John Kirby

Colorado western 038. Appaloosa

Takového koně Scott McKinney ještě neviděl. Kdyby se mu povedlo ho chytit, stal by se mocným člověkem, protože lepší zvíře pro chov koní si nemohl přát. Od chvíle, kdy toho hřebce spatřil, Scott McKinney na nic jiného nemyslel. Zapomněl dokonce na to, že jeden muž z neblaze proslulého klanu McGradyů mu přísahal smrt. Netušil, že McGradyové mu v jeho malém údolí připravili past.

Hlavní ulicí Missouly třeskly výstřely.

Scott McKinney byl první, kdo vyběhl ze saloonu. Jeho oči si jen pomalu zvykaly na tmu na ulici.

Přesto zahlédl stín, který asi třicet yardů od něj zmizel za rohem.

Scott McKinney vyrazil.

Chvíli po výstřelech panovalo ticho. Poté se však ze saloonu vyřítili další muži.

Nestaral se o ně. Věděl, že musí být pekelně rychlý, pokud chce toho prchajícího muže dostihnout.

Než dorazil k rohu, koutkem oka zahlédl temnou postavu, která se skláněla nad čímsi, co leželo na chodníku. Pak přiběhl k ústí tmavé uličky. Tu jej oslepil záblesk výstřelu. Okamžitě se vrhl k zemi.

Těsně nad ním hvízdla kulka.

Ještě v pádu Scott McKinney vytáhl z pouzdra svůj peacemaker a vystřelil směrem, kde viděl záblesk.

Věděl, že netrefil. Vstal a kličkoval dál. Zdálo se mu, že zahlédl nějaký stín, ale kupodivu na něho už nikdo nevystřelil. Hluk na hlavní ulici utichl.

Scott se vrhl vpřed, převalil se a klekl si.

Konečné spatřil onoho muže.

Nepřekvapilo ho, že ten druhý zůstal stát. Na jeho místě by jednal stejně.

Vypálili současně.

Scott ucítil ostrou bolest v pravém rameni. Poté, co vystřelil, se okamžitě vrhl stranou. Uslyšel tupý náraz. Muž před ním se opíral o zeď, ale ne dlouho. Posléze se skácel na zem.

Scott vyskočil a namířil tomu muži na hlavu. Jeho protivníkovi vypadl revolver a ležel asi dvě stopy od něj v písku. Natahoval po něm pravou ruku, ale Scott byl rychlejší a šlápl na něj.

Muž zasténal.

Scott McKinney zůstal ostražitý. Možná má ten muž u sebe ještě další zbraň. Pro jistotu na něj dál mířil peacemakerem.

Z hlavní ulice se ozvaly vzrušené hlasy. Kdosi volal po lynči.

„Slyšels to?“ zeptal se Scott. „Pěkně zůstaň v klidu, nebo budeš viset.“

Muž zasténal.

Scott jej rychle prohmatal, ale našel pouze nůž, který hned zahodil. Poté zvedl mužův revolver, načež ho chytil za límec a postavil jej na nohy.

Muž opět zanaříkal.

Scott spatřil tmavou skvrnu na jeho košili na levém boku. Takže trefil.

„Dělej, běž!“ zavrčel Scott. „Na hlavní ulici už na nás čekají.“

Jeho zajatec to vzdal. Hlava mu klesla na prsa a Scott viděl, že už nemá síly. Rychle potřeboval doktora, aby nevykrvácel.

Scott jej strkal před sebou.

Takto zabočili do jedné tmavé uličky. Divil se, že za nimi nikdo neběží. Museli přece slyšet ty výstřely.

Zmatení lidé s pochodněmi v rukou však pobíhali po hlavní ulici.

+ + + + +

Jen s námahou udržel zajatce na nohou. Neustále se mu podlamovala kolena, takže poslední yardy k hlavní ulici ho musel táhnout.

Náhle se zarazil.

Nad hlavami shromážděných lidí se objevila vztyčená oj vozu. Na jejím konci se houpala oprátka.

Po touto oprátkou stál tmavý muž s kudrnatými vlasy. Vyděšeně koulel očima. Dav ho strkal z plošiny povozu na kozlík. Kudrnatý muž se pokoušel bránit, ale přesila byla příliš velká.

Scott uslyšel výkřik jednoho vysokého muže hrozícího mulatovi: „Pověste toho černého zabijáka!“

„Hej!“ zvolal Scott. „Chytili jste špatného člověka. To tento chlap zastřelil toho muže před šerifovou úřadovnou.“ Jeho slova však nikdo nebral vážně.

Scott McKinney se prodíral mezi muži, kteří mu s reptáním ustupovali.

Viděl, že mulata už dostrkali až na kozlík. Jeden ze shromážděných mužů se chystal mu vložit smyčku na krk.

„Přestaňte!“ zvolal Scott. „Zatraceně, podívejte se nejdřív na tohoto chlapa, než odsoudíte nevinného!“

Touha po odplatě však byla silnější. Jeho volání po spravedlnosti zaniklo.

Mulatovi již uvázali smyčku kolem krku. Nyní ji utahovali.

Scott McKinney vytáhl peacemaker. Věděl, že jiná možnost mu nezbývá.

Rozvášněný dav mohly zastavit pouze výstřely.

Náhle se zraky všech upřely na něj a na sípajícího muže, kterého držel za límec.

„To jste ztratili rozum?“ zabručel Scott. „To tento střílel! Dostal jsem ho na Baker’s Alley, když chtěl utéct! To jste neslyšeli ty výstřely?“

Nevěřícně na něj hleděli.

Vysoký muž na kozlíku zavrčel: „Co to má být, McKinney? Chytili jsme Lacampa při činu. Skláněl se nad maršálem! To on oddělal O’Toolea! Nakonec, všichni přece víme, že O’Toole ho chtěl vyhnat z města!“

„Prozkoumal jste jeho revolver, pane Hinsdale?“ zeptal se Scott a pozvedl obočí.

„Ne, neprozkoumal!“ odpověděl Napoleon Lacamp, kroutící krkem, jež mu stahovala smyčka. „Vzali mi ho, abych nemohl dokázat, že jsem nevinný. Asi ho mezitím někam schovali.“

Hinsdale zbledl.

„Lže!“ zvolal. „Mám ho tady!“ Poté zpoza opasku vytáhl kolt. Byl to Navy colt s pažbou z ořechového dřeva.

„Podívejte se, jestli jsou v bubínku prázdné nábojnice, pane Hinsdale,“ řekl Scott.

Hinsdale zvedl revolver a protočil bubínek. Poté zbledl a zavrtěl hlavou.

„Žádná nábojnice tam není,“ zamumlal.

V davu to zašumělo. Náhle se lidé přestali o mulata starat. Nikoho nezajímalo, že Lacamp vyklouzl z pout a pak si roztáhl smyčku natolik, že z ní mohl vytáhnout hlavu.

Všichni nyní upíraly své pohledy na muže, který vypadal, jakoby měl každou chvíli omdlít.

„Kde je doktor?“ zeptal se Scott dřív, než se v davu zrodí nějaká hloupost.

„K čemu doktora?“ namítl muž stojící vedle něj. „Pověsíme ho místo toho negra, jestli je to vrah.!“

„Hlavně že někdo bude viset, že?“ sarkasticky dodal Scott. „Jestli chcete, aby byl bezpodmínečně někdo pověšen, tak proč se nenabídnete sám, pane?“

Někdo se zasmál, dotyčný muž zrudl. Nejprve se zdálo, že něco odpoví, ale pak sklopil zrak a zahanbeně se vydal pryč.

Z druhé strany přišel vysoký muž.

Scott v něm poznal doktora Jordana. Muži mu mlčky ustoupili.

Doktor jen zběžně zhlédl ránu v boku sténajícího muže a pichlavě pohlédl na Scotta McKinneyho.

„To chcete, aby vykrvácel?“ vyčítavě se zeptal.

Scott pokrčil rameny.

„Měl jsem snad připustit, aby nejdřív pověsili toho mulata?“

Doktor mávl rukou.

„Stone, Merryle,“ řekl dvěma mužům stojícím v jeho blízkosti. „Přeneste ho ke mně. A vy ostatní byste radši měli jít spát.“

Oba muži se chopili raněného a odnesli ho. Ostatní se vytratili. Většina z nich doktorovy rady neposlechla a vrátila se do saloonu Blackfoot, aby tam ještě jednou prodiskutovali události tohoto večera.

Scott McKinney najednou na hlavní ulici zůstal sám. Přemýšlel, jestli se také má vrátit do saloonu. Tu uslyšel šramot.

Otočil se a spatřil mulata, který kráčel směrem k němu.

Napoleon Lacamp už měl zase svou zdravou barvu. Z jeho černých očí již zmizelo rozrušení, pří kterém mu před několika minutami tuhla krev v žilách.

Lacamp podal Scottovi ruku.

Ten na chvíli zaváhal, než ji pak stiskl.

„Díky, McKinney,“ řekl mulat hrdelním hlasem. Scott cítil, že se mu ta slova derou ze rtů jen těžce.

Scott kývl k maršálově úřadovně.

„Jak to, že jste byl tak rychle u mrtvého maršála, Lacampe?“

„Chtěl jsem s O’Toolem mluvit,“ odvětil mulat a pokrčil rameny. „Slyšel jsem, že mě chce vyhodit z města. Šlo o slečnu Annie. Tvrdila, že jsem jí dělal neslušné návrhy. Přitom to bylo přesně naopak. Sakra, už jsem si myslel, že tu v Missoule konečně najdu místo, kde bych mohl v klidu žít. Dokonce jsem se domluvil se Stigem Andersonem. Chtěl mi za dobrou cenu nechat svou stáj.“

Scott McKinney se usmál.

„Vždyť tu můžete zůstat, Lacampe. Že O’Toolea jste nezabil vy, je jasné. A se slečnou Annie už se to nějak vyřeší.“

Mulat zavrtěl hlavou a kývl k povozu s vztyčenou ojí. Stále se ještě na ní houpala oprátka.

„Na to lidi tak rychle nezapomenou,“ zamumlal. „Pokaždé, když mě uvidí, to budou mít před očima.

A já vlastně také. Ne, McKinney, už tu nemůžu zůstat.“

„Nemůžete pořád utíkat, Lacampe,“ řekl Scott. „To, co se dělo dneska, jste přece nezažil poprvé, ne? Pokud pokaždé utečete, tak za chvíli nenajdete na celém světě jediné místo, kde byste mohl zůstat.“

Mulat pokrčil rameny.

„Vám se to snadno mluví, McKinney. Vy nemáte hnědou kůži.“

Scott McKinney mlčel. Na to se nedalo nic odpovědět. Opravdu, neměl hnědou kůži, takže o tom těžko mohl něco říct.

Už se chtěl otočit a jít k saloonu Blackfoot, když si vzpomněl na Sama Nolana, O’Tooleova zástupce. Pohlédl k maršálově úřadovně. V tuto dobu měl Nolan začínat svou noční hlídku.

„Viděl jste Nolana?“ zeptal se mulata.

Lacamp na něj chvíli hleděl, pak se obrátil k úřadovně a zavrtěl hlavou.

Scott McKinney vykročil k úřadovně. Ve světle lucerny, kterou někdo pověsil před vchodem, viděl tmavou skvrnu - krev maršála O’Toolea.

Prošel kolem ní a strčil do pootevřených dveří.

Chvíli trvalo, než si zvykl na tmu v místnosti. Pak však dovnitř vešel Lacamp s lucernou, kterou si vzal venku.

+ + + + +

Oba okamžitě uviděli Sama Nolana.

Zástupce ležel na podlaze. Na levém spánku měl bouli.

Scott McKinney zaklel, přiskočil k Nolanovi a sklonil se nad ním. Když zjistil, že zástupce je jen v bezvědomí, úlevou si oddechl. Opatrně ho obrátil na záda. Nolan zasténal.

„Ti zatracení idioti!“ vykřikl Scott. „Nenapadlo je nic lepšího, než vás pověsit, Lacampe. Nikdo z nich si neuvědomil, že by se měl podívat do kanceláře. Nevíte, kam odnesli mrtvého O’Toolea?“

Mulat zavrtěl hlavou. Položil lucernu na stůl a přistoupil ke kamnům, na nichž stál hrnec s vodou. Pak přikročil k maršálovu zástupci a vylil hrnec Samu Nolanovi na obličej.

Zástupce začal prskat a mlátit kolem sebe rukama. Scott raději ustoupil.

Nolan se sténáním vstal a chytil se za levý spánek. Téměř minutu mu trvalo, než si všiml, že před ním stojí dva muži. Okamžitě sáhl po koltu za pasem.

„Jenom klid, Nolane,“ řekl Scott. „My s tím nemáme nic společného.“

Nolan neodpověděl. Měl co dělat, aby se udržel na nohou. Jeho oči prozrazovaly, že ještě není úplně při vědomí. Pak se však probral.

„McGrady!“ zasípal. „Kde je ten hnusný bastard?“

Scott McKinney a mulat na sebe pohlédli.

„Kdo je McGrady?“ otázal se Scott.

Nolan energicky zavrtěl hlavou.

„Výstřely,“ zamumlal. „Slyšel jsem přece výstřely.“

Scott pochopil. Zástupce ještě nevěděl, že maršál je mrtvý.

„Maršál to koupil, Nolane,“ řekl Scott. „Lidé kvůli tomu chtěli pověsit Lacampa.“

Nolan se zarazil.

„Toho negra? Co ten s tím má co společného?“

Napoleon Lacamp přivřel oči a pohlédl na Scotta.

„Jenže já jsem lapil toho pravého,“ dodal Scott. „Je teď u doktora. Možná byste se na něho měl podívat, Nolane, jestli je to ten muž, kterého myslíte.“

Zástupce přikývl a zamumlal něco, čemu Scott nerozuměl. Zamyšleně přistoupil ke stojanu na pušky a vytáhl jednu parkerovku. Pečlivě zkontroloval, zda je nabitá. Pak kývl na Scotta a vyšel ven.

McKinney i mulat ho následovali.

Scott kráčel vedle něho. Tu si všiml, že mulat zůstal pozadu, a obrátil se.

„Nechcete jít s námi, Lacampe?“ zeptal se.

Lacamp zavrtěl hlavou.

„Už mě to nezajímá,“ odpověděl. „Vezmu si svého koně a zmizím odtud. Stejně mě tu nechtějí. Ještě jednou mnohokrát díky, McKinney.“

Scott mu zamával a pak dohnal Nolana, který už stál před lékařovým domem a bouchal na dveře. Když tam Scott dorazil, otevřely se. Stála v nich starší žena, která je pustila dál a odvedla je do místnosti, ve které doktor Jordan operoval maršálova vraha.

Když Sam Nolan spatřil tvář toho muže ležícího na operačním stole, zbledl.

„Clint McGrady,“ zašeptal. „Takže tě přece jen dostali!“

Vrahova zpocená tvář se zkřivila.

„Jdi k čertu, Nolane!“ zasténal.

„Skončíš v pekle, McGrady! To ti přísahám! Za tu vraždu maršála O’Toolea draze zaplatíš! Teď už tě nikdo nezachrání. Ani ta tvoje sebranka!“

„Buďte zticha, Nolane,“ okřikl ho doktor. „Nevidíte, že ten muž je na konci sil? Ztratil už příliš mnoho krve.“

Scott McKinney viděl, že McGrady má levý bok zbrocen krví. Lékař hledal kulku. Starší žena mu podávala obvazy a nástroje.

Scott chytil zástupce za ruku.

„Pojďte, Nolane. Doktorovi nepomůžeme.“

Zástupce rozčileně trhl hlavou. „Tomu neřádovi pomáhat? Měli jste ho nechat vykrvácet. Ten si nic lepšího nezaslouží.“

Scott chápal rozrušení tohoto muže. Pobýval v Missoule pouze týden, ale již po několika dnech zjistil, že oba muži s hvězdou tvoří nerozlučnou dvojici.

Když vyšli ven, Nolan se několikrát zhluboka nadechl čerstvého vzduchu a zamumlal: „Tak to všecko vypukne nanovo. Už jsme na McGradyovy skoro zapomněli. Proč se jenom zase museli vrátit?“

„Kdo jsou McGradyové?“ zeptal se Scott.

Zástupce maršála na něj pohlédl. V jeho tmavých očích se objevil udivený výraz.

„Hm,“ řekl, „ani jsem si neuvědomil, že to vy jste Clinta McGradyho postřelil, ne?“

Scott přikývl a zvedl pravou ruku. Pak se usmál a podotkl: „Ten chlapík byl zatraceně rychlý. Jenom nemířil dost přesně.“

Nolan si prohlédl ránu na McKinneyho ruce. Téměř nekrvácela, takže Scott ani neměl špinavou košili. Znovu však pocítil lehké pálení.

Nolanův pohled se mu nelíbil.

„Co je, zástupče?“

Nolan kývl.

„Myslím, že bych vám měl o klanu McGradyů povyprávět,“ zamumlal. „Pojďte se mnou do úřadovny. Mám tam rozpitou láhev brandy.“

+ + + + +

Scott McKinney přihlížel, jak zástupce přinesl láhev brandy a dvě sklenice.

Vzpomněl si na den, kdy přijel do Missouly, aby zde zkusil štěstí a začal nový život.

Byl nadšen zprávou maršála O’Toolea, kterou obdržel ve Fort Keogh, podle níž mu jeho starý strýc Joe přenechal malý koňský ranč v Bitter Root Mountains. Právě skončil jako zvěd u armády a nevěděl, co bude dál dělat.

Hned následujícího dne vyrazil. Teď se již celý týden zdržoval v Missoule a strýcův ranč v horách ještě ani neviděl.

Dobře si pamatoval na O’Tooleova slova:

„Neočekávejte od toho mnoho, McKinney. Váš strýc pil a za poslední dva roky jeho ranč upadl. Možná tam ani nenajdete žádné koně a bude vás čekat půl roku tvrdé dřiny, než vůbec dáte do pořádku budovy.“

Scott se tehdy probudil z růžového snu. Musel přiznat, že si to všechno představoval poněkud jinak.

O’Toole mu předal několik věcí, které uschoval, když strýce náhodně našel. Sám ho tehdy pochoval.

Bylo to tenké kožené pouzdro s dopisy a nejrůznějšími dokumenty, na které se ještě ani nepodíval. K tomu zlaté hodinky a talisman, jaký nosí Černonožci. V něm ke svému překvapení Scott nalezl vedle medvědího drápu a špičáku pumy i zlatý nugget, který musel mít hodnotu dobrého sta dolarů. Vypadalo to, že O’Toole se do talismanu nepodíval. Scott byl přesvědčen, že jinak by si to zlato vzal.

Maršál u starého McKinneyho nalezl i dopis jeho synovci. Byl adresován do Fort Laramie, ale odtud maršálův dopis poslali dál, do Fort Keogh.

„Kdy se chcete podívat na ranč vašeho strýce v horách?“

Scott s sebou trhl. Nolan stál před ním a podával mu sklenici s pálenkou. Vzal si ji a usmál se.

„Chcete, abych z Missouly zmizel?“ odpověděl otázkou.

Nolan pokrčil rameny.

„Vy musíte vědět sám, co chcete dělat,“ zamumlal. „Mohu vám jen poradit: Až bude Clint McGrady zdravý, tak se snažte moc se neukazovat.“

Scott pozvedl obočí.

„Myslel jsem, že ho chcete pověsit za vraždu maršála.“

Nolan vypil svou sklenici na ex. Poté si olízl rty a poznamenal: „Chci. Ale nejsem si jistý, jestli se mi to povede. McGrady není nikdy sám. Jestli se ostatní dozvědí, že jeden z nich je ve vězení, udělají všechno pro to, aby ho odtud dostali.“

Scott se napil, nespouštěl však přitom oči ze zástupce. Nolanův pohled napovídal mnohé.

„Aha. Takže se domníváte, že McGradyové se budou chtít pomstít muži, který postřelil Clinta, a proto mi radíte, abych co nejdřív zmizel z Missouly?“

Nolan přikývl.

„Jste chytrý, McKinney,“ odvětil s vážnou tváří. Na vašem místě bych se na ten ranč vykašlal a odjel bych někam hodně daleko, nejraději na Aljašku.“

Scott se pousmál.

„Vy s maršálem O’Toolem jste ale také odjeli daleko, a moc vám to nepomohlo.“

Nolan se nezlobil. Přisunul si židli, chopil se láhve, jež stála na stole, a posadil se vedle McKinneyho, načež mu dolil brandy.

,,O’Toole nebyl zbabělec,“ tiše řekl. „Jenom ho unavilo to zabíjení. Musel zastřelit Clintova nejstaršího bratra, když ho v Nebrasce překvapil při bankovní loupeži. Za týden pak McGradyové přijeli a O’Toolea postřelili. Mysleli si, že je po něm, a díky tomu přežil. Doktor ho z toho dostal. Když zase mohl sedět v sedle, odjeli jsme z Omahy. McGradyové se až potom dozvěděli, že přežil. Vrátili se do Omahy, aby zjistili, kam jsme jeli, jenže my jsme to nikomu neřekli. Sami jsme to nevěděli.“

„Takže to byla náhoda, že tu na vás Clint McGrady narazil?“

Nolan přikývl.

„Clint se musel podívat do okna úřadovny. Když s koltem v ruce vrazil dovnitř, celý se třásl. Vykřikl: „Konečně jsem tě dostal, O’Toole.“ Potom na mě zavrčel, že mám zmizet, protože se mě to netýká. Když jsem se nehýbal, přiskočil ke mně a dal mi ránu pažbou. Poslední, co si pamatuju, bylo to, jak jsem padal. Pak už jsem jenom slyšel vzdálené výstřely. Probral jsem se, až když jste na mě vylili vodu.“

„Myslíte, že další McGradyové budou blízko?“

„Jistě,“ řekl Nolan. „Nikdy se nerozdělují. Každopádně ne nadlouho. Jestliže se Clint objevil v Missoule, tak potom jeho kumpáni budou někde poblíž. Tím jsem si jistý.“

Scott pokrčil rameny.

„Nevěřím, že by člověk mohl v životě před něčím utéct, Nolane,“ prohlásil. „Zítra časně ráno vyrazím do hor. Jestli mě McGradyové budou hledat, tak jim v tom nebudu moct zabránit.“

Nolan pozvedl obočí a pohlédl na Scotta tak, jako by měl před sebou šílence.

„Víte, jak velký je jejich klan? Clint má ještě šest bratrů. A k tomu připočtěte ještě starého McGradyho, jeho ženu a sestru, která je stejně špatná jako její bratři. McGradyové to nemají v hlavě v pořádku.

Pro ně existuje jenom jejich klan. Nic jiného. Když někomu z nich někdo něco udělá, tak se na něho ostatní vrhnou. A soudcem a katem celé této povedené familie je jejich otec. Hlavně si nemyslete, že byste je mohl vyřídit, McKinney. To by byl váš konec.“

„Jedu na strýcův ranč,“ odtušil Scott. „Jestli se objeví McGradyové, tak jim řekněte, že než jsem Clinta postřelil, tak na mě dvakrát vypálil. A povězte jim i to, že kdybych chtěl, tak bych ho zabil.“

Nolan potřásl hlavou.

„To vám nepomůže, McKinney,“ zamumlal. „Jeďte do hor. Ode mě se McGradyové nedozvědí, kde jste, ale ve městě ví příliš mnoho lidí, že jste zdědil ranč Joea McKinneyho.“

Scott vypil další brandy a vstal. Prázdnou sklenici postavil na psací stůl. Pak z opasku vytáhl revolver Clinta McGradyho.

„Budete ho potřebovat jako důkaz při procesu s Clintem McGradym, Nolane,“ podotkl. „Až doktor vytáhne kulku z maršálova těla, uvidíte, že to je pětačtyřicítka. Už jenom proto to nemohl udělat Lacamp. Má totiž Navy colt ráže 36.“

Zástupce neodpověděl. Naléval si už třetí sklenici.

Scott si poklepal na okraj svého stetsonu a vyšel ven.

Chtěl vyrazit co nejdřív. Spánek mu mohl jen prospět.

+ + + + +

Maršál O’Toole ještě mluvil optimisticky. Scott McKinney by se nejraději obrátil a zmizel, když spatřil rozpadlé budovy a zničené ohrady v Bitter Roots.

Z Missouly se vydal před třemi dny, překročil průsmyk Lolo a zamířil na sever, až dorazil k prostřednímu rameni Clearwater River.

Zcela jej uchvátily krásy této nedotčené přírody. Mohutné hory a malebná údolí mu připomínaly ráj. Ten kraj oplýval divokou zvěří, zahlédl dokonce i stádo divokých koní.

Pohled na budovy ranče jím však otřásl.

Scott pochopil, že O’Toole lhal, když mu tvrdil, že na opravy mu bude stačit půl roku. Ne, podle toho, jak to vypadalo, na to bude potřebovat nejméně dva roky. Pobodl svou grullu do slabin a po úzké stezce se vydal do údolí. Čím více se blížil budovám ranče, tím mu bylo jasnější, že strýček Joe si pro své hospodářství zvolil ideální místo.

Údolí bylo otevřené jen na jednu stranu, nebo to tak aspoň vypadalo. Jestli z něj vedly i jiné cesty, ještě bude muset zjistit.

Vedle roubeného domu zastavil a seskočil ze sedla.

Uzdu klisny omotal kolem sloupku ohrady.

Jen váhavě pak vykročil k domu, který daleko víc než sídlo rančera připomínal traperskou boudu.

Dveře byly odemčené.

Scott zůstal stát na prahu.

Cítil se zvláštně. Přestože to tu vypadalo zpustle - patřilo to jemu.

Něco takového, ještě nikdy nezažil. Majetek byl pro něj zatím vždy jen cizí pojem. Všechno, co vlastnil, by se naložilo na hřbet jeho koně.

A nyní se stal majitelem ranče.

Záleželo snad na tom, v jakém je stavu?

Kruci, vždyť má přece dvě zdravé ruce, které umí pracovat. A tady by mohl vybudovat něco, na co by mohl být hrdý.

Rozhodným krokem Scott vstoupil dovnitř. Ve tmě se držel stěny, až nahmatal rám okna. Otevřel je a posléze i okenici.

Dovnitř proniklo světlo.

Spatřil další dvě okna a taky je i jejich okenice otevřel.

Pomalu se rozhlížel. Vypadalo to, jako by se domem přehnala bouře.

Všechno pokrývaly pavučiny a mocné vrstvy prachu. Vedle ohniště ležela v jedné velké míse hromada špinavého nádobí.

Scott se ani neodvážil nadechnout, aby nezvířil prach. Vydal se k jedněm dveřím. Vedly do menší místnosti, v níž stály dvě postele.

Obrátil se a vyšel ven, na vzduch. Zhluboka se nadechl.

Tak špatné to vlastně není, pomyslel si. Ty nejnutnější věci mám s sebou a maso si můžu nalovit, takže hlad mi nehrozí.

Představu, že by mohl rychle zbohatnout, opustil již po rozhovoru s O’Toolem. Doby, kdy se po Bitter Roots proháněla stáda divokých koní, byly už dávno minulostí. Člověk musel oplývat trpělivostí a mít štěstí, pokud chtěl lovit mustangy.

Scott zakroutil hlavou.

Teď ho čekalo jediné: vyhrnout si rukávy a dát se do práce, místo aby přemýšlel nad tím, jestli se mu to vyplatí, nebo ne.

Naštěstí mu samota nevadila. Lidi dokázal snášet jen krátce, pak vždy vyjížděl do divočiny, aby mohl být sám.

Nejdříve se podíval po přístřešku pro svou grullu. Prozkoumal stáj a ke svému překvapení zjistil, že je v ní daleko větší pořádek než v domě. Starý Joe se o své koně staral víc než o sebe.

Scott si vyhrnul rukávy a pustil se do práce. Přes den se klisna mohla pást venku. Zelené louky, v nichž se vinul potok, slibovaly takřka neomezené možnosti pastvy.

Při úklidu se Scott seznámil s výbavou svého strýce. Joe měl všechno, co lovci koní potřebují. Většina řemenů, nářadí a postrojů bude v pořádku, pokud se trochu opraví.

Scott si při práci ani nevšiml, že se blíží večer.

Upozornilo ho na to až kručení v žaludku. Stáj již skoro uklidil a postroje, řemeny a nářadí poskládal na hromádky, aby zjistil, jak jsou funkční. Vedle boxu pro grullu si ustlal pro sebe. Do domu se mínil nastěhovat, až tam bude čisto.

Vyšel ven a protáhl se.

Nebe mělo růžovou barvu.

Rozhostil se v něm pocit dobře prožitého dne, jaký ještě nezažil. Údolí mu náhle připomínalo ráj.

„Jsi snílek, Scotte McKinney,“ zamumlal. „Cos vlastně dokázals? Uklidils stáj, nic víc.“

Přesto věděl, že to je začátek jeho nového života. Života, který se mu začínal líbit.

Přišel k plotu, na který pověsil sedlo, a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku. Do setmění zbývaly ještě dvě hodiny. Nejvyšší čas na to, aby se podíval po něčem k snědku. Tvrdě pracoval, a tak se potřeboval pořádně najíst.

+ + + + +

Něco takového ještě Scott McKinney nikdy nezažil.

Byla tma jak v pytli, přestože mohlo být kolem poledne.

Ze severu se přihnaly temné mraky, začalo hřmít a blýskat se.

Zaklel a přitáhl si kabát. Na takové počasí nebyl vybaven. Ze svého tábořiště vyrazil příliš spěšně, když v dáli uslyšel ržání, které mu prozradilo, že se tam nachází malé stádo divokých koní, které už celé dny pronásledoval po Bitter Roots.

Tam dole v úzkém údolí koně hledali ochranu před bouří. Scott doufal, že tam zůstanou, dokud se mu nepodaří dostat se do ústí údolí.

Ta bouře mu udělala škrt přes rozpočet. Jak v takovém nečase slézt ze strmého svahu a nezlomit si přitom vaz?

Musel čekat a předpokládat, že stádo dole udrží strach.

Jeden blesk stíhal druhý. Dunění hromů jej ohlušovalo. Za ním sebou trhala vyděšená grulla, kterou přivázal k jednomu keři.

Scott se chtěl otočit a běžet k ní, když další blesk osvětlil úzké údolí.

Zadržel dech. Že by ho šálil zrak? Nebo to doopravdy byl ten velký pinto, kterého před dvěma týdny viděl poblíž ranče?

Ten hřebec mu odvedl jeho první tři klisny. Prolomil ohradu a odehnal je pryč!

Scott měl sto chutí ho zastřelit. Jenže pak si řekl, že ho zkusí chytit. To by, panečku, byl chovný hřebec ! Takové koně by v Bitter Roots neměl nikdo od dob Nez Percéů.

Mnoho dnů pak bloudil po Bitter Roots, ale už ho nikdy nepotkal.

To musí být jeho stádo! Pomyslel si o koních, kteří se schovávali v rokli.

Zmocnilo se jej vzrušení. Kdyby ho dokázal chytit, stal by se mocným mužem. Ten hřebec měl totiž cenu celého stáda.

Přemýšlel, jestli má jet po pěšině v takovém počasí. Pak zavrtěl hlavou, byla by to sebevražda.

Znovu se zablesklo. Skrze hustý déšť Scott viděl, že se nemýlil. Pinto stál jako socha na malém návrší.

Přes dunění hromu se ozvalo zaržání. A ještě jednou.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že to ržála dvě zvířata.

Déšť ustával. Ozval se dusot kopyt.

Na jednom místě se mračna protrhla a na krajinu sáhl boží prst slunečních paprsků. Scott si toho však nevšímal. Upřeně hleděl na nádherného pinta, který trhal hlavou a ržál.

Opět mu nějaký jiný kůň odpověděl.

Scott se obrátil.

V ústí údolí, kam se chtěl postavit a zatarasit tak stádu cestu, se objevil druhý hřebec. Bylo na něj špatně vidět, protože Scottovi překážela křoviska. Viděl pouze světlou skvrnu.

Náhle se skvrna pohnula.

Scott zadržel dech.

Pohledem těkal z pinta na druhého hřebce, kterého pinto svým ržáním vyzýval, a zpátky.

Viděl leopardí tvary onoho druhého hřebce a uvědomil si, že má před sebou appaloosu. Zvíře, jaké ještě nikdy neviděl. Všichni appaloosové, které znal, byli hnědí a měli skvrny na zadku a na nohou. Tento hřebec však byl albín se skvrnami jen na hrudi.

Scott poklekl. Úplně ztratil přehled o čase. Appaloosa se vzepjal a zaržál. Skalami se nesla ozvěna.

Pinto okamžitě odpověděl. Zdálo se, že se nechce vzdát bez boje.

Kde ale byly appaloosovy klisny?

Scott nepochyboval o tom, že světlý hřebec má své vlastní stádo, které chce jen zvětšit. Věděl, že situace je vhodná pro to, aby na koně dole nastražil past, nicméně nedokázal odtrhnout zrak od pohledu na majestátní zvířata.

Appaloosa se vzepjal a několikrát zahrabal předními kopyty do vzduchu. Přitom zaržál, což vyjadřovalo jeho hrdost a divokost a také varování sokovi, aby se raději stáhl.

Tu se mračna začala trhat.

Scott pohlédl k nebi. Na severu se vyjasňovalo. Bouře skončila tak rychle, jako začala.

A do toho se ozvalo bubnování kopyt. Scott slyšel, jak jeho grulla nervózně odfrkává, ale nestaral se o to. Fascinován hleděl do údolí.

Pinto čekal na appaloosu na malém návrší. Pravděpodobně si vypočítal, že je to pro něho výhodnější.

Jenže appaloosa se nebál. Vyrazil a ostrým tempem cválal proti pintoví.

Ten se vzepjal na zadní, aby svého soka kopl předníma, jenže ten ho šikovně podběhl.

Scott McKinney si povzdechl, když viděl, jak se appaloosa postavil na zadní jako puma a vrazil do překvapeného pinta.

Ten se jen s námahou dokázal udržet na nohou. Zmateně vrávoral z návrší a pronikavě ržál.

To však appaloosu nezastavilo. Opět nemilosrdně zaútočil předními kopyty. Pinto překonal úvodní šok a energicky se bránil. Oba koně stáli proti sobě na zadních a pokoušeli se vzájemně zasáhnout.

Scott už brzy nevěděl, který je který. Jako by splynuli. Vráželi do sebe, kopali a kousali se. Oba krváceli.

Appaloosa na svého protivníka vyskakoval a snažil se ho srazit k zemi.

Pinto ržál. Znělo to jako volání zraněného člověka. Při tom urputném boji zvířata drtila vše, co jim stálo v cestě, stromky i keře. Tak se dostali na mýtinku, kde se od sebe odpoutali, aby nabrali sil.

S tím větším zápalem se pak do sebe pustili znovu.

Tentokrát jako první udeřil pinto.

Scott okamžitě poznal, že to je útok ze zoufalství, protože pinto zřejmě pochopil, že jeho protivník je silnější než on.

Appaloosa mu však obratně uhnul a zakousl se pintovi do boku. Ten zařičel, načež se mu podlomila kolena a padl do písku.

Appaloosa se o půl kroku stáhl a chystal se svého soka dorazit kopyty. Přišel však pozdě. Pinto již byl opět na nohou a vyhodil proti němu zadnímu. Appaloosa se tomuto útoku vyhnul jen s námahou. Tím však představení ze strany pinta končilo. Nyní už neměl dost sil a pohyboval se jen pomalu. Toho appaloosa využil a sám udeřil pinta zadníma.

Ten zaržál bolestí. Pokoušel se appaloosovým útokům vyhnout, ale marně. Pod údery jeho kopyt se nakonec svalil k zemi. Chtěl se ještě aspoň převalit, aby unikl smrtícím kopytům soka, jenže už na to neměl dost sil.

Pokaždé, když se pinto pokusil vstát, jej appaloosa srazil zničující silou.

Scott McKinney vyskočil.

Pochopil, že je po boji.

Teprve nyní si uvědomil, že se mu naskýtá jedinečná šance toho skvělého appaloosu chytit. Rozběhl se zpátky ke grulle a chvatně serval uzdu z křoví.

Skočil do sedla a obrátil ji.

Tu jím však otřásl ostré zaržání.

Pohlédl do údolí.

Pinto ležel nehybně na zemi.

Appaloosa kroužil kolem něj připraven na něj udeřit, pokud se jen pohne.

Vítězoslavně trhal hlavou.

Scott déle neváhal. Chopil se lasa a rozmotal jej. Kobylu usměrňoval jen tlakem stehen. Tak se vydali dolů ze svahu. Věděl, že nemá příliš mnoho času. Zatím vanul pro něj příznivý vítr, ale appaloosa ukázal, že se tak snadno porazit nedá.

Ústí údolí bylo ještě užší, než jak to vypadalo shora. V podstatě se jednalo o úzkou roklinu. Scottovi divoce bušilo srdce. Spatřil pinta ležícího v písku. Boj o své stádo nepřežil. Scottovi ho bylo líto, šlo o skvělé zvíře.

Jeho grulla udržela rovnováhu v prudkém svahu jen s největšími potížemi a Scott se musel zaklonit, aby se nezřítili.

Šťastně se dostali až dolů.

Appaloosa stále vítězoslavně ržál. Tu se ozval dusot kopyt a Scott spatřil tmavou masu blížící se k ústí rokle.

Práskl lasem a vykřikl.

První koně v houfu se chtěli zastavit a obrátit, ale další jim to nedovolili.

Scott divoce gestikuloval. S uspokojením sledoval, že stádo se rozdělilo a oba proudy se obloukem vracejí do údolí.

Jenže pak se objevil bílý appaloosa. Pohled na něj vzal Scottovi dech.

Viděl jiskry v jeho velkých očích, chvějící se nozdry a vztyčené uši.

Appaloosa vyrazil vpřed, přímo proti jeho grulle.

Scott byl připraven. Zatočil lasem nad hlavou a vykřikl. Tím však hřebce nezastavil. Vrhl na něj tedy smyčku, ovšem již v následujícím okamžiku věděl, že mine. Appaloosa totiž změnil směr trysku.

Scott pobodl grullu do slabin, ale už bylo pozdě. Ještě stačil vytáhnout levou nohu ze třmenu, ale potom hřebec vrazil svou mohutnou hrudí do grully.

Kobyla vykřikla bolestí a padla na zem.

Scott obloukem vyletěl ze sedla a narazil bokem o skálu. Zasténal. Grulla zmizela, za to nad sebou spatřil appaloosova kopyta.

Přes silnou bolest v boku se dokázal převalit a jen o chlup tak unikl smrtícímu úderu hřebcových kopyt.

Věděl, že mu jde o život.

Ještě několikrát se převalil, načež vyskočil na nohy. Appaloosa však proti němu opět vyrazil. Scott nečekal a skočil do skuliny mezi dvě skály.

Hřebec zlostně udeřil kopyty do skály. Scottovi se dostaly do očí úlomky kamení a prach. Znovu zasténal.

Po čtyřech se plazil dál. Své okolí viděl jako v mlze. Díky úderům kopyt a frkání však věděl, že hřebec je blízko.

Vstal.

Pravou rukou se chopil pažby svého peacemakeru a vytáhl jej z pouzdra. Byl rozhodnut toho krvelačného koně zabít.

Tu nad sebou spatