilo. Přivřel oči.

„Co je? Něco se stalo, že? Tak ven s tím, ty zatracený Texasane.“

Jones si zkřížil ruce na prsou. Měl na sobě kabát podšívaný ovčí kožešinou. Pro Texasana zvyklého na horko prérie bylo v Coloradu příliš chladno.

„Prochází se tu chlap, který rozhlašuje, že by tě rád viděl pod zemí,“ zašeptal.

„Larret?“ otázal se Kelly.

„Kdo jiný? Někdo ho musel poslední noc přivézt z prérie - a ty určitě víš, kdo.“

„Mayers!“ zamumlal Kelly.

Jones si odsunul klobouk do zátylku. V jeho modrých očích se zajiskřilo.

„Samozřejmě, že Mayers. Vyhrožovals mu a on tobě. Nebude mít klid, dokud jeden z vás nebude mrtvý. Nejlepší by bylo, kdybys šel a odkrouhl toho hada.“

„To bych byl stejný vrah jako Larret,“ odporoval Kelly. „Nezapomínej, že tu zastupuju zákon, Lucky.“

Jones si povzdechl.

„Když u nás v Texasu někdo někomu řekne to, co včera tobě Mayers, tak se nikdo o žádný zákon nestará.“

„Jenže tady nejsme v Texasu,“ opáčil Kelly. „Jak je na tom Larret? Asi už je zase ve formě, když se tu tak poflakuje.“

„Hm, sebral se z toho,“ zabručel Jones. „Přišel akorát o jeden zub a to mu zas tak moc nevadí. Škoda, že ho na prérii nedostali Utové. To by nezvládl.“

„No jo, takže teď by se hodilo si s ním trochu povykládat,“ podotkl Kelly a připnul si revolverový opasek.

Jones přikývl. „Chvilku počkej.“

Poté běžel k vagonu, který sloužil jako odpočívárna pro vedení stavby, aby se odtud za chvíli vrátil s dvouhlavňovou velkorážní puškou.

„Když se proti nám vyrojí ti parchanti, tak není nad starou brokovnici,“ zubil se. „Nabil jsem to sekaným olovem, aspoň budou příště chlapci opatrnější.“

„Škoda, že tu není Pete,“ řekl Kelly.

„Kdo je Pete?“

„Můj přítel a společník, Poker Pete Baxter. Měl by sem přijet s koňma. Čekám, že tu bude zítra.“

„Je to dobrý chlap?“ otázal se Jones.

Kelly se usmál.

„Nejméně tak jako ty. Vypadá nenápadně, ale radši si s ním nic nezačínej.“

„Kdo říká, že si s ním chce něco začít?“ bránil se Jones. „Doufám, že nemá nějaké problémy. Po té včerejší vraždě tu bude Utů jak much a bílá kůže na ně bude účinkovat jak červená muleta na býka.“

„Pokera jen tak někdo nedostane,“ uklidňoval ho Kelly.

„Pokera? On hraje karty?“

„Jo, a dost dobře,“ ujistil ho Kelly.

„O.K.,“ zasmál se Jones. „Konečně někdo, s kým tu budu moct zabít nudu. Ti chlapi z vedení stavby nemají v hlavě nic než plány a propočty. Tam si s nikým nezahraju.“

„S Pokerem si ale radši ke kartám nesedej,“ varoval ho Kelly. „Ten tě obere o všecko, než napočítáš do tří.“

„Mě?“ čepýřil se Jones. „Takový člověk se ještě nenarodil, který by dokázal porazit Jeffersona Davise Jonese v kartách.“

„Jenom počkej,“ zamumlal Kelly. „Počkej, kamaráde.“

+ + + + +

Canyon City se rozprostíralo v délce tří mil na úpatí jedné rokle. Kdysi jej obklopovaly hluboké lesy, ty však zmizely po příchodu dělníků. Mohutné borovice se tak proměnily v prkna, trámy a latě, z nichž bylo zbudováno toto drsné městečko, při jehož zakládání se na nějaký plán nebo pravidla moc nehledělo. Mnohé z budov dokonce ani neměly střechu, byly jen zakryté stanovinou. Zábavní čtvrť byla světem sama pro sebe. Zde vedle sebe stály hospody, tančírny, herny a hampejzy, v jejichž středu se vyjímal obrovský saloon Tracyho Mayerse, který ve skutečnosti nebyl ničím jiným než velkým stanem připraveným ke sbalení a přestěhování, až se celý železniční cirkus přesune jinam. Mayers chtěl odírat stovky irských dělníků z kůže všude, kde to půjde.

Roklí vanul nepříjemný vítr. Dva muži bojovali ve vchodu do Mayersova saloonu s vlajícím kusem látky. Když spatřili Kellyho a Texasana, sklopili hlavy a zmizeli ve stanu.

Tou dobou Mayersův saloon zel prázdnotou. Hráči, kteří končili pozdě v noci nebo dokonce nad ránem, ještě spali. V podniku seděli pouze dva muži, a to u jednoho stolu vzadu. Jednoho z nich Kelly okamžitě poznal. Byl to Link Larret.

„Ten druhý,“ poučil ho Jones, „se jmenuje Vermile - je to ksindl, před kterým je dobré se mít na pozoru. Nespoléhá na pušku nebo na kolt, ale na nůž. Komanči by se od něho mohli učit.“

Vermile se na ně ohlédl. Na hlavě se mu skvěl vysoký cylindr a i jinak bylo vidět, že na sebe dbá. Něco řekl Larretovi, který byl ke Kellymu obrácen bokem. Poté se opřel o židli a nahlas se rozesmál.

Kelly prošel kolem dlouhého barového pultu, který zabíral téměř třetinu saloonu. Slyšel, jak Jones udeřil pažbou pušky do pultu. Poté Texasan mocným hlasem zvolal: „Nikdo ani hnout! A ruce pěkně na stůl, pánové, nebo se důvěrně seznámíte s olovem z této brokovnice!“

To varování platilo dvěma barmanům, kteří stáli za barovým pultem. A protože se o ně Jones postaral, mohl se Kelly soustředit na Larreta s Vermilem. Zároveň si všiml dveří vedle baru. Larret měl opuchlý obličej, ale z očí mu čišel vzdor. Chopil se sklenice s kořalkou a přiložil si ji k rozbitým rtům.

„No, Larrete?“ řekl Kelly.

V saloonu zavládlo ticho. Unavený pianista, který zrovna hrál monotónní melodii, zvedl ruce. Dvě silně nalíčené dívky se honem vytratily. Muž, který na opačném konci barového pultu hleděl do sklenice s whisky, na svůj drink zapomněl a rychle je následoval. Vermile se stále usmíval. Při pohledu na Kellyho ocelový výraz mu však ten úsměv zmrzl na rtech. Kelly viděl, že u sebe nemá kolt. Zpod červené látky, kterou měl omotanou kolem pasu, mu však trčela pažba bowie knifu, strašlivé zbraně v rukou někoho, kdo s ní uměl zacházet.

„Tady jsem, Larrete!“ zvolal Kelly.

Larret zvedl hlavu a pohlédl na maršála.

„Co ode mě chčetě?“ zašišlal.

„Slyšel jsem, že jste chodil po městě a rozhlašoval, že mě odděláte,“ řekl Kelly. „O.K., takže tady jsem. Můžeme to zkusit.“

Larret šoupal botama po podlaze a nejistě se díval na svého kumpána.

„Nevím, o čem mluvíte, maršále,“ zamumlal.

Kelly luskl prsty. „Lucky!“

„Ano, šéfe?“ zazněl Texasanův hlas.

„Lucky, neříkals mi, že pan Larret ze mě chce udělat řešeto?“

„Jistě,“ odvětil Jones. „Není to ani hodinu, co jsem stál za rohem jídelny Beauty Anna’s. Viděl jsem ho, jak jde kolem a slyšel jsem, jak říká svému společníkovi, že chce maršálu Kellymu poslat olověnou hubičku.“

Odmlčel se a po dramatické pauze dodal: „Chceš snad tvrdit, že lžu, Linku? To by se mě dotklo…“

Kelly se obrátil na Larreta a řekl: „No, můžete k tomu něco říct?“

Larret zrudl.

„To muší být omyl,“ zamumlal. „Mluvili jsme o někom úplně jiném.“

„Ale ne, Luke!“ zvolalJones. „Nejsem přece hluchý.“

Kelly ho uklidňoval: „Dobře, Lucky, dobře.“

Tu se otevřely dveře vedle baru a objevil se Mayers.

„Co je to tu za rámus, takto po ránu?“ zabručel.

„Tracy, držte se zpátky, nebo vás provrtám olovem!“ varoval ho Jones.

Mayers sevřel rty a odmlčel se. Věděl, kdy je lepší být zticha.

Kelly prohodil k Larretovi: „Jsem sice maršál, ale pořád jsem jenom člověk. A nebudu se jenom tak dívat, jak se někdo chystá mě oddělat. Proto bych rád, kdybychom si teď nalili čistého vína.“

Koltem ukázal na Larretův opasek. „Tak dělej, tas! Nechám ti první střelu.“

Larret střídavě rudl a bledl. Pustil sklenici s kořalkou a položil dlaň na stůl.

„Ne, Kelly,“ řekl.

„Co…?“ podivil se maršál.

„Nezvednu ruku z toho stolu,“ zvolal Larret. „A nevytáhnu proti vám kolt. Ne teď, když jste připravený.“

„Linku!“ vykřikl Mayers, ale hned se odmlčel.

Vermile seděl strnule na své židli. Larret se krčil. Ani on se nehýbal, nebýt těch očí, připomínal by sochu. Měl za sebou tvrdou lekci a to ho poučilo.

Právě ten klid na něm Kellyho znepokojoval.

Panovalo naprosté ticho. Pistolník byl vyzván na souboj někým, koho chtěl zabít. A odmítl to. Podivná situace. Larret byl dokonce ochoten připustit to, že se o něm bude vykládat, že je zbabělec. Kelly však velice dobře věděl, že tento muž není zbabělec. Byl jen velmi mazaný a dokázal chladnokrevně kalkulovat. Čest ani slušnost pro něj nic neznamenaly.

Chtěl čekat na příhodnější okamžik.

Když Kelly poznal, že své rozhodnutí nezmění, obrátil se k Mayersovi.

„Mayersi, ti vaši rafani sice dokážou štěkat, ale ne kousat,“ prohodil pohrdavým tónem.

„Pozor!“ vykřikl Jones.

Kelly se vrhl k zemi. Šlo o naprosto dokonalou instinktivní reakci.

Přeletěla nad ním nějaká věc a zabodla se do stěny za barem. Převalil se na záda a vytáhl revolver.

Zaduněla Texasanova brokovnice. Kelly viděl, jak úřaduje sekané olovo.

Vermile rychle vstal ze židle, když vrhal svůj těžký nůž, ale ihned poté ho zasáhly broky. Padl na židli a sesunul se na podlahu. Kelly přiskočil k Larretovi, který měl kolt v ruce.

„Chcete s tím něco dělat?“

Larret zavrtěl hlavou a kousl se do rtů.

„Ne. Vermile byl hlupák. Mohl žít, kdyby neměl tak horkou hlavu. Já raději počkám, Kelly.“

Maršál od něj odstoupil a pohlédl na Texasana.

Jones prohodil: „Když mluvils s Mayersem, chtěl tě ten skunk probodnout nožem. Uviděl jsem to vposledním okamžiku.“

„Díky,“ zamumlal Kelly.

Mayers stál vedle baru. Díval se na Vermilea, pod nímž se pomalu šířila kaluž krve.

„Tak dopadne každý, kdo se postaví mužům Denver Railroad!“ zvolal Kelly a i s Jonesem odešel.

Sotva se za ním zavřely dveře, Mayers vykřikl na oba barmany: „Odneste ho ven! Ať se na něho nemusím dívat.“

Oba barmani dali Vermilea na jednu deku a vynesli ho ven. Poté Mayers přistoupil k Larretovi, který stále seděl u stolu.

„Proč?“ zeptal se.

„Počkám ši na lepší okamžik,“ opakoval pistolník.

„Úplně tě zesměšnil a ty sis to nechal líbit!“ zavrčel Mayers. „Vyzval tě na souboj a tys couvl! Brzo si o tobě lidé budou vykládat, že jsi zbabělec.“

Ani to s Larretem neotřáslo.

„Žabiju ho - ale kdy, rozhodnu já!“ zamumlal a dopil kořalku.

Mayers zavrtěl hlavou: „Ne! Měls šanci a propásls ji. To Vermile byl jiný drsňák.“

„Vermile?“

Larretovi přeběhl po tváři ďábelský úsměv. „No jo, jenže ten teď čichá k fialkám zespodu, kdežto já žiju. Co má z toho, že byl takový drsňák?“

„Jones!“ sykl Mayers. „Ten zatracený texaský honák krav ho má na svědomí! Na to nesmíš zapomenout, Linku!“

Larret pomalu zavrtěl hlavou.

„Nemějte strach, Tracy. Toho ši vychutnám.“

+ + + + +

Poker Pete Baxter dorazil do Canyon City následujícího dne. Nechal koně v ohradě a vydal se k vagonu odstavenému na jedné vedlejší koleji. Tam znovu spatřil svého přítele Lukea Kellyho, muže, kterého si vážil nade vše. Stál vedle vysokého, hubeného muže, který se tam vyjímal svým kovbojským oblečením.

„Jsem tady, Lukeu,“ zabručel.

Kelly se rychle otočil. Usmál se.

„Ahoj, Pete! Jsem rád, že tě zase vidím. Všechno v pořádku?“

„No jasně,“ prohodil Pete Baxter. Muž stojící vedle něj se mu nelíbil.

Kelly jej představil. „To je Lucky Jones, pravý texaský kovboj. Pan Holbrook ho určil k tomu, aby mi kryl záda.“

„Aby ti kryl záda? Myslel jsem, že je to můj úkol,“ zavrčel Baxter.

„To chceš rajtovat na lokomotivě?“ provokoval Baxter.

Zaražený Jones otevřel ústa. „Co ksakru…“

Kelly se musel smát, protože věděl, že Poker na jeho nového pomocníka žárlí.

„Jenom žádné hádky, chlapci, rozumíte? Lucky, můžeš mému starému příteli a společníku Pokeroví potřást rukou.“

Baxter se zašklebil.

„Nemohl bys o tom jménu pomlčet?“ zasyčel. „To musíš pořád otevírat tu starou historii?“

„Poker?“ zazubil se Jones. „To má být ten chlap, co by mě měl při kartách obrat o všechno, ten trpaslík?“

„Trpaslík?“ vykřikl Poker. Byl úplně rudý.

„Tak dost,“ ozval se Kelly. „Chlapci, chci, abyste si podali ruce. Jsme přece na jedné lodi, ne? Tak do toho.“

Jones natáhl ruku. „Když to musí být…“

Poker jí opatrně potřásl. Oba muži si pohlédli do očí. Kelly se usmíval. Byli to dva nejlepší muži, které mohli mít - a přesto byli zcela odlišní.

Tu přišel Holbrook, zamračený jako vždy.

„Lukeu, na slovíčko,“ zamumlal.

„Ano?“ Kelly s ním odešel stranou.

Holbrook si prohrábl vous. Již dlouho se neholil a oči měl zarudlé z nedostatku spánku.

„Problémy?“ otázal se Kelly.

Holbrook přikývl.

„Velké problémy. Dřevorubci v horách nedodrželi smlouvy, které jsme s nimi uzavřeli ó dodávkách dřeva na pražce. Něco tu smrdí - a hodně. Možná, že to není náhoda. Snad byste se o to měl postarat.“

Kelly ukázal na Baxtera, který se právě seznamoval s Jonesem.

„To je můj společník. Zrovna přijel a přivedl i mého koně. Má to čas? Rád bych, kdyby si ti koně mohli odpočinout.“

„Jistě,“ souhlasil Holbrook.

Kelly kývl na Pokera. „Pane Holbrooku, to je Pete Baxter, můj dobrý přítel a společník. Pete, to je pan Holbrook, hlavní inženýr Denver Railroad a náš šéf.“

„Dobrý den, pane,“ zabručel Poker.

Holbrook mu podal ruku. „Nechť se vám daří, pane Baxtere.“ Kývl na Kellyho a dodal: „Spoléhám na vás.“ Poté odešel.

Přistoupil k němu Jones.

„Co se děje?“ vyzvídal.

Kelly se na něj usmál.

„Jdeme na věc. Uděláme si malou vyjížďku do hor. Máš koně, Lucky?“

„Ale no tak, dokážeš si představit texaského kovboje bez koně?“ uraženě se zeptal Jones. „Tam v ohradě stojí moje stará Mary.“

„Tak se postarej o to, aby byla zítra ráno přichystaná,“ řekl Kelly. „Vyrazíme za úsvitu. Vezmi i mulu se zásobami, protože nikdo neví, jak dlouho tam zůstaneme.“

„Nechceš mi konečně říct, o co jde?“ zavrčel Poker.

„Jde o to, že pily nedodržely smlouvy,“ odpověděl Kelly. „Zásilka pražců někde zamrzla - a já se vsadím, že v tom má prsty Santa Fe.“

+ + + + +

Šlo o krásné horské ráno. Voněla pryskyřice a zpívali ptáci. Po modravé obloze pluly mraky.

Kelly s Lucky Jonesem, který vedl mulu s nákladem, se drželi ve stínu skupiny borovic. Baxter se právě vracel z malého průzkumu.

„Ten tábor… tam,“ řekl a mávl směrem do údolí.

O něco později stáli na kraji lesa a pozorovali dřevorubecký tábor, který ležel pod nimi. Vládlo tam ticho, neslyšeli žádné řezání nebo bouchání. Muži v dlouhých kabátech a holínkách z dobytčí kůže se potloukali po táboře nebo se slunili. Z kuchyně se šířila vůně jídla.

„Nezdá se, že by se tu zrovna předřeli,“ podotkl Jones.

„No to teda ne,“ poznamenal Poker. „Už dlouho se nikdo z nich sekery ani nedotkl.“

„Ta věc smrdí,“ dodal Kelly. „Znám dřevorubce. Jsou to drsní, ale v jádru dobří chlapi. Za tím musí něco být. Tak pojďme, porozhlédneme se tu.“

Pobodl svého hnědáka ostruhami a vydal se ze svahu. Kdosi něco zvolal a několik mužů v táboře se postavilo.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil Kelly. „Kde je váš šéf?“

Jeden si z úst vytáhl fajfku a ukázal na kuchyňský stan. „Myslíte Henryho Malcolma? Ten už tři dny sedí nad láhví whisky a o nic jiného se nezajímá.“

Kelly si vyměnil pohled se svými společníky.

Poté sesedl a podal uzdu Pokeroví. Přitom řekl: „Není divu, že tu práce stojí, když se jejich šéf zpíjí i za bílého dne.“

Jednoho z dřevorubců to rozesmálo, ale hned zase zmlkl. Muži, kteří se při jejich příjezdu postavili, se zase rozešli.

„Proč se tváří tak kysele?“ zeptal se Jones. „Lukeu, ta věc se mi přestává líbit. Zůstanu tady a budu dávat pozor na ty hombres, když si budeš vykládat s Malcolmem.“

Kelly přikývl.

„V pořádku. Pojď se mnou, Pete.“

Poker seskočil ze sedla a podal uzdu Jonesovi.

„Doufám, že se na tebe můžeme spolehnout,“ zavrčel.

Jones přivřel oči.

„Pochybuješ o mně? Tak vytáhni kolt!“

„Zbláznili jste se?“ sykl Kelly. „Pete, radši drž jazyk za zuby. Pojď.“

„Prostě ty zatracené rebely nesnáším,“ zabručel Baxter, zatímco následoval Kellyho do kuchyňského stanu.

Vevnitř stanu panovala špína. Na dlouhém, hrubě ohoblovaném stole stál neumytý ešus. Seděl u něj širokoramenný muž s šedýma očima, které hleděly do láhve s hnědou tekutinou.“

„Malcolme?“ otázal se Kelly.

Muž zvedl hlavu. Jeho oči byly matné.

„To jsem já. Musíte tu být cizí. Chcete se se mnou napít? Pojďte a přisedněte si.“

Kelly mu pohlédl do očí a spatřil v nich strach. Čeho se jenom bojí?

Posadil se na lavici na opačné straně stolu. Poker zůstal stát ve vchodu. Malcolm si všiml odznaku na KeUyho kabátě.

„Státní maršál, he?“

„Správně,“ přitakal Kelly. „Mám za úkol chránit zájmy Denver Railroad. Můžete se mnou mluvit otevřeně. Proč jste nedodrželi smlouvy o dodávkách? Víte přece, že pan Holbrook je odkázaný na vaše pražce.“

„Jak se jmenujete, maršále?“ zamumlal Malcolm.

„Kelly. Dřív jsem pracoval v divokých dobytkářských městečkách. Možná vám moje jméno něco říká.“

V Malcolmových matných očích se náhle zajiskřilo.

„Kelly? Správně, Luke Kelly, z Hays City a Shooting Newtonu. Maršále, vás mi poslalo samo nebe!“

„Proč?“ otázal se Kelly. Tušil zradu.

Malcolm vrhl pátravý pohled na Pokera. „Kdo je to? Patří k vám?“

„Ano,“ odvětil Kelly. „Je to můj přítel a společník. Jsme tu, abychom vás chránili. Už se nemusíte bát. Ale teď mluvte.“

Na Malcolmově čele vyvstaly krůpěje potu. Nervózně mu cukalo ve tváři.

„Nevím…,“ zašeptal. „Jestli se Blaine dozví, že jsem s vámi mluvil, tak mě zmlátí.“

„Kdo je Blaine?“

„Je to jeden z nových. Nebo spíš jejich vůdce. Myslím, že bych vám měl všechno povyprávět od začátku.“

„Poslouchám,“ pobídl ho Kelly.

Malcolm si olízl rty.

„Nejdřív se napijem…“

Kelly rychle položil ruku na sklenici.

„Ne! Nejste opilec a nemáte zapotřebí zahánět strach alkoholem. Můžete se spolehnout na mě a na mé muže.“

„Vaše muže?“ řekl Malcolm.

„Venku stojí jeden,“ odvětil Kelly. „Pravý drsný Texasan. Jestli proti vám v táboře někdo jenom zvedne ruku, je synem smrti.“

Malcolm pohlédl na sklenici a potom na maršála.

„Vy zase odejdete, ale já musím zůstat,“ zašeptal. „A pak…“

„Zmizíme odtud teprve, až tu uděláme pořádek,“ odporoval Kelly. „Vezmeme na sebe stejné riziko jako vy. A teď mi řekněte, jak je to s tím Blainem.“

„Well.“ Malcolm se zhluboka nadechl. „Začalo to tak, že před dvěma týdny přijelo několik chlápků ze Salidy. Najali jsme je. Potřeboval jsem lidi, nemohl jsem dělat nic jiného. Po několika dnech začali provokovat mé lidi. Jídlo pro ně bylo příliš špatné, práce příliš těžká, plat malý a whisky v kantýně šizená. Víte, jak to chodí. Lidi, kteří mají za sebou těžkou zimu v horách, jsou popudliví a ty řeči padly na úrodnou půdu. Někteří z mých chlapů začali stávkovat a ty ostatní Blaineovi muži zmlátili. Od té doby tu nikdo ani nezatluče hřebík - a já proti tomu nemůžu nic dělat.“

Kelly mu pohlédl do očí. Bylo mu ho líto. Teď už chápal, proč pije.

„Takže Blaine a ti noví terorizují tábor?“

„Ano. Jsou sice jenom čtyři, ale jsou bezohlední a brutální. Blaine pohrozil, že každého, kdo se jen dotkne sekery nebo pily, zmlátí tak, že ho zmrzačí. Jako maršál určitě víte, že zorganizovaná menšina si může snadno podrobit nerozhodnou většinu.“

Kelly vstal.

„Díky. Pane Malcolme, ať se teď bude dít cokoli, nechoďte odtud pryč. Potom vaše problémy zmizí.“

„Co chcete dělat?“ otázal se dřevorubecký předák.

Kelly se zasmál.

„Dotknout se sekery, co jiného? Jsem na toho Blainea zvědavý.“ Kývl na Pokera. „Pojď, Pete.“

Jones přivázal koně do závětří jedné kůlny a hodil před něj seno.

„No?“ zeptal se.

Kelly se pokradmu rozhlédl. Věděl, že jsou sledování.

„Pete, přines jednu sekeru a jednu pilu. Ale pospěš si, nechci nechat pana Blainea dlouho čekat.“

Poker cosi zabručel a zmizel. „Co chceš dělat?“ zeptal se Texasan.

„Porazit jeden strom,“ suše procedil Kelly mezi zuby.

Jones zvedl obočí.

„Porazit strom? Zbláznil ses? Nechci si rozbít ruce. Jak bych potom střílel.“

„Ty ho kácet nebudeš,“ uklidnil ho Kelly. „Budeš jenom připravený s koltem.“

Jones si s ulehčením oddechl.

Baxter přišel s dlouhou pilou a kanadskou sekerou s dvojitým ostřím.

„Stačí?“

„Dokonale,“ přikývl Kelly.

Vysvlékl se z kabátu a hodil ho přes sedlo. Poté se chopil sekery a vydal se k osamocené jedli douglasce. Rozmáchl se a zasekl sekeru do mohutného kmene.

„Pete, pojď sem s tou pilou. Dělej, chlapče, ukaž, že máš sílu.“

„Proč jsem jenom nezůstal u karet?“ naříkal Poker. Také on však svlékl kabát a chytil jeden konec pily.

„Chci vidět, jak se potíš,“ usmál se Jones.

Poker na něj vrhl mračný pohled. „Proč to nedělá on?“

„Protože je kovboj a ti se hodí leda tak na dobytek, koně, lasa a střílení,“ odpověděl Kelly. „Vsadím se, že by si uřezal vlastní nohu. Takže dělej, Pete, začni.“

Přiložili list pily do záseku a začali řezat. Ten zvuk bylo slyšet po celém táboře.

Poker se po chvíli rozkašlal.

„Lukeu, sakra, ty mi vykloubíš rameno!“

„Už jenom chvíli, chlapče,“ uklidňoval ho maršál.

Odložil pilu, chopil se sekery a začal sekat na opačné straně kmene. Douglaska se pod jeho údery celá chvěla.

„Už jenom chvíli, Pete, a padne.“

Tu k nim přišli muži a utvořili kolem nich mlčenlivý kruh. Kelly s Baxterem však nerušené pokračovali v práci.

Skupina kolem nich se stále rozrůstala.

Kelly pozoroval, jak přihlížející nervózně přešlapují. Měli svou práci rádi a viděli, že ji někdo dělá za ně, a to je zneklidňovalo. Nejraději by sami přiložili ruku k dílu.

Kelly cítil, že mají chuť do práce, ale zároveň i strach. Blaine a jeho hoši asi opravdu byli drsní, když dokázali zastrašit i tvrdé dřevorubce.

+ + + + +

Kruh dřevorubců se náhle rozestoupil. Vstoupil do něj muž s býčí šíjí a rudým obličejem. Jeho oči, široká hruď a dlouhé ruce prozrazovaly neuvěřitelnou sílu.

„Stát!“ zařval. „Kdo jste? Co to má znamenat?!“

Kelly pustil pilu. Poker si s ulehčením oddechl a utřel si pot z čela.

„Blaine?“ otázal se Kelly.

„Ano, jsem to já!“ zvolal onen muž. „A něco vám řeknu, pane! V tomto se bude pracovat, jen když to povolím. A kdo mě nebude poslouchat, ten na to šeredně doplatí. Chcete to zkusit?“

„Dělej, Pete,“ řekl Kelly a znovu se chopil pily.

„Jste hluchý?“ vykřikl Blaine. „Hergot, nadělám z vás fašírku, jestli s tím hned nepřestanete.“

„Vždycky dodělám práci, kterou jsem načal,“ odvětil Kelly. „A tento strom porazím, rozumíte? Takže dělej, Pete.“

Blaine přiskočil k Baxterovi, kterého otipoval na bojácného člověka, a chytil ho za ruku.

„Jestli se té pily jenom dotkneš, tak tě oddělám!“

Kelly se otočil a zvolal: „Lucky, odstřel mu podrážky!“

„Milerád, šéfe!“ zněla Texasanova odpověď.

Třeskl výstřel. Zpod Blaineovy levé holínky vytryskl gejzír prachu. Blaine zavrávoral a málem upadl. Kulka mu skutečně urvala podrážku.

„Co, k čertu…,“ hlesl.

„A druhou také, ať náš přítel nemá problémy při chůzi!“ zvolal Kelly.

Blaine se jen stěží udržel na nohou. Náhle mu na čele vyvstaly krůpěje potu.

„To není fér…“

„A to bylo fér, když jsi zmlátil toho dřevorubce?“ procedil Kelly mezi zuby.

Viděl, jak se Blaine ohlíží, a řekl: „S tvými kumpány nepočítej. Máme tě v hrsti. Lucky, odstřel mu ucho, jestli jenom cekne.“

Několik dřevorubců se zasmálo. Jeden zvolal: „K čertu, Blaine, jak se cítíš, když tě někdo má na mušce?“

Blaine se chvěl vztekem. V očích se mu jiskřilo.

„Cizinče, není těžké držet v šachu bezbranného!“ zvolal.

Kelly se usmál.

„Dostaneš, co ti patří. Ale nejdřív porazíme tu borovici. Pete, do práce.“

Blaine sevřel ruce v pěst a vykročil směrem k nim.

„To nedovolím…“

„Co nedovolíš, amigo?“ skočil mu do řeči Texasan. „Nebaví tě život? Radši se moc nehýbej, nebo ti ustřelím ucho.“

„Na tvém místě, Blaine,“ podotkl Kelly, „bych udělal, co říká. Představ si, že by tě místo do ucha trefil do hlavy.“

Na Blainea to viditelně mělo účinek. Poker se chopil pily a s Kellym začali řezat. Tři čtyři tahy, a borovice s hřmotem padla na zem.

Kelly odložil pilu a řekl: „A teď ty, příteli Blaine.“

Odepnul si revolverový opasek a hodil jej Pokeroví. „Vezmi mi ho, kámo, na toho skunka kolt nepotřebuju.“

V řadách přihlížejících dřevorubců se opět ozval smích. Blaine se třásl vztekem.

„Cos to řekl?“ zavrčel.

„Že na toho skunka kolt nepotřebuju!“ klidným hlasem opakoval Kelly a odstoupil od poraženého kmene.

„Lukeu!“ zvolal Jones. „Prosím, Lukeu, nechej mi toho darebáka.“

Blaine se otočil. V jeho očích se blýskalo.

„Neboj se, Texasane, i ty dostaneš svoje!“ vykřikl.

Tu přiskočil ke Kellymu, rozpřáhl se a chtěl mu zasadit ránu pěstí. Jenže praštil do prázdna. Kelly jako by zmizel.

„Hej…,“ zabručel Blaine.

„Tady jsem!“ ozval se hlas za ním.

Obrátil se a právě v tom okamžiku jej Kelly kopl do břicha. Blaine se skácel k zemi. Dřevorubci se rozesmáli.

„Haló, Blaine, kde jste? Nevidím vás!“ provokoval Kelly.

Blaine se s námahou sebral ze země. Z nosu mu tekla krev a ztratil klobouk, ale hlavně ztratil glanc.

„Ty všivý darebáku!“ běsnil.

Okamžitě poté ho Kelly zasáhl do spánku. Blaine měl pocit, že mu snad urazil hlavu. Před očima se mu dělala červená kola. Když zmizela, znovu ležel na zemi.

„Konečně ti to někdo ukázal, Blaine! „kdosi vykřikl.

Blaine zavrtěl hlavou. Natáhl ruku a sáhl po sekeře. Poté vykřikl, vyskočil a zamával jí. Na slunci se zaleskla čepel.

„Teď tě oddělám, ty pse!“ zařval.

Kelly ustoupil, ale přitom ostruhami zavadil o kořen a upadl. Blaine triumfálně zařval a rozmáchl se. Poker vykřikl. Dřevorubci tam stáli ochromení zděšením.

Tu se však ozval výstřel. Kulka trefila topůrko těsně nad Blaineovými prsty tak, že se ihned poté ulomilo a čepel spadla do prachu. Šokovaný Blaine si prohlížel pahýl, který nyní držel v ruce.

„Co - co to je?“hlesl.

Jones sfoukl kouř z ústí hlavně. „Ještě jedna taková sviňárna, a odkrouhnu tě,“ zamumlal.

Kelly vyskočil na nohy a vrazil Blaineovi hlavou do břicha. Blaine se okamžitě zkroutil bolestí. Nato mu Kelly dal ránu kolenem do hlavy. Blaine se natáhl jak dlouhý tak široký.

Kelly si masíroval prsty. „Díky, Lucky,“ tiše prohodil.

Jones se usmál.

„Ale prosím tě!? Přece jsem tě nemohl nechat tomu ničemovi, ne?“

Kelly přistoupil ke svému koni, vzal ze sedla kabát a oblekl si ho. Maršálský odznak se na tmavé látce dobře vyjímal.

„Na co ještě čekáte, chlapi?“ otázal se.

„Na co ještě čekáme?“ zněla odpověď. „Vraťme se do práce a ty bastardy pošleme k čertu!“

Kelly si všiml, jak se z kruhu nadšených dřevorubců vykradlo několik mužů.

Jejich moc, založená na strachu, byla zlomena v tomto jediném okamžiku. Rozběhli se pro své pracovní nářadí, přičemž se smáli a hecovali se.

Blaine ležící na zemi se pohnul. Kelly jej zvedl a zatřásl s ním, až Blaine konečně otevřel oči.

„V tomto táboře jste vyřízený!“ řekl mu. „Zmizte, dokud mi s vámi nedojde trpělivost. Jestli vás někde podél železnice potkám ještě jednou, tak jste mrtvý muž.“

Blaine cosi zamručel a odvrávoral pryč. Jeho holínky bez podpatků vyvolávaly mezi dřevorubci hurónský smích.

Kelly se obrátil na své společníky: „Tak co, jaké to bylo?“

„Dobré, „pochválil ho Jones. „Jen, kdyžs ležel na zemi a on se rozmachoval tou sekerou, tak jsem měl celkem strach.“

„Ále, to nic nebylo,“ zabručel Poker. „Dostal by se z toho i bez tvé pomoci. Měls vidět, jak řádil v Hays City - a to tam byli jenom samí takoví paličatí rebelové jako ty.“

Jones zrudl.

„Tak poslouchej!“ zavrčel. „Toho rebela ti jednou vytluču z hlavy, rozumíš?“

Kelly se musel smát.

„Přestaňte, chlapci,“ udobřoval je. „Svou práci tady jsme udělali. Takže na koně, musíme se podívat i do ostatních táborů.“

Malcolm stál před kuchyňským stanem a kroutil si svůj šedivý knír.

„Sakra, maršále, když na vás ten parchant šel s tou sekerou, tak jsem o vás měl doopravdy strach,“ prohodil.

Kelly jen mávl rukou.

„No dobře, dobře. Postarejte se teď o to, aby vaši lidé dělali svou práci a plnily se dodávky pro Denver Railroad. A už nikdy nenajímejte lidi, které sem posílá Santa Fe Company, aby vaše muže zastrašili.“

„Nezůstanete tu na oběd?“ otázal se Malcolm.

„Dnes ne. Máme před sebou ještě dlouhou cestu. A nezapomínejte, že pan Holbrook čeká na vaše pražce. Good bye.“

Poté Kelly, Baxter a Jones vyrazili z tábora.

+ + + + +

O několik dnů později, bylo to v noci, přijel jeden jezdec na zaprášeném koni do uličky za Mayersovým stanem. Zastavil, přivázal koně k jednomu sloupku a vešel do budovy, která Mayersovi sloužila jako kancelář. Jednalo se o jednoho z těch nespočetných donašečů, kteří špehovali pro Mayerse.

„Co se děje?“ zeptal se Mayers, který seděl za svým psacím stolem a rovnal balíčky bankovek.

„Blaine ti vyřizuje,“ zamumlal muž, „že už s ním nemáš počítat. Odjel i se svými lidmi zpátky do Nového Mexika, kde mu víc svědčí podnebí.“

Mayerse se zmocnil vztek.

„Proč?“

Muž nervózně přešlapoval a chtivě hleděl na balíčky dolarů, které ležely na stole před Mayersem.

„Well, do Malcolmova tábora prostě přijel jeden vysoký chlápek. Říkal si Kelly. Tvrdil, že je státní maršál. Blaine se pokusil ho zastavit, ale nepovedlo se mu to.“

„Takže Kelly!“ zavrčel Mayers. „Byl sám?“

„Ne. Měl u sebe jednoho zrzavého Texasana a ještě kohosi.“

Mayers pokýval hlavou. Jonese znal. Kdo však mohl být tím druhým Kellyho pomocníkem?

„Kdo byl ten druhý?“

Muž pokrčil rameny.

„Takový trpaslík s vrásčitým obličejem. Prý se mu říká Poker.“

„Poker?“ Mayers si mnul bradu. „Malý chlapík - a říká si Poker. To by mohl být Pete Baxter!“

„To nevím,“ odtušil donašeč. „Každopádně Blaine v dřevorubeckých táborech dohrál. Říkal, že by ses na ty chlápky, co ho vyhnali, měl podívat sám.“

„Dobře,“ zamumlal Mayers.

Všiml si špehova lačného pohledu a hodil mu několik zlatých mincí. „Řekni Mikeovi, ať ti dá oběd a pár drinků. Ale zítra tě tu už nechci vidět, rozumíš?“

„Přirozeně, Tracy,“ odvětil muž a odešel.

Mayers vstal a začal chodit po kanceláři.

Kelly! Pořád ten Kelly! Ten muž mu očividně stál v cestě. Byl nejvyšší čas mu obstarat hezké místo na krchově.

Tu mu cosi blesklo hlavou. Opět se posadil a podíval se na své ruce. A čím více si je prohlížel, tím jasnějších kontur nabýval jeho ďábelský plán.

Dokud je Kelly v horách, nemůže být tady. A existuje přece spousta způsobů, jak postup stavebních prací zastavit. Nepřítomnost Kellyho zcela měnila situaci. A čím více se stavba prodlužovala, tím více na tom Mayers profitoval.

Přistoupil ke stolu a zazvonil na zvonek. Krátce nato do místnosti strčil hlavu šéfbarman.

„Co se děje, pane Mayersi?“

„Mikeu, chtěl bych mluvit s Rushem,“ odpověděl Mayers. „Pošli mi ho sem, hned jak přijde.“

+ + + + +

Když se Kelly za tři týdny vrátil z hor, stavba se již pohnula dál. Canyon City již bylo jen jednou další ze zastávek na velké cestě. Nová konečná stanice se jmenovala Teton. Lidé, kteří to tam znali, však tomu městečku říkali Shooting Teton.

Kelly, Jones a Baxter vypadali unaveně, když před vagonem společnosti sesedali z koní. Jejich koně byli celí kost a kůže a mulu ztratili úplně.

Holbrook je přijal s otevřenou náručí.

„Lukeu, tebe mi poslalo samo nebe! Už jsem si myslel, že se vám něco stalo.“

Kelly se usmál. „Moc nechybělo. Utové zneklidněli. Několikrát nás honili, naštěstí jsme jim vždycky utekli. Ale mulu už jsme zachránit nemohli.“

Jones se poplácal po zadku.

„Cítím se jako naklepaný steak,“ poznamenal.

Poker si z té drsné jízdy mnoho nedělal. Takoví chlapíci jsou k neudolání.

„Co naše kontrakty?“ otázal se Holbrook.

Kelly se zazubil. Jeho zaprášený obličej mu dodával zvláštní kouzlo.

„Všechno v pořádku. Dostanete tolik dřeva, kolik potřebujete. Musíte za něj ovšem zaplatit, a to mezi devadesáti centy a jedním dolarem za pražec. Nemůžete to těm dřevorubcům zazlívat, chtějí si jenom vydělat.“

Holbrook se okamžitě zamračil. „Peníze - to je právě to.“

„Copak?“ podivil se Kelly. „Že by vaší společnosti docházely?“

Holbrook zavrtěl hlavou.

„Ne, samozřejmě ne. Ale poslední pátek byl v horách přepaden vlak s penězi z Canyon City. Neměl jsem peníze pro půlku lidí. Naši Irové pracují jak ďábli, ale chtějí za to také dostatečnou mzdu, hlavně proto, že ji vždycky hned za noc utratí v Mayersově bordelu. Jen stěží jsem dokázal zabránit vzpouře. Jestli se to stane dvakrát nebo třikrát, tak mi ti lidé utečou.“

„To vypadá, že to není náhoda,“ zamumlal Kelly.

„Není to náhoda,“ přisvědčil Holbrook. „Agenti Santa Fe se ukryli v Mayersově stínu. Tento muž má totiž také velký zájem na tom, aby se stavba co nejvíc protahovala. Každý den navíc mu přináší velké zisky. To on může stát za těmi přepady - s podporou Santa Fe Company.“

„Kde ten vlak zastavili?“

„Hned za Salidou, ani ne pět mil odtud. Lokomotivu řídil Wallace. Tvrdí, že bandité byli maskovaní a že nemohl žádného z nich poznat.“

Kelly se poškrábal na bradě. Knír měl plný písku a prachu.

„Kdy pojede další vlak s výplatami, pane Holbrooku?“

„Zítra večer. Opouští Salidu kolem deváté a za půl hodiny je v horách. Možná projede, možná ne.“

„Nechci to nechat na náhodě,“ řekl Kelly a obrátil se na Jonese. „Lucky, znáš to místo?“

„Byl jsem tam, když se vyměřovala trať. Mohl bych to místo najít se zavřenýma očima,“ odvětil Texasan.

„Dobrá, chlapci, pak si tedy zítra uděláme malou noční vyjížďku,“ zazubil se Kelly. „Takže si teď lehněte a vyspěte se.“

„Sliboval mi, že to nebude neklidné léto,“ podotkl Poker k Jonesovi. „A vypadá to, krucinál, že ten slib dodrží.“

+ + + + +

„Jsme tady,“ řekl Jones a zastavil svého koně.

Kelly vstal ve třmenech. Na severozápadě byla obloha nad obzorem zbarvena do červena, protože v létě slunce zapadalo pozdě. Tady, mezi zalesněnými svahy, však již panovala tma. Hvězdný svit se odrážel od kolejí.

„Na druhé straně hřebene leží Salida,“ dodal Jones. „To místo je zvolené dobře. Do toho stoupání vlak jede jen krokem a když se konečně dostane na jeho vrchol, mohou ho zastavit dřív, než nabere rychlost.“

„Toho jsem si všiml, i když nejsem z Texasu,“ zavrčel Poker.

Jones se k němu obrátil a kontroval: „Ty trpaslíku! Jednoho dne…“

„Tak klid, chlapci,“ zamumlal Kelly. „Nejdřív se musí dostavět železnice do Grand Junction, teprve potom si pro mě za mě vjeďte do vlasů.“

„Jestli o mě ještě jednou řekne, že jsem trpaslík, tak mu provrtám ty jeho směšné holínky olovem,“ dodal Poker.

„Co?“ zvolal Texasan. „Slyšel jsem dobře? To si vážně myslíš, že jsi s koltem rychlejší než já?“

„Můžeme to vyzkoušet,“ odpověděl Poker. „Kdykoli.“

Kelly už ztrácel trpělivost. „Tak dost! Pete - Lucky, není čas na to, abyste po sobě stříleli.“

Přijel k okraji srázu. Nebezpečí, že je tady nahoře někdo uvidí, nebylo velké.

„Myslíš, že to zase zkusí?“ zeptal se Poker.

Kelly přikývl.

„Určitě. Patří to k plánu dostat Denver Railroad na kolena. Pro to je nutné více než jedno přepadení.“

„Ale nevyberou si teď jiné místo?“

„Toto je to nejlepší místo na celé trati odtud až do Canyon City,“ zvolal Jones. „Radši by ses měl věnovat kartám a nemluvit o věcech, kterým nerozumíš.“

„Lukeu,“ zašeptal Baxter. „Lukeu, řekni mu, ať nespoléhá na mou trpělivost. Pověz mu, Lukeu, že by se mu také mohlo přihodit něco zlého.“

„Buďte zticha, oba!“ přikázal Kelly. „Už nechci slyšet ani slovo, jasné?“

Ukázal dolů. „Až přijedou, zajdeš za námi a řekneš nám o tom. Pojď, Pete.“

Společně s Pokerem se pak vydali do lesa. Baxter zavrtěl hlavou.

„Ten všivý Texasan…“

„Už jsem řekl, že nechci slyšet ani slovo!“ zchladil ho Kelly. „Proč jsi na něho tak žárlivý?“

„Žárlivý? Já?“ Poker hrál uraženého. „Proč? Na koho bych měl žárlit?“

„Dávej si na to pozor,“ varoval ho Kelly. „Sleduj, Pete, my dva, ty a já, patříme k sobě. Ale dokud děláme na tomto džobu, patří k nám i Lucky. Už si to konečně zapamatuj.“ Odmlčel se, aby posléze dodal: „Stejně na něho žárlíš. Kvůli tomu, že podle tebe je mi Lucky blíž než ty.“

Baxter sklonil hlavu a nahrbil se.

„Víš, Lukeu, on je tak vysoký a hezký a v tom honáckém oděvu vypadá tak dobře. A tak jsem si myslel…“

Kelly mu položil ruku na rameno. „Co sis myslel? Že ho před tebou upřednostňuju? Ach, Pete, to je přece nesmysl.“

„Dal bych za tebe ruku do ohně,“ zašeptal Poker. „A klidně i hlavu, kdyby to muselo být. To přece víš, Lukeu!“

„Samozřejmě, Pete, samozřejmě,“ odvětil Kelly dojatý věrností svého společníka.

V podrostu se ozval dusot kopyt.

„Jezdci - dole v rokli!“ hlásil Jones.

„Je to tady!“ zašeptal Kelly.

Přijeli k okraji lesa, odkud měli dobrý výhled. Pod nimi klapala kopyta koní. Kdosi zaklel. A po chvíli se objevily obrysy tří jezdců mířících k úžlabině.

„Jsou tři, tak jako my,“ podotkl Jones. „Půjdeme na ně hned?“

Kelly zavrtěl hlavou.

„Ne. Proč? Není přece zakázáno v noci si vyjet, ne? Musíme je chytit při činu. To znamená, že musíme počkat, až zastaví vlak.“

„To je riskantní!“ namítl Poker. „Hned, jak budou mít peníze a zjistí, že je pronásledujeme, rozprchnou se do tří stran a nikdy je nedostaneme.“

„Pak se rozdělíme také,“ odvětil Kelly. „Lucky, ty si vezmeš toho pravého; ty, Pokere, toho levého. Já se postarám o toho prostředního pána. Střílejte jenom tehdy, když to nepůjde jinak. Chci je chytit živé.“

Jones si začal na konci lasa vázat smyčku.

„Stačí, když se k němu dostanu dost blízko, a ulovím ho jak kapra.“

„Neriskuj,“ varoval ho Kelly. „Ti chlápci nebudou váhat střílet, když půjde do tuhého. Nechci, abyste se kvůli nim nechali zabít. Ale když to půjde, tak mi aspoň jednoho přiveďte živého, ať máme svědky.“

Poker vytáhl z kapsy hodinky a podíval se na ně.

„Je po deváté. Už to nebude dlouho trvat, pokud vlak pojede přesně.“

Panovala tma, i když svítily hvězdy. Kdesi zavyl vlk.

„Jestli se vlci svolávají do smečky už teď, tak by měla být tvrdá zima,“ zašeptal Jones. „Vzpomínám si, jak jednou…“

Kelly zvedl ruku. „Tiše!“ Na opačné straně hor se ozval rytmický hukot, občas prokládaný zapískáním, který se stále přibližoval.

Vlak se blížil k průsmyku. Z komína lokomotivy vylétávaly jiskry. Před stoupáním topič přiložil pod kotel.

„Jedem!“ řekl Kelly.

Všichni tři se vydali dolů. Náhle se ozvalo několik výstřelů. Zaskřípaly brzdy a lokomotiva vypustila páru, když prudce zastavila.

„Vpřed!“ zvolal maršál a pobodl svou kobylu do slabin. Pádil ze svahu pod ostrým úhlem k vlaku, za ním Jones a nakonec Poker.

Střelba ustala tak náhle, jak začala. Kelly projel úžlabinou a spatřil před sebou zář světlometu lokomotivy. Souprava stála a ve tmě připomínala bájnou nestvůru. Nalevo se ozval vzdalující se dusot kopyt. Kdosi zvolal: „Zase přepadení, sakra!“

Kelly zastavil koně před otevřenými vraty nákladního vagonu. Spatřil tváře dvou mužů, kteří vyděšeně drželi ruce nad hlavou.

„To není přepadení!“ prohodil. „Chci vám pomoct. Kde jsou bandité?“

Strojvůdce se vyklonil z okna a ukázal na křovisky porostlý kaňon na levé straně. „Tam dole!“

„A vzali s sebou všechny peníze na výplaty!“ vykřikl jeden z mužů ve vratech vagonu.

Kelly otočil svou klisnu a pobodl ji ostruhami do slabin. Nato se vydal do kaňonu. Na prudkém svahu pod nimi neustále ujíždělo kamení, do tváře mu šlehaly větvičky, ale nakonec se jim podařilo dorazit na dno kaňonu. Slyšel před sebou dusot kopyt. Zvedl se ve třmenech a poposedl si.

Musel jet znovu do kopce, kaňon se však po chvíli rozšiřoval a ústil do rozlehlé náhorní plošiny. Ted už ty tři jezdce konečně i viděl. Prchali, jak nejrychleji jen mohli. Museli si všimnout, že jsou pronásledovaní, protože své koně nešetřili.

Poker s Jonesem byli Kellymu v patách, maršál je slyšel, jak pobízejí své koně. Na měsíčním svitem ozářené planině byli bandité dobře vidět. Rozjeli se k nim a poměrně rychle se k nim přibližovali. Tu se zablesklo a ozval se výstřel. Nad Kellym hvízdla kulka.

On sám nestřílel. Trefit někoho ze sedla jedoucího koně a navíc ještě v noci by byla náhoda a on nechtěl spoléhá na náhodu. Potřeboval jednoho živého banditu, aby ho mohl dovézt za člověkem, který je platil. A to byl buďto Tracy Mayers, nebo nějaký agent Santa Fe Company.

Znovu zaduněla rána doprovázená efektní ozvěnou. Kelly vytáhl kolt a vypálil nad hlavu jednoho z desperátů. Viděl, jak se náhle rozjeli. Trik při pronásledování se rozjet na všechny strany a pak se někde sejít byl prastarý. S oblibou ho používali indiáni.

Kelly se otočil v sedle a mávl rukou. „Lucky, toho pravého, Pete, jeď za tím levým! Hodně štěstí, hoši!“

Poker a Jones se vydali za „svými“ bandity. Kelly projíždějící křovisky již před sebou viděl jen jediného muže - svůj cíl. Pomalu, ale o to jistěji se k němu přibližoval.

V měsíčním svitu viděl jen jeho obrysy. Vypadaly divně, jako by ten jezdec měl hrb. Náhle se vyklonil ze sedla a cosi hodil do křoví. Potom, když se zase narovnal, již onen hrb neměl.

Když kolem toho místa Kelly projížděl, dobře si jej zapamatoval, protože tušil, co tam bandita nechal. Potom se opět soustředil na prchajícího.

„Jeď, hnědko, jeď!“ zvolal.

Už je dělilo jen třicet yardů. Tu se muž otočil v sedle a zvedl ruku.

Kelly se přikrčil. Třesklo několik výstřelů. Jeho kobyla doslova proletěla oblakem dýmu a narazila do cizího koně. Ten vyděšeně zaržál, postavil se na zadní a spadl na zem, lépe řečeno na banditu, který stál příliš blízko. Muž vykřikl bolestí.

Kelly seskočil ze sedla s koltem v ruce. Kůň několikrát kopl kolem sebe, potom se postavil a s vlající uzdou běžel pryč. Bandita však zůstal ležet.

Kelly na něj namířil. „Vstaň a nezkoušej žádné triky.“

Muž se nehýbal. Ležel tam a skelným zrakem hleděl k nebi. Teprve nyní si Kelly všiml, že nedýchá, protože se mu nezvedala hruď.

„Hej…,“ zamumlal Kelly.

Sklonil se a přiložil mu prsty ke krční tepně. Nic necítil.

Ten muž byl mrtvý. Srdce už mu nebilo. Pravděpodobně mu kůň při pádu zlomil vaz.

Kelly se pomalu narovnal a strčil revolver do pouzdra. Zvítězil sice, ale zbytečně. Ten muž už mu neřekne, kdo ho pověřil těmi přepady.

Vzpomněl si na to, že při útěku něco odhodil. Nasedl a vydal se po vlastních stopách zpět. Brzy našel, co hledal. Jednalo se o dvě kožené tašky napěchované balíčky bankovek. Kelly je vzal a vrátil se k mrtvému banditovi.

V záři sirky si prohlížel jeho bledý obličej. Připadal mu povědomý. Kde ho jenom mohl potkat?

Jeho kobyla stála se svěšenou uzdou poblíž. Banditův kůň se po chvíli vrátil, přistoupil k ní a kousl ji do krku. V dáli třeskl výstřel, načež se opět rozhostilo ticho.

Kelly vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku, nabil ji a třikrát vystřelil do vzduchu. Výstřely z pušky byly rozpoznávacím signálem.

Po chvíli se střílelo znovu. Netrvalo dlouho a z křoví se vynořil Poker. Chyběl mu klobouk i dobrá nálada.

„Lukeu, k čertu!“ prohodil. „Ten chlap, kterého jsem pronásledoval, a hlavně jeho kůň, byl rychlý jak čert. Omlouvám se, ale utekl mi.“

Kelly mávl rukou.

„Nevadí. Já jednoho mám. Pojď se podívat.“

Poker ztuhle sesedl z koně. Jeho oděv byl cítit střelným prachem.

„Je mrtvý? Tys ho oddělal, Lukeu?“

„Jeho kůň se skácel a padl přímo na něho. Zlomil mu vaz,“ odvětil maršál. „Podívej se na něho, jestli ho neznáš.“ Přitom opět osvítil tvář mrtvého sirkou.

Poker zavrtěl hlavou.

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Mohl by patřit k Mayersovi. Připadá mi nějak povědomý.“

„V době, kdy jsem ještě pracoval pro Mayerse, tak k nám nepatřil,“ odtušil Poker. „Možná ho najal později.“

„Dobrá,“ zamumlal Kelly a odhodil sirku.

Z dáli se ozval Texasanův hlas: „Kde jste, sakra?“

Kelly vystřelil do vzduchu.

„Tady, Lucky.“

O několik okamžiků později se přiřítil Jones na zpoceném koni a slezl ze sedla.

„Hergot, tomu teda říkám jízda!“ zasípal. „Šéfe, už jsem ho skoro měl, ale pak moje stará Mary šlápla do nějaké díry a než se zase postavila, už byl pryč.“

„Nestalo se ti něco?“ otázal se Kelly.

„Mně ne, ale Mary,“ odpověděl Jones. „Kulhá, moje staré dobré děvče.“ Něžně ji poplácal po krku a pohlédl na Pokera: „A ty? Také jsi to zbabral, tak jako já?“

„Musím přiznat, že jo,“ řekl bývalý hráč.

Jones se obrátil na Kellyho. „Vidím tu cizího koně - a tady toho chlapa. Chytils ho, Lukeu?“

„Ano, ale je mrtvý,“ zamumlal Kelly.

„Zastřelils ho?“

„Ne, zlomil si vaz. Pojď, třeba ho poznáš.“

Jones zapálil sirku a pohlédl na mrtvého.

„Rush!“ řekl. „Rush Ingram, to je určitě on.“ Kelly to jméno znal. Už ho slyšel několikrát. Patřil k Mayersovým lidem.

„Kdo je to? Vyjádři se trochu jasněji.“

„Jeden z Mayersových karetních žraloků,“ odpověděl Jones.

„Seděl tenkrát ve vlaku s Vermilem, když vyhodils našeho přítele Linka Larreta.“

Takže teď už o tom nemohlo být pochyb.

Mayers měl v těch přepadeních prsty. Konečně měl v ruce něco proti tomu darebákovi.

„Well, to stačí k tomu, abychom zítra pana Mayerse trochu skřípli, chlapci.“

„Jsem moc zvědavý na to, jak se bude tvářit,“ chechtal se Jones.

„Já taky,“ zabručel Pete. „Uvidíme, co řekne na to, když mě uvidí na straně zákona.“

Jones se zamračil. „Copak? Tys snad pro něho někdy dělal?“

„Jo, bohužel,“ přiznal se Poker.

„To si vybíráš pěkné spolupracovníky, šéfe,“ řekl Jones Kellymu.

„Jsem nejméně tak dobrý, jako ten texaský honák krav,“ zavrčel Poker.

„Už s tím zase začínáte?“ ozval se Kelly. „Nechtějte, abych se naštval.“

„Dobrá, dobrá, Lukeu,“ uklidňoval ho Baxter.

Cesta do Teton City byla dlouhá a koně vyčerpaní, takže Kelly rozhodl, že se utáboří.

„Přespíme tu,“ řekl. „Běžte na dřevo. Řekl bych, že v noci bude pěkná zima.“

+ + + + +

„Dobré ráno, pane,“ pozdravil Kelly Holbrooka, když vstoupil do jeho vagonu. „Nepostrádal jste nás?“

Po vážné inženýrově tváři přeběhl náznak úsměvu.

„Kelly, kde jste zase byl? Včera v noci přijel vlak s penězi a hlásili, že je znovu přepadli. Potom prý přijeli tři jezdci a hnali se za bandity. Myslím, že jste to mohli být jedině vy. Cekal jsem na vás celou noc.“

„Je mi líto, ale museli jsme přenocovat venku, koně byli příliš vyčerpaní,“ odvětil Kelly.

Holbrook mávl rukou.

„Dobře. Hlavně, že jste v pořádku zpátky. Tak jako tak jsem nepočítal s úspěchem. Well, tu ztrátu peněz musíme nějak oželet.“

„Proč?“ usmál se Kelly. „Podívejte se, co jsme přivezli.“

Nato otevřel dveře a zvolal: „Lucky, přines sem ty prachy!“

Jones vstoupil dovnitř a na podlahu hodil dva těžké pytle. „Uf, jsou pěkně těžké.“

Holbrook se zarazil.

„Co, Kelly? Vy snad….“

Kelly ukázal na napěchované pytle. „To jsou vaše peníze. Tentokrát vaši dělníci výplatu dostanou.“

Holbrook chvějícími se prsty pytle rozvázal a pohlédl dovnitř.

„Opravdu! Kelly, ani nevím, jak bych vám měl poděkovat, Takže ty bandity jste dostali?“

„Jenom jednoho,“ odpověděl maršál. „A ten je bohužel mrtvý.“

Kývl na Jonese a řekl: „Tak pojď, Lucky.“

K vagonu přijel Poker, vedoucí za uzdu koně, přes jehož sedlo byl naloženo mrtvé tělo zabalené v dece. Kelly s Jonesem nasedli na koně. Pak se všichni tři vydali do Teton City.

Mike, Mayersův šéfbarman, se znuděně opíral o sloupek. Když spatřil ty tři jezdce, okamžitě zpozorněl.

„Přiveďte vašeho šéfa,“ zvolal na něj Kelly.

Muž zavrtěl hlavou. „Pan Mayers spí, v noci dlouho pracoval.“

„My také,“ zabručel Poker. „Udělej, co ti říkáme, nebo ti máme pomoct?“

Mike okamžitě zmizel. Po deseti minutách se objevil Mayers. Vypadal nevyspale, měl kruhy pod očima. Za ním se šklebil Link Larret.

„Kdo vám dal, k čertu, právo mě budit, maršále?“ zavrčel.

Kelly na něj vrhl ledový pohled. Mayers byl oblečen do županu a obut do papučí. Pravá kapsa županu byla vyboulená a Kelly věděl, že v ní má strčený derringer. Naopak Larret měl na sobě obvyklý pistolnický oděv a nechyběly mu ani jeho obligátní kolty.

„Čekám na vysvětlení, maršále!“ zvolal podrážděný Mayers.

„Hned to bude,“ zamumlal Kelly. „Okamžik.“

Kývl na Luckyho. „Dávej pozor na Larreta. Jestli se jenom podívá na své kolty, tak ho bez váhání sejmi.“

Jones se zazubil.

„Linku, slyšels to. Radši teda nedělej žádné blbosti, nebo by se ti to nemuselo vyplatit.“

Larret zrudl.

„Jenom počkej, Lucky,“ zavrčel. „Jednou se karta obrátí a pak budeš litovat, že ses vůbec narodil!“

„Klid, Linku!“ řekl Mayers.

Poté pohlédl na Kellyho.

„Takže, co byste rád, maršále? Nemám chuť s vámi ztrácet čas.“

Kelly se otočil v sedle a kývl na Pokera. „Pojeď blíž, Pete.“

Poker jej poslechl. „Ahoj, Tracy,“ zabručel.

Mayersovy oči zůstaly ledově chladné.

„Poker Pete Baxter - myslel jsem si to!“

„Takžes už o mně slyšel?“ otázal se Poker.

Mayers přikývl.

„Jistě. Vychrtlý trpaslík, kterému se říká Poker, kdo jiný by to mohl být? Jak se cítíš, zrádče?“

„Vůbec ne špatně,“ odpověděl Poker. „Ale jestli o mně ještě jednou řekneš, že jsem trpaslík, tak si to rozdáme na kolty.“

„Kelly, to jste se obklopil pěknými lidmi,“ prohodil Mayers.

„Poker je v pořádku,“ chladně opáčil Kelly. „K němu se můžu kdykoli obrátit zády, což o vás až tak úplně neplatí.“

Mayers zrudl.

„Maršále, já si vyprošuju…“

„Tracy, to je přece Ingramův kůň,“ sykl k němu Larret. „Sakra, co to má být?“

Poker odvedl koně bokem. „Ano, je to Ingramův kůň. Podívej, co jsme ti přivezli, Tracy.“

Mayers nejprve zbledl, ale pak se zase začal kontrolovat.

„Vůbec nevím, co to má všechno znamenat.“

„Ukaž mu ho, Pete,“ prohodil Kelly.

Poker se vyklonil ze sedla a odhrnul cíp deky z obličeje mrtvého bandity. Mayersovi trochu cuklo v koutku úst, jinak na sobě nedal nic znát.

„No a?“

„Ten muž se jmenuje Rush Ingram a pracoval pro vás,“ řekl Kelly. „Nemá smysl, abyste to popíral. Poslední noc přišel o život, když přepadl vlak s penězi Denver Railroad Company. To jste o tom vůbec nevěděl?“

Mayers pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Jak už jste řekl, maršále, Ingram byl jedním z mých lidí. Byl! Všiml jste si toho rozdílu? Před jedním týdnem ode mě odešel s tím, že si půjde svou cestou. To vám můžou dosvědčit všichni moji muži.“

Ty prase! pomyslel si Kelly.

„Rush mi řekl, že má lepší džob,“ dodal Mayers. „No, nechtěl jsem mu bránit, takže jsem ho pustil. Z toho, co potom udělal, nemůžete vinit mě. Je to tak, Linku?“

„Samozřejmě, Tracy,“ zamumlal Larret.

Mayers se obrátil na šéfbarmana, který se držel v pozadí. „Je to tak, Mikeu? Tys byl přece při tom, když se Ingram se mnou loučil.“

„Pochopitelně, pane Mayersi,“ hlesl barman.

Kelly se kousl do rtů. Doufal, že Mayerse dostane do úzkých a ten udělá nějakou chybu. Jenže ten lump byl mazaný. Maršál neměl jediný důkaz dosvědčující jeho vinu. Kdyby ho zatkl, tak by nejméně dva tucty mužů odpřísáhly, že je nevinný.

Horkokrevný Jones ztrácel trpělivost.

„Šéfe, proč se s ním tak mazlíte?!“ zvolal. „Všichni víme, že to Tracy za tím vším stojí. Pověsme ho na nejbližším stromě a budeme mít po starostech!“

Mayers na něj vrhl zdrcující pohled.

„Jsi příliš pyšný, Lucky,“ zamumlal. „Příliš pyšný a horkokrevný. Jednou bys na to mohl doplatit.“

„Vyhrožuješ mi?“ otázal se Jones. „Co kdybysme zkusili, jak jsi dobrý s koltem?“

Mayers se rozesmál.

„Ale, Lucky! Přece na mě nebudeš střílet. Nezapomeň, že jsi pomocníkem státního maršála a žes přísahal. On by určitě nestrpěl, abys udělal něco protizákonného.“

Poté pohlédl na Kellyho. „Nebo snad ano, maršále? Připustil byste to?“

„Ne, nepřipustil,“ odvětil Kelly. „Ale varuju vás, Kelly, nezkoušejte mou trpělivost! Jinak by se mohlo lehce stát, že vás Luckymu vydám na milost a nemilost.“

Mayersovi z očí čišela nenávist. „Tak to zkuste, maršále, poslužte si!“ zavrčel. „Ale řeknu vám jedno: Každý jednou udělá chybu. A pak přijde i na vás.“

Kelly kývl na Pokéra. „Toho mrtvého necháme tady. Pro pana Mayerse bude čest mu zaplatit pohřeb. Jedeme, chlapci!“

Obrátil svého koně a vyrazil pryč. Poker s Jonesem jej následovali.

Larret za nimi hleděl očima planoucíma hněvem. Křečovitě svíral pažbu revolveru.

„Nejradši bych ho… Stačí slovo, Tracy, a je po něm.“

„Ne, ne tady a ne teď,“ opáčil Mayers. „Před tolika svědky. Rozumíš?“

Ukázal na koně s mrtvým Ingramem.

„Radši se postarej o to, ať mi zmizí z očí. Nesnáším pohled na mrtvoly. A už vůbec ne na mrtvoly mužů, kteří chcípli vlastní chybou.“

Zatím Kelly se svými druhy mířili k nádraží. Všude se horečně pracovalo. Z města odjížděly povozy stěhující celý železniční cirkus dál. Shooting Teton se vylidňoval. Novou poslední stanicí se stal Elk River Town.

+ + + + +

Holbrook přijal svého muže pro všechno s nelíčeným zájmem.

„Jak to Mayers vzal?“

„Všechno odmítl. Nemohl jsem mu nic dokázat,“ řekl Kelly. „Ten chlap je mazaný. Tak snadné to s ním mít nebudeme.“

„Co budete dělat dál?“ zeptal se Holbrook.

Kelly pokrčil rameny.

„Teď jsou na tahu oni. Ale trošku jsem mu pomohl. Řekl jsem mu, že ho jednoho dne přenechám Luckymu. Takže dostal strach - a ten, kdo má strach, snáze dělá chyby.“

„Ano, ale také teď bude nebezpečnější,“ dodal Holbrook. „Lukeu, vydali jste se na pěkně tenký led.“

+ + + + +

Larret vešel do Mayersovy kanceláře a posadil se na židli.

„Rush nebyl zastřelen!“ poznamenal.

Mayers zvedl svou býčí hlavu od účtů.

„Ne? A jak teda zemřel?“

„Zlomili mu vaz!“ vykřikl Larret. „Kulku - to bych ještě bral, ale toto…“

„Nic nebudeš podnikat, rozumíš?“ zamumlal Mayers. „Neuděláš nic, dokud ti to nepřikážu.“

„Tracy, jak dlouho tomu máme jenom tak přihlížet?“ zavrčel pistolník. „Od té doby, co sem Kelly přijel, musíme polykat jednu hořkou pilulku za druhou. Vermile je mrtvý,

Rush je mrtvý a Blaine utekl! A ty si tu budeš jenom tak sedět s rukama v klíně!“

„Kdo říká, že mám ruce v klíně?“ zamumlal Mayers. „Neměj obavy, Kelly brzo skončí. Tak jako tak už je mrtvý, akorát ho zapomněli pohřbít.“

„Na mrtvého člověka je až moc aktivní,“ podotkl Larret. „Přijel sem, přede všemi tě obvinil z těch přepadení a pohrozil ti, že tě jednoho dne nechá tomu Texasanovi. Není to komické?“

„Mě že nechá Luckymu Jonesovi?“ Mayers svraštil čelo. „Ne, to neudělá. Myslím, že to jenom blufoval.“

„Nespoléhej na to, že se bude slepě držet zákona!“ zvolal Larret. „Znám takové maršály jako je on. Jak zjistí, že se to dá vyřešit jednodušším způsobem, tak na nějaký zákon kašlou.“

„Linku, naháníš mi strach,“ zavrčel Mayers.

„Čím dřív bude pod drnem, tím lépe,“ zavrčel Larret.

Mayers pokýval hlavou.

„Vlastně to pro něho je příliš mírný trest ho jen tak zabít, co říkáš? Namlouvá si o sobě, že je král železnice. Měli bysme mu ukázat, zač je toho loket. Mám plán.“

„Jaký?“

„No, samozřejmě zemře, ale to nebude všechno. Musíme ho oddělit od těch jeho poskoků. Ti chcípnou jako první a on se na to bude dívat. Bude se na to dívat a přitom bude vědět, že i na něho přijde řada. To je moje pomsta! Znervózní a jeho jistota s koltem bude tatam.“

„To je příliš riskantní!“ namítl Larret. „Možná dostane on tebe, když uvidí, jak se vedlo jeho společníkům.“

Mayers si prohlížel dlaně.

„Třeba máš pravdu,“ připustil. „Byla to jen taková moje myšlenka. Možná to všechno uděláme úplně jinak. A teď běž a nech mě o samotě, musím přemýšlet.“

Larret se vytratil. Mayers vytáhl z náprsní kapsy dlouhý černý doutník, ukousl mu špičku a zapálil si jej. Labužnicky potahoval z doutníku a spřádal své temné plány.

Svíraly a znejisťovaly ho pochybnosti. Teď, když jeho pistolník odešel, z něj spadla maska sebejistoty.

Kelly byl nebezpečný člověk - a on neměl, koho by proti němu postavil. Larret jen dokázal svou hloupost, když si myslel, že by ho mohl porazit v souboji.

„Vsadím se, že i Jones je lepší než on,“ řekl si Mayers.

Jeho pohled ulpěl na sejfu v rohu místnosti. Okamžik si pohrával s myšlenkou vzít všechny peníze, které měl v trezoru, a zmizet jednou provždy.

Jenže pak uslyšel zapískání lokomotivy. Přijížděl další vlak s dělníky a z každého dělníka dokázal Mayers ve svých podnicích sedřít kůži.

Už viděl, jak se ti Irové zpíjejí v jeho saloonech a utrácejí tam své těžce vydělané peníze. Počítal, kolik jich tak mohlo v tom vlaku přijet, kolik na nich dokáže vydělat za týden, za dva…

Hrabivost v něm převládla nad opatrností.

Proč by se měl vzdát takového zisku? Přece neuteče kvůli jednomu jedinému chlapovi!? To by tu měl nechat všechny ty peníze jen tak ležet? Byl by blázen, kdyby to udělal.

Dospěl k pevnému rozhodnutí.

Kelly musí zemřít.

+ + + + +

Když Kelly vstoupil do obytného vagonu, již se stmívalo.

Lucky Jones seděl před zrcadlem a holil se.

„Kde je Poker?“ zeptal se maršál.

„Nemám tušení,“ odvětil Jones a utřel si pěnu. „Asi někde hraje karty.“

„Až budeš hotový, tak se po něm podívej,“ řekl Kelly a posadil se k jídlu.

Město ani zdaleka nešlo spát. Shooting Teton se stával stále vylidněnějším, ale i nyní tam někdo zůstával. Všechny zábavní podniky se přestěhovaly do Elk River Townu, kromě saloonu Tracyho Mayerse. V něm se ještě stále svítilo.

Jones vyšel ven, aby se po chvíli vrátil. Dýchal si na ruce a láteřil: „Proč je jenom v horách pořád taková zima!“

„Našels Petea?“ zeptal se Kelly.

„Ne. Vsadím se, že někde hraje poker.“

„Běž se po něm podívat,“ zamumlal Kelly. „Nechci, aby se mu něco přihodilo.“

„Ty jsi šéf,“ odvětil Jones a znovu odešel.

+ + + + +

Kelly dojedl. Myslel na Pokera. Jestli si opravdu někde sedl ke kartám, mohla se ho zmocnit stará vášeň. Snadno by se pak mohl dostat do problémů. Mayers jej totiž považoval za zrádce.

Náhle ve městě padlo několik výstřelů z revolveru. Zvedl hlavu. Jeho nervozita narůstala. Kde jenom mohl Poker být? A proč se Lucky ještě nevrátil?

Tu se na drážním štěrku ozvaly kroky. Někdo vylezl na plošinu vagonu a otevřel dveře.

„Maršále, honem pojďte!“ zvolal jeden muž. „Váš člověk má problémy!“

Kelly vyskočil. „Kdo?“

Ten muž však zase zmizel.

Poker! pomyslel si Kelly. To musí být Poker.

Chopil se klobouku a revolverového opasku a vyrazil ven. Noc byla chladná. Na kraji města opět třeskla salva výstřelů. Připadalo mu to jako varování. Rány se mísily s divokou hudbou, jež zněla z Mayersova saloonu.

Kelly běžel podél hromad pražců a naskládaných kusů kolejí. Přemýšlel, kde tak může být Jones. Že by i on mířil na místo oné přestřelky?

Tu se za ním ozval šramot - zvuk kradmých kroků. Chtěl se otočit, ale už bylo pozdě.

Něco tvrdého a kulatého mu vrazilo do zad a kdosi mu sykl do ucha: „Jenom klid, maršále! Běžte dál a neotáčejte se. To, co cítíte, je revolver. Jestli se pokusíte otočit, tak to zmáčknu.“

Past! blesklo mu hlavou.

Muž za ním jej revolverem postrkoval dopředu. Náhle se mezi dvěma hromadami pražců objevila druhá postava.

„Máš ho?“ zašeptala.

Muž za Kellym se tiše zasmál. „Jistě. Pan Důležitý je můj.“

„To bude Tracy mít radost,“ chechotal se druhý muž.

Čísi ruce maršálovi vytáhly kolt z pouzdra.

„Třeba u sebe má ještě jeden,“ zasípal druhý hlas. „Pořádně se podívej, Budey!“

„Nejmenovat!“ okřikl ho onen muž.

Kelly se proklínal. Skočil jim na to jako nějaký zelenáč. Jako začátečník. Ten muž, který ho vylákal ven, k nim samozřejmě také patřil. U Denver Railroad se vystřídalo tolik lidí, že prostě nebylo možné si všechny tváře pamatovat. Jedno však bylo nad slunce jasné: Stojí za tím Mayers.

„To ho přijde draho,“ prohodil.

Kdosi jej udeřil do zátylku a zavrčel: „Buď ticho! Můžeš být rád, že jsme tě neoddělali rovnou.“

Strkali jej dál. Vedly ho z nádraží do města, tam, kde panovala největší tma. Výstřely už se neozývaly. Možná k Mayersovu plánu patřily, možná ne. Nemělo smysl si teď nad tím lámat hlavu.

Otevřely se před ním dveře a vešel do dlouhé chodby, nalevo a napravo ohraničené prkennými stěnami. Hudba zněla blízko. Cítil pudr, voňavky, vyčpělý alkohol a mužský pot. Poznal, že se nachází v uličce za Mayersovým saloonem.

Otevřely se před ním druhé dveře a někdo jej brutálně udeřil do zad se slovy: „Běž dovnitř!“

Kelly zakopl o práh a na několik vteřin jej oslepilo světlo lampy. Slyšel Mayersův hlas: „To by bylo. Děkuju, chlapci, můžete jít.“

Dveře za ním se zavřely. Jeho oči už si mezi tím na světlo zvykly. Viděl, že se nachází v Mayersově kanceláři.

„Nu, můj hrdý příteli,“ řekl Mayers, který seděl za svým masivním psacím stolem a kouřil černý doutník. Na stole před ním ležel krátkohlavňový revolver. Jeho oči se ledově leskly.

„Tentokrát jste zašel příliš daleko, Tracy,“ podotkl Kelly. „Únos! To vám zlomí vaz!“

Mayers se rozesmál.

„Ale maršále, maršále, nikdo přece nedozví, že jste byl u mě. A už vůbec ne od vás, chachacha.“

Jeho tvář byla zkřivena nenávistí. Hněvivě zatínal pěsti.

„Vy se totiž odtud nedostanete, rozumíte? Až totiž opustíte tuto místnost, bude po vás! Vynesou vás odtud!“

Kellymu naskočila husí kůže. Mayers rozhodně nebluf oval. To, co říkal, určitě myslel vážně.

„Takže vražda?“ Jeho hlas mu naráz připadal jakýsi cizí. „To bych si na vašem místě dobře rozmyslel, Mayersi. Každý v Teton City ví, kdo z mé smrti bude profitovat. A navíc jste zapomněl na Jonese a Pokera. Ti vás rozstřílejí na kusy.“

„Neudělají nic,“ usmíval se Mayers. „Dneska v noci totiž odjíždím. Všechno už jsem nachystal a připravil si své peníze. Saloon může klidně jít k čertu, když vás uvidím mrtvého.“

Poté položil ruku na revolver. „Co teď jste, Kelly? Hromádka bahna! Když budu chtít, tak z vás bude mrtvola. Jedna rána a Denver Railroad Company ztratí maršála. Slyšíte ten hluk v saloonu? Výstřel v něm zanikne. Nikdo se nedozví, kde jste zemřel, až vaše tělo zítra najdou někde u trati.“

Mínil to vážně. Smrtelně vážně. Kelly viděl, že už moc šancí nemá.

Rozhodl se všechno vsadit na jednu kartu.

„Toho všeho se vzdáte jenom proto, abyste ukojil touhu po pomstě?“ řekl a rozhlédl se po luxusně vybavené místnosti. „To byste musel být hlupák, Mayersi. Myslím, že byste mohl vydělat pěkné peníze, kdybyste dokázal svou pomstychtivost ovládnout.“

„Chcete snad takto škemrat o život?“ zazubil se Mayers. Náhle se jej zmocnil vztek a vykřikl: „Chci vás vidět pod drnem!“

Nenávist roztavila jeho masku sebejistoty jako vosk. Kelly viděl, že sevřel pažbu koltu.

„To neuděláte,“ řekl. „Na to jste příliš zbabělý. Vždycky jste potřeboval někoho, kdo za vás odvedl špinavou práci.“

Mayers rozzuřený do nepříčetnosti vyskočil ze své židle.

„Linku!“ zvolal.

„Tady jsem, Tracy!“

Z tmavého rohu za Kellym se vynořila Larretova štíhlá postava.

Mayers ukázal prstem na Kellyho. „Máš ho mít, dávám ti volnou ruku. Vždyckys to přece chtěl, ne?“

„Jistě, Tracy, jistě,“ přisvědčil Larret.

„Tak ho oddělej!“ zařval Mayers.

Kelly se pomalu otočil. Celou dobu přemýšlel, kde může Mayersova pravá ruka být. Teď to věděl. S Larretem před sebou a Mayersem za zády se jeho šance snížily na minimum.

„Odkdy máš zapotřebí střílet na bezbranné?“ otázal se.

Larret střídavě rudl a bledl.

„Takto to se mnou nezkoušej!“ vybuchl. „Tracy, souhlasím, oddělám ho. Ale budeš umírat pomalu, jako kdyby tě mučili indiáni.“

Kelly si sdělal klobouk a rukávem si utřel pot z čela. Byl to studený pot - pot smrti.

„Potíš se?“ smál se Tracy. „Za chvilku se budeš potit ještě víc, až do tebe vpálím první kulku. A potom další. A ještě jednu. A možná, když budu v dobré náladě, ti nakonec udělám dírku do čela.“

Při tom se škodolibě chechtal.

„Řekni něco vtipného, ať mám dobrou náladu! Škemrej o život, ksindle!“

„Jdi k čertu!“ zavrčel Kelly. „Ty neznáš Jonese s Pokerem. Půjdou po tobě a nenechají toho, dokud tě nedostanou. A sejmou tě stejně, jako ty mě.“

„Linku, proč to s ním už, zatraceně, neskoncuješ?!“ zasyčel Mayers.

Larret sáhl po koltu, ale v tom okamžiku mu Kelly mrštil klobouk do obličeje. Když Larret uhnul, udeřil. Vložil do toho úderu všechnu svou sílu. Larret odletěl jak slaměný panák a přistál až na protější zdi, načež se po ní bezmocně svezl na podlahu.

Kelly k němu přiskočil. Potřeboval totiž zbraň. Mayers neváhal a vystřelil po něm, avšak minul ho. Maršál se chopil jednoho z Larretových koltů a obrátil se. Druhá Mayersova kulka ho škrábla do tváře.

Kelly vypálil. Ozval se výkřik. Mayerse kulka zasáhla do ruky. Už v ní nedokázal udržet zbraň..

Kelly vytáhl z Larretova opasku druhý kolt a hodil jej do rohu. Nebyl si jistý, zda výstřely zanikly v hluku saloonu. V hale se zdržovali oba chlápci, co ho tam přivlekli, a barmani. Bylo načase zmizet.

Mayers stál za psacím stolem a držel se za krvácející ruku.

„Kelly, ty máš pekelné štěstí!“ zasípal.

Maršál přiběhl ke dveřím. Tu však uslyšel, jak ně někdo klepe, a uslyšel hlas šéfbarmana. „Pane Mayersi, jste v pořádku?“

Přiskočil k druhým dveřím, těm, kterými ho před čtvrthodinou přivedli dovnitř. Otevřel je a ocitl se na chodbě mezi prkennými stěnami. Slyšel Mayersův hlas: „Bude, Jessi, kde jste!“

Kelly běžel tak rychle, jak jen uměl. V uličce kráčela skupina mužů. Okamžitě se k ní připojil, protože nikde nemohl být ve větším bezpečí, než mezi lidmi.

Na příští křižovatce se od nich odpojil a vydal se k nádraží. Teď museli zasáhnout Poker s Luckym. Mayers tentokrát zašel příliš daleko. Konečně měl důvod pro to, aby ho mohl zatknout.

Za ním třeskl výstřel z revolveru a pak ještě jeden. Obyvatelé města je však neslyšeli. Hudba v saloonu hrála příliš hlasitě.

+ + + + +

Zatímco Kelly chvátal k obytnému vlaku Denver Railroad Company, Larret se pomalu sbíral ze země. Jeho matné oči se projasnily teprve po chvíli.

„Co-co se stalo?“

„Ty hlupáku! Tyidiote!“ zařval na něho Mayers. „Už jsme ho měli v kleštích a tys ho nechal utéct! Víš, co se teď stane? Do úsvitu je tu máme i s těmi jeho kamarádíčky a ti si nás pěkně podají. K čertu s tebou, ty kreténe!“

Larret se nejistě opíral o zeď. Mayersovy urážky zranily zbytek hrdosti, která v něm ještě byla.

„Tracy, tak se mnou nemluv!“

„Ne?“ smál se Mayers. „Kdo mi v tom zabrání?“

Larret kývl na sejf v rohu: „Slyšel jsem, jaks Kellymu řekl, žes všechno už připravil. Takže vezmi ty prachy a zmizíme. Jednou se na všechno zapomene a pak můžeme začít znovu.“

Mayers se škodolibě zasmál.

„Jasně, že zmizím. Ale bez tebe, Linku, bez tebe!“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Larret.

Mayers si prohlížel svou krvácející ruku a přitom výsměšným tónem říkal: „Až se Kelly vrátí, tak tu najde jenom jednoho. A to tebe! A mrtvého!“

„Tracy!“ zvolal Larret.

„Je to tak,“ odvětil Mayers ledovým hlasem. „A ty s tím nic neuděláš, Linku. Jeden z tvých koltů ti vzal Kelly, druhý ti zahodil. Já ale ten svůj mám a s levou rukou jsem stejně tak dobrý jak s pravou. Je po tobě, Linku!“

„Tracy, to přece nemůžeš udělat,“ vykřikl Larret. Byl bledý jak stěna.

Mayers se zakrvácenou rukou opřel o stůl a druhou se chopil revolveru. Palcem natáhl kohoutek.

„Proč bych to nemohl udělat? Kdo mi v tom zabrání?“

„Proč mě chceš zabít?“ hlesl Larret. „Nech mě běžet, Tracy! Co z toho budeš mít, když mě odděláš?!“

„Och, no proč? Protože bys toho mohl příliš moc vykecat,“ zamumlal. „Třeba to, kdo stál za přepady vlaků s penězi Denver Railroad Company. Ne, bude lepší, když ti k takové chybě nedám příležitost.“

„Přísahám, že nic neprozradím!“ zaječel Larret. „Copak jsem pro tebe nepracoval dobře? Když nás pronásledovali, málem mě Jones dostal. Dopadl bych stejně jako Rush. Unikl jsem jenom díky tomu, že si Jonesův kůň zlomil nohu.“

„Kdyby tě oddělal, jenom by mi to ulehčil,“ procedil Mayers mezi zuby. „Že nic neprozradíš? Vyklopil bys všechno, hned jak by na tebe Kelly udeřil, jenom proto aby sis zachránil ten svůj prašivý život. Ne, Linku, musíš zemřít! Nemůžu si dovolit ten risk, že bys mohl mluvit.“

Larret vrávoravým krokem přistoupil ke stolu. „To je dík za všechna ta léta?“ zamumlal.

Mayers se ďábelsky rozesmál.

„Dík za co? Za ty roky, co jsem tě živil, tos chtěl říct?! Linku, měls se mnou krásný život. Teď za to musíš zaplatit. To je všechno.“

„Cigaretu!“ škemral Larret. „Aspoň mě nech vykouřit si cigaretu, ať to mám lehčí.“

Mayers svraštil čelo. Přemýšlel.

„No dobrá,“ podotkl. „Kelly se jenom tak rychle nezmátoží. Jednu cigaretu, Linku, to bude tvoje poslední potěšení na tomto světě.“

Larret si třesoucími se prsty sáhl do kapsy saka. Náhle však byla jeho nejistota tatam a ze zničeného člověka smířeného se svým koncem se jakoby mávnutím kouzelného proutku stal zlomyslný padouch.

„Chcípni, ksindle!“ zvolal. Vytáhl ruku z kapsy - a držel v ní malý, dvouhlavňový derringer.

Mayers chtěl zvednout svůj revolver, ale už se k tomu nedostal.

Třeskl výstřel a po něm ještě jeden. Dvě kulky ráže 41 v té chvíli ukončily temný život Tracyho Mayerse. Bezvládně se sesunul ze stolu na podlahu.

Larret k němu přiskočil a prohledal mu kapsy. Našel klíč a chvatně přistoupil k sejfu. Odemkl jej a zahvízdl úžasem.

Právě si cpal kapsy balíčky bankovek, když někdo znovu zaklepal na dveře.

„Pane Mayersi, opravdu je všechno v pořádku?“ ozval se hlas šéfbarmana Mikea.

Larret se otočil, ještě naposledy pohlédl na mrtvého Mayerse a zadními dveřmi vyběhli ven.

Když se barman nedočkal odpovědi, znervózněl. Ačkoli měl zakázáno vstoupit do kanceláře svého šéfa aniž byl vyzván, odvážil se aspoň pootevřít dveře. Nejprve ucítil pach střelného prachu a pak spatřil za stolem Mayersovy nohy.

„Pane Mayersi!“ vykřikl barman a vkročil do místnosti. Když přistoupil ke stolu, strnul hrůzou. Jeho šéf a chlebodárce, Tracy Mayers, tam ležel v krvi.

Měl otevřené oči - ale ty už nic neviděly.

+ + + + +

Zadýchaný Kelly běžel podél potemnělého stavebního vlaku.

Vstoupil do vagonu, který obýval s Pokerem a Lucky Jonesem. Zel prázdnotou.

Horečně přemýšlel. Mayerse a Larreta musel zatknout co nejdřív, ještě tuto noc. Potom by se měl podívat po těch dvou mužích, kteří ho unesli. Jejich výpověď mohla být klíčovým důkazem pro Mayersovy viny.

Poprvé vůbec si přál, aby nebyl maršálem a nemusel se držet litery zákona. Nebýt toho odznaku, tak by Mayerse a toho skunka Larreta oddělal na místě. Jenže jako člověk, který přísahal, jinak jednat nemohl.

Když vyšel ven, uvědomil si, že hluk v Mayersově saloonu utichl. Pohled na hodinky mu prozradil, že za chvíli bude odbíjet půlnoc. Ze by Mayers zavíral tak brzo?

A stejně tak bylo divné, kdyby za takovýchto okolností utekl. Naopak, kdyby to chtěl udělat, měl by se snažit, aby všechno vypadalo tak jako jindy. Kelly se rozhodl, že té záhadě musí přijít na kloub.

Hned na nejbližším rohu narazil na Pokera a na Texasana.

„A sakra, vždyť on je tady!“ s ulehčením zvolal Jones.

„Kde se, hergot, celou dobu touláte?“ obořil se na ně Kelly.

„Hledal jsem Petea, jaks mi říkal,“ odvětil Jones. „Našel jsem ho v jedné chatě u dvou starých kamarádů. Dostal jsem ho odtud, ale tys byl pryč. Začali jsme tě hledat a když jsme našli tvůj kolt, věděli jsme, že se něco stalo.“

„Hodně se toho stalo,“ zavrčel Kelly, načež si vzal kolt, který mu Jones podával. „Kde jste to našli?“

„Nahoře, poblíž hromad pražců,“ odvětil Poker. „Revolver se sedm a půl coulů dlouhou hlavní nosíš jenom ty. Bylo nám jasné, že dobrovolně bys ho nezahodil.“

„S tebou si ještě musím promluvit,“ řekl Kelly nepříjemně znějícím hlasem. „Neříkal jsem vám snad, že se máte držet spolu?“

Poker sklonil hlavu a nervózně si otíral dlaně o kalhoty.

„Připouštím, že to byla moje chyba. Jenže, když mě dva staří kamarádi pozvali na partičku pokeru, nenapadlo mě, o co by mohlo jít.“

„Staří kamarádi!“ zvolal rozzuřený Kelly. „Taková průhledná finta, jak nás rozdělit. Vsadím se, že za tím stojí Mayers. Nechal mě unést. Pojďte se mnou, pěkně si na toho ptáčka posvítíme.“

„To nebude třeba, Lukeu,“ zamumlal Baxter.

„Co tím chceš říct?“ podivil se Kelly. „Vyjadřujte se jasněji.“

„Mayers je už půl hodiny mrtvý,“ prohodi Jones. „Právě jdeme z jeho saloonu. Hledali jsme tě tam. Našel ho šéfbarman Mike. Měl v sobě dvě kulky.“

Kelly tam stál jak solný sloup. Tak proto tedy ta hudba a randál utichly. Náhle si vzpomněl na dva výstřely, které slyšel, když utíkal k nádraží.

„Larret?“

Jones přikývl.

„Jistě, kdo jiný? Podíval jsem se do jeho kanceláře. Sejf byl otevřený a na zemi byly rozsypané bankovky. Podle mě, Lukeu, Larret zastřelil svého šéfa a nabral si tolik peněz, kolik mohl. Zřejmě ho při tom vyrušil Mike. Vypařil se, protože věděl, že mu jde o krk.“

„To řeší část našeho problému,“ zamumlal Kelly.

„Ale jenom část,“ upozornil ho Jones. „Vsadím se, že Link se teď potuluje někde poblíž trati. Neutekl daleko. Sžírá ho pomstychtivost. Chce tě zabít, Lukeu, protožes mu několikrát srazil hřebínek. Na tvém místě bych teď byl hodně opatrný.“

Kelly pozvedl obočí.

„Kdo ti řekl, že jsem neopatrný, he?“

Jones vyděšeně zvedl ruce. „No dobře, dobře, už jsem zticha. Myslel jsem to v dobrém.“

„Kdybyste dělali, co jsem vám řekl, nedošlo by to tak daleko,“ procedil Kelly mezi zuby. „Ale vy si vždycky musíte dělat, co se vám zachce.“

Události té noci notně pocuchaly jeho nervy. Myšlenka, že jen o vlásek unikl smrti, mu naháněla husí kůži.

„Tak dobrá, zapomeňme na to,“ prohodil a otočil se ke svému vagonu.

Poker neklidně přešlapoval a mnul si ruce.

„Jestli nemáš nic proti, rád bych si na zbytek noci vzal volno,“ řekl.

„Proč?“ otázal se Kelly.

„Abych svým starým přátelům položil pár otázek. Například, proč mě pozvali na tu partičku zrovna dneska. A jestli mi to neřeknou, tak jim trochu pomůžu.“

„To je zbytečné,“ odtušil Kelly. „Ti už jsou dávno za horama. Dostali úkol a splnili ho. Kdyby teď Mayers žil a já byl mrtvý, jak to plánovali. Ne, Pete, myslím, že už je nenajdeš.“

„Já bych šel také,“ ozval se Jones.

Kelly však zavrtěl hlavou.

„Nepůjde nikdo. Chci, abyste odteď byli pořád se mnou. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Poté zmizel ve svém vagonu. Únavou už se mu klížily oči.

+ + + + +

Následujícího rána spatřil před Holbrookovým vagonem strakatého mustanga. To zvíře za sebou mělo ostrou jízdu, na jeho bocích se leskl pot.

Holbrook se bavil s mužem v kabátci ze srnčí kůže. „Lukeu, to je Buffalo Jim Carter, lovec bizonů a zvěd naší společnosti,“ poznamenal Holbrook ke Kellymu.

Ten přikývl. Carter se zazubil. „Dobrý den, pane Zabijáku problémů. Těší mě, že vás poznávám.“

Kelly mu potřásl rukou, aby se poté obrátil na Holbrooka. „Tracy Mayers byl minulou noc zastřelen ve svém saloonu.“

„To je první dobrá zpráva za poslední týdny,“ zamumlal Holbrook. „Zato Buffalo přinesl mnohem horší.“

„Co se děje?“ zeptal se Kelly.

Carter vyplivl kus tabáku.

„V horách se shromažďují Utové. Vypadá to, že plánují útok na dráhu, ale ještě nejsou rozhodnutí.“

Přivřel oči.

„Buďte opatrní!“ Přitom dvojznačně pohlédl na Kellyho.

„V pořádku, dáme si pozor,“ odvětil maršál. Rozuměl dobře. Carter mu chtěl naznačit něco, o čem nechtěl v Holbrookově přítomnosti mluvit.

„Jenom aby,“ zavrčel lovec. „Řekněte svým Irům, ať spávají s puškou v posteli, nebo by se také jednoho rána mohli probudit bez skalpu.“ Kývl na Holbrooka. „Myslím, že bych se měl postarat o koně.“

„Běžte do kuchyně, dají vám snídani,“ poznamenal šéfinženýr a vylezl na plošinu svého vagonu.

Carter odvázal svého mustanga a odvedl jej do ohrady. Kelly ho následoval. Počkal, opíraje se o kůl, až Carter odsedlá a napojí koně, a zeptal se:

„No?“

Vousatý Carter se zazubil.

„Chytrý kluk! Myslel jsem si, zemi porozumíte.“

„Ještě nějaký problém?“ vyzvídal Kelly.

Kolem prošel Lucky Jones. „Ahoj, Buffalo, ty starý jezevče!“

„Nazdar, Zrzku!“ odvětil Carter.

Kelly ztrácel trpělivost. „Bude se střílet?“ otázal se.

Lucky si olízl rty.

„Střílet? Tak tam nemůžu chybět.“

Kelly si všiml, že se k nim blíží i Poker. Holbrook již zmizel ve svém vagoně.

„Můžete mluvit otevřeně,“ prohodil ke Carterovi. „Tento muž je Pete Baxter, můj přítel a společník. To, co mi řeknete, platí i pro něho.“

Carter přivřel oči.

„Myslím, že tu věc, které jsem přišel na stopu, můžeme vyřídit i bez toho, že bych s tím zatěžoval pana Holbrooka. Ten má svých starostí dost.“

„Co je to za věc?“ zeptal se Jones.

Carter si promnul bradu. Jeho šat byl cítit potem a kouřem nespočetných táborových ohňů.

„Tak dobrá,“ začal, „v horách jsem zpozoroval podezřelou společnost. Chlapíka, který vypadal vyšňořené jak prezident, a dva další, kteří by spíš zapadli mezi nás. Ten dandy seděl na mule, kterou vedl další muž. Jeli po stezce, která, jak vím, končí mezi vesnicemi Utů.“

„Co to může znamenat, Buffalo?“ zamumlal Jones.

„Můžete třikrát hádat.“ Carter opět vyplivl kousek tabáku, aby si vzal nový.

Zvídavě hleděl na Kellyho. „Nu, pane Zabijáku problémů, co si o tom myslíte? Městský frajírek doprovázený dvěma zvědy na cestě k Utům, kteří nad Denver Railroad dvakrát nejásají. Přemýšlejte.“

„Mohl by to být zmocněnec Santa Fe, který chce rudokožce přimět k tomu, aby na nás zaútočili!“ prohodil Kelly.

„Správně!“ přisvědčil Carter. „Kelly, vidíte to tak jako já. Pár soudků s ohnivou vodou, několik tuctů opakovaček s dostatkem munice, a masakr je na světě.“

„Ale to jsou pořád jenom tvoje domněnky, Buffalo,“ ozval se Jones.

„Ano?“ Lovec pozvedl obočí. „Něco ti řeknu, synu: Žil jsem tu už tehdy, když ty ses ještě počurával do plínek. A už bych byl pěkně dlouho pod drnem, kdybych nedokázal odhadnout to, co se tady děje.“

Díval se z jednoho na druhého.

„Myslete si, co chcete, ale já vám řeknu jedno: Tady se kuje nějaká čertovina! Jestli nějaký napomádovaný hezoun vyjede jen tak zničehonic do divočiny, tak to určitě nedělá jen tak pro zábavu! Co jiného by v tom mohlo vězet než to, že proti nám chce poštvat Uty?“

„Carter má pravdu,“ řekl Kelly.

Poker přešlapoval. „Zítra vedení stavby odjede do Elk River, takže nikomu nebude nápadné, když zmizíme. A protože Mayers už je mrtvý, nebude nás tu třeba.“

„To je fakt,“ přitakal Kelly.

„Holbrook o tom nemusí nic vědět,“ zabručel Carter. „Ten má svých starostí dost.“

„Mohli bychom ty chlápky, kterés tam viděl, ještě dostihnout?“ otázal se Jones.

„Naši koně jsou odpočinutí, ale jeho kůň je unavený,“ namítl Poker.

„Vezmu si jednoho z drážní ohrady,“ odpověděl Carter. „Ty chlápky ještě doženem. Neříkal jsem vám, že jsem tu žil dost dlouho? Znám pěšiny, o kterých ví málokdo. Přivedu vás k nim.“

Kelly souhlasil. „Lucky, osedlej koně. Pokere, sbal všechno, co můžeme potřebovat na dlouhou cestu. Řeknu panu Holbrookovi, že se jedeme podívat po dráze. Vyrážíme za hodinu.“

O hodinu později už jeli podél čerstvě položených kolejí směrem k Ely River.

Šlo o pozdní srpnový den a vzduch se tetelil. Koně dusali po měkkém borovém jehličí, zdolávali strmé svahy i hluboké kaňony, brodili se mělkými potoky, na konci léta již takřka vyschlými. Když se začalo stmívat, zastavil Carter ve stínu jedné skály.

„Zůstaneme tady.“

„Tak brzo?“ protestoval Jones. „Mohli bychom jet ještě dobrou hodinu.“

Carter se mu smál do očí.

„Radši zůstaň u svých krav, Lucky, a toto přenech mně. Ti pánové, které pronásledujem, rozdělají oheň, protože nebudou chtít mrznout - a já dokážu cítit kouř na pořádnou dálku. Chápete už, proč tu zůstaneme?“

„Chápu,“ zabručel Poker. „Jestlis to nepochopil, Texasane, tak bohužel. To máš hlavu jenom na to, abys měl na čem nosit klobouk?“

Kelly se obrátil na lovce. „Myslíte, že by mohli být blízko?“

Carter přikývl.

„Vedl jsem vás zkratkou a vím, kudy jeli. Nejsou daleko. Radši buďte tiše. Za chvíli se vrátím.“

Nato si vzal pušku a zmizel.

Poker s Lucky Jonesem se postarali o koně. Stmívalo se rychleji, neboť léto se chýlilo ke konci. Carter se vrátil za půl hodiny.

„Táboří na druhé straně hřebene,“ řekl.

„Nasedat!“ zvolal Kelly.

Buffalo je nejprve vedl podél skalní stěny, načež se vydali do hloubi lesa. Když stanuli na vrcholu hřebene, spatřili v temnotě rudou skvrnu - oheň.

„Zbytek půjdeme pěšky,“ zašeptal Carter.

Kelly přikývl a sesedl. „Pokere, dávej pozor na koně.“

„Proč já?“ protestoval Baxter. „Chci jít s tebou. Nechci tě tam nechat jít samotného.“

Jones se zazubil.

„Hlídač koní - to je všechno, k čemu se hodíš, trpaslíku!“

„Drž zobák!“ zavrčel Kelly. Pak se znovu obrátil na Pokera. „Poslouchej, dávám ti důležitý úkol. Možná ty koně budeme brzy potřebovat, jestli nás budou honit. Potom budeš moct ukázat, co umíš.“

„O.K., Lukeu,“ povzdychl si Poker.

Carter šel jako první. Ve svých měkkých mokasínách se pohyboval neslyšně jak had. Kelly s Jonesem měli co dělat, aby mu stačili.

Sešli do údolí, přebrodili potok a znovu spatřili oheň. Hořel na jednom ostrohu mezi vrbami. Carter si vlezl pod převislý břeh a kývl na maršála s Texasanem. Chvíli byli tiše a vyplatilo se to. Zaslechli rozhovor tří mužů.

„Zítra večer budeme v indiánské vesnici, pana Sturgissi,“ řekl někdo chraplavým hlasem, „ale nejsem si jistý, jestli z toho Soví křídlo bude nadšený. A už vůbec se neodvažuju tipovat, co řekne na vaše návrhy.“

„Soví křídlo je nejvyšším válečným náčelníkem Utů,“ zašeptal Carter Kellymu do ucha.

Maršál slyšel hluboký a sebejistý smích, načež zazněla odpověď: „Nechte to na mě, Pierci. Peníze tu nehrají roli. Chtěl bych vidět rudokožce, který se za ohnivou vodu a dobrou pušku nevydá na válečnou stezku.“

Třetí hlas, mnohem mladší, dodal: „A není to škoda štvát Uty proti Denver Railroad? Hodně dobrých mužů to bude stát život, Bene.“

„Na to nemysli, chlapče,“ odtušil první hlas.

„Ale já na to musím myslet. Že jsem se vůbec dal na ten váš špinavý džob najmout! Hned, jak to bude za námi, ztratím se do Mexika. Tady po mně bude plivat každé dítě, až se zjistí, co jsem udělal.“

Kelly vytáhl revolver a kývl. Carter pochopil a odplížil se. Kelly počítal do deseti, nato se zvedl a vytáhl se na břeh tak tiše, jak jen to šlo. Jones jej následoval.

Tu se z křoví ozvalo varovné zafrkání koně. Kelly nyní viděl na ony tři muže u ohně a slyšel, jak se jeden ptá: „Co je?“

Vyskočil a zvedl kolt. „Jenom klid, gentlemani! Hlavně žádné hlouposti.“

Muž v městském obleku musel být Sturgiss. Oba další, jeden mladší a jeden starší, byli oblečeni jako hraničáři.

„Hej!“ vykřikl ten starší. „Co to má být? Dva proti třem.“

„Tři proti třem!“ opravil ho Kelly. „Ukaž se, Buffalo!“

Z křoví se vynořil Carter a puškou namířil na vysokého muže.

„Bene Pierci! To jsem si mohl myslet, že budeš mít prsty v takové špinavosti,“ prohodil.

Kelly se obrátil na Sturgisse.: „Všechno jsme slyšeli. Chtěli jste poštvat Uty proti Denver Railroad? To vás ještě přijde draho.“

„Kdo vlastně jste?“ vyjekl Sturgiss. „Proč se do toho mícháte?“

„To je Kelly, člověk Denver Railroad,“ zavrčel Pierce. „Už jsem ho jednou viděl. Tenkrát, když před ním v Canyon City musel couvnout Bat Masterson.“

Sturgiss pozvedl obočí a řekl: „Jak by se vám líbil takový malý dárek? Řekněme - tři tisíce dolarů. To byste určitě změnil názor, ne, Kelly?“

„Ne, vy darebáku,“ odsekl Kelly.

V tom okamžiku, když se na něj Kelly nedíval, zkusil Pierce své štěstí s koltem. Třesklo několik výstřelů z revolverů, proložených zaduněním Carterovy sharpsky. Pierce se pomalu otočil a pak se zřítil na zem.

„Nestřílejte!“ vykřikl mladší muž. „Nemám s tím nic společného. To jenom Ben to riskoval!“

„To je tvoje štěstí, Creere, jinak bys dopadl tak, jak on,“ zabručel Buffalo a nabil si pušku.

„Vstávat!“ zvolal Jones a vrazil mladíkovi revolver do zad. Ten vstal a nechal se odzbrojit a přivázat ke stromu.

Sturgiss, bledý jak stěna, seděl u ohně a vyděšeně upíral zrak na Pierceovo tělo. Ještě nikdy neviděl někoho tak rychle zemřít.

„A teď vy,“ řekl Kelly.

Sturgissovi se chvěly rty.

„Co chcete? Oddělat mě jak jeho?“

Kelly zavrtěl hlavou.

„Ne, nejsme přece vrazi. Pošlu vás do Fort Crawfordu, kde budete předán úřadům. Za navádění indiánů k přepadení bělochů jsou tresty vysoké. Odhaduju, že příštích deset let strávíte ve státním lomu - s řetězy na nohou.“

„Nemáte proti mně žádné důkazy!“ vykřikl Sturgiss.

„Opravdu?“ Kelly se usmál. „Moji společníci Carter a Jones slyšeli všechno, co jste před čtvrthodinou vykládal. Krom toho jsem maršál. Komu budou věřit, mně nebo vám?“

„Zapomněls na toho kluka,“ opáčil Jones, přičemž ukázal na Creera přivázaného ke stromu. „Myslím, že bude rád, když se z té šlamastyky bude moct dostat se zdravou kůží.“

„Přesně tak,“ přizvukoval mu Kelly.

Přišel ke Creerovi a prohodil k němu:

„Jste v tom až po uši, chlapče. Existuje jen jedna možnost, jak byste se z toho mohl dostat jenom s malým trestem. Musíte vypovídat před soudem a vše doznat.“

„Udělám, co ode mě budete chtít, maršále,“ přidušeným hlasem odvětil Creer.

„Navedl vás k tomu Pierce?“

„Ano. Řekl mi, že si můžu vydělat spoustu peněz, když mu pomůžu dovést někoho k Utům. O co se vlastně doopravdy jedná, jsem se dozvěděl až potom.“

„A pana Sturgisse jste předtím nikdy neviděl? Neznáte se s ním?“

„Ne, pane. Přísahám při památce mé matky!“

„Moc to s těmi přísahami nepřehánějte,“ podotkl Jones.

Kelly dodal: „Máte štěstí, Creere, že jsme leželi poblíž a slyšeli jsme, jak svým kumpánům říkáte, že to, co chystali, by byl zločin. Proto vám věřím. Určím vás za korunního svědka obžaloby a přimluvím se za vás.“

„Děkuju, pane,“ zamumlal Creer. „Moc vám děkuju.“

Kelly kývl na Buffala. „Přiveď Pokera s koňmi, zůstaneme tu do rána.“

Carter přikývl a zmizel.

Jones se začal hrabat ve věcech jejich zajatců.

„Co hledáš, Lucky?“ zeptal se ho Kelly.

„Tu je to,“ zamumlal Texasan. „Well, tady je to.“

Narovnal se a v ruce držel malý rýč. Podal ho Sturgissovi a řekl: „Na, kopej, ty ničemo, kopej!“

„Co?“

Jones ukázal na mrtvého Piercea. „Byl to přece tvůj kumpán, ne? Takže máš povinnost ho řádně pohřbít. Začni, než začnu být nepříjemný.“

Sturgiss pohlédl na své bílé, jemné ruce.

„Ale já jsem nikdy…“ zvolal.

Jones se posadil opodál na kámen a začal si hrát s revolverem. V záři ohně se zaleskla chladná ocel.

„Však se to naučíš,“ uklidňoval Sturgisse. „A rychle, uvidíš.“

Holbrook přijal svého muže s vyčítavým výrazem v očích.

„Lukeu, byl jste déle než týden pryč,“ řekl. „Už jsme si mysleli, že se vám něco stalo.“

Kelly se usmál a jal se cpát tabák do fajfky.

„Je mi líto, že to nešlo rychleji. Chytili jsme jednoho agenta Santa Fe, který mířil k Utům, aby je poštval proti Denver Railroad. Přitom jsme museli zajet do Fort Crawfordu, kde jsme našeho vězně nechali ve vězení. Řekl bych, že tak deset let si tam pobude.“

Holbrookovi málem vypadly oči z důlků.

„Agent Santa Fe?!“ zvolal. „Jak jste se o tom dozvěděli?“

„Přišel na to Buffalo Jim Carter,“ odvětil Kelly. „Přivedl nás k němu. Myslím, že ten chlapík si zaslouží extra prémie.“

„Kelly, jestli se tato železnice dokončí, tak za to budeme moct poděkovat jenom hrstce lidí,“ zamumlal. „Například vám.“

„Zapomněl jste na Buffala,“ řekl Kelly. „A na Luckyho Jonese. A na mého starého přítele a společníka Petea.“ Potom ukázal na hlavního inženýra. „A také na sebe, pane Holbrooku.“

Začátkem září se už stavělo za Elk River. Stavba se zakusovala stále hlouběji do hor. Dosáhlo se Sage Valley a nezadržitelně se pokračovalo dál. Přihodilo se několik šarvátek s bandami Utů, ale k většímu útoku nedošlo. Denver Railroad poslala Buffala Jima Cartera s množstvím dárků k Sovímu křídlu a ujistila ho, že jeho loveckých revírů se stavba železnice nedotkne a že vrah jeho pokrevního bratra od Canyon City bude potrestán, hned jak bude chycen.

Na konci září už dráhu dělilo jen několik dnů od staré trati Kansas-Denver-Pacific. Santa Fe vypadla ze hry. Neštěstí, kdy v jednom tunelu explodovaly výbušniny, ji vyřadilo ze závodu.

V říjnu už to vypadalo na sněžení. Sam Holbrook však hnal své muže vpřed. Naštěstí zůstalo počasí rozumné. Teď už DRRC nemohlo zastavit nic.

Malá vesnice Grand Junction, určená za místo střetu obou tratí, se každým dnem rozrůstala. Dostavníky a vlaky přivážely zvědavce, kteří chtěl vykonat velké činy pionýrské doby devatenáctého století.

A pak došlo k pokládaní posledního pražce. Třesoucíma se rukama do něj Holbrook zatloukl stříbrné hřeby. Následovalo fotografování, Rogersova lokomotiva Denver Railroad zapískala a přejela přes poslední pražec na druhou, právě spojenou část dráhy. Třeskly salvy a lidé propukly v jásot.

Podařilo se.

Holbrook pozval spolupracovníky svého štábu do svého vagonu na drink. Všichni tito muži, kteří po celý rok odváděli poctivou a tvrdou práci, se nyní shromáždili kolem hlavního inženýra. Pohnutými slovy jim poděkoval za jejich věrnost a připil na společné dílo.

„Co teď budete dělat?“ zeptal se svého zabijáka problémů po oficiální části programu.

Kelly pohlédl na město, kam se nahrnuli dobrodruzi z celého Západu.

„Zítra,“ odvětil, „s Petem naložíme koně do vlaku a odjedeme do Topeky. Guvernér čeká na mou zprávu.“

„Bez vás,“ zamumlal Holbrook, „bychom to měli těžší. Děkuju vám, Lukeu.“

Tu se k nim přitočili Poker a Lucky Jones.

„Co kdybychom se dneska pobavili bez tebe, pane maršále?“ zeptal se Texasan.

Kelly se rozesmál.

„Jak chcete, jen běžte. Ale, Lucky, varuju tě, nesedej si s Pokerem ke kartám! Prohrál bys i spodky.“

„Ale ne,“ zabručel Poker. „Já mám srdce pro malé chlapce.“ Poté se oba obrátili a vydali se do města.

„Pořád se pošťuchovali, co?“ podotkl Holbrook.

„Jo,“ přisvědčil Kelly. „Ale nebylo to nic vážného. Když na to přišlo, pomohli si. Nejradši bych vzal Luckyho s sebou, ale myslím, že touží po Texasu.“

Holbrook přikývl.

„Ano, to je pravda. Víte, Lukeu, že Southern Pacific mi nabídla vedení stavby její trati na Jihozápad? Zeptal jsem se Jonese, jestli by to vzal, a on souhlasil.“

„Pak hodně štěstí,“ řekl Kelly a rozloučil se.

Šel do svého vagonu a lehl si do postele.

Práce byla vykonána, zítra sedne na vlak a vydá se zpátky. Když nad tím přemýšlel, usnul.

Probudil ho až průvan.

Zatracené dveře, pomyslel si, a chtěl vstát.

„Jenom zůstaň ležet, Kelly!“ zmrazil ho tichý hlas.

Ten hlas.

Už mnoho týdnů ho Kelly neslyšel, ale přesto ho okamžitě poznal. Patřil Linku Larretovi.

Opíral se o rám otevřených dveří a koltem mířil na Kellyho.

Jeho tvář byla zkřivena nenávistí.

„No, Kelly, jak se teď cítíš?“ výsměšně se zeptal.

„Špatně,“ přiznal Kelly.

Mrkl na svůj revolverový opasek, který visel na noze postele. Pažba koltu trčela z pouzdra. Kdyby se mu povedlo jej vytáhnout…

Larretův ledový hlas mu tu myšlenku přerušil. „Na tvém místě bych to neriskoval, amigo! Smrt bývá rychlejší, než si myslíme.“

Kellyho polil studený pot. „Co chceš? Mám snad padnout na kolena a škemrat o život?“

Larret se rozesmál.

„Uhodls, můj chytrý příteli! Přesně to chci!“

+ + + + +

Poker náhle zvedl oči od karet. „Tamtoho znám,“ zamumlal.

Jones vzhlédl. Seděli na dřevěném stole pod baldachýnem a před sebou měli sklenice z alkoholem.

„Kdo je to?“

Poker pokrčil rameny.

„Nevím to přesně. Viděl jsem ho jenom chvíli. Ale nějak mi přišel povědomý. A já mám dobrou paměť.“

„Pojď,“ řekl Jones a vstal.

Na ulici se to hemžilo lidmi. Irští stavební dělníci ve svých nových oblecích se mísili s tmavě oblečenými hráči, s vojáky v modrých uniformách a s nápadně namalovaných ženách, jejichž zaměstnání bylo od pohledu jasné.

„Tady!“ sykl Poker a zvedl ruku.

Jeden muž před nimi zabočil do poboční uličky. Viděli štíhlou, šlachovitou postavu.

„Larret!“ vykřikl Jones.

Oba muži si pohlédli do očí. „Co tu může chtít?“ podivil se Poker.

Jones si poklepal na pouzdro revolveru. „Můžeš třikrát hádat. Je tu kvůli Lukeovi.“

„Také bych řekl,“ přisvědčil Poker. „Myslím, že bychom ho neměli spouštět z očí.“

Vběhli do uličky, ale Larret zmizel.

„Ke stavebnímu vlaku!“ zvolal Jones.

Zběsile pádili podél kolejí a už zdálky viděli, že zadní dveře vagonu, jež obývali společně s Kellym, jsou otevřené.

Jones vytáhl revolver a kývl na Pokera. „Opatrně!“

Po špičkách se pak kradli dál. Hluk z Grand Junction zde již téměř nebyl slyšet. Svítila na ně teplé říjnové slunce.

„Slyším hlasy,“ zašeptal Poker. „Luke má návštěvu. Jestli přijdeme pozdě…“ Odmlčel se potřásl hlavou.

Jejich vagon byl z řady vozů až poslední. Jones se tiše vyšvihl na plošinku zprava, Poker zleva.

Slyšeli, jak Kelly říká: „Co chceš? Mám snad padnout na kolena a škemrat o život?“

Poté zaslechli druhý hlas, který nepochybně patřil Larretovi.

„Uhodls, můj chytrý příteli! Přesně to chci!“

Poker s Jonesem leželi vedle sebe na plošince.

„Myslím, že má Luckyho na mušce,“ zašeptal Poker.

Texasan přikývl.

„Jistě. Dávej pozor, až dám znamení, vpadneme dovnitř a vystřelíme, jasné?“

Opět uslyšeli Kellyho: „Jdi k čertu! Před tebou se plazit nebudu. Klidně to zmáčkni, jestli si věříš.“

„Já, že si nevěřím?“ zavyl Larret. „Chcípni, Kelly!“

Jones vyskočil. „Dělej, Pokere!“ vykřikl a vběhl do otevřených dveří.

Larret se bleskově obrátil. Jeho a Texasanův kolt třeskly současně. Jen o zlomek vteřiny později vypálil Poker.

Larret zasténal a pustil revolver. Očima plnýma hrůzy hleděl na Pokera a Jonese.

„Na vás jsem - na vás jsem zapomněl jak na smrt!“ zasípal.

Ještě jednou zasténal a pak se skácel na podlahu.

Poker přiskočil k maršálovi.

„Lukeu, jsi v pořádku?“ zvolal.

Kelly s námahou vstal z postele.

„Ano, nic mi není. Zachránili jste mi život, chlapci.“

Texasan jen mávl rukou a obrátil Larreta se slovy: „Copak jsem vám neříkal, že ho jednoho dne zastřelím?“

„Vsadíš se, že ho moje kulka zasáhla dřív než tvoje?“ ozval se Poker.

Kelly k nim přistoupil a objal je.

„Proč se zase musíte provokovat? Gba jste mi zachránili život, oba. Takže si podejte ruce a mějte se rádi.“

„Slyšels, trpaslíku?“ zazubil se Jones.

„Trpaslíku?“ vykřikl Poker a zrudl.

„Už s tím zase začínáte?“ zabědoval Kelly.

Jones ukázal na Larretovo tělo. „Zavolám pár chlapů, ať ho odnesou.“ Poté zmizel.

Poker přikročil ke dveřím a díval se za ním. „Už by se měl konečně odnaučit mi říkat trpaslíku,“ zamumlal.

„Nemůžeš ho snést, co?“ zeptal se Kelly.

Poker se obrátil a zavrtěl hlavou.

„Proč bych ho neměl snášet? Něco ti řeknu, Lukeu. Až se zítra rozdělíme, no, myslím, že mi ten kluk bude chybět.“

Jen s námahou se mu podařilo zakrýt dojetí.

„Ten zatracený texaský zrzek, ten mi bude chybět, uvidíš.“

„Mně taky,“ zamumlal Kelly.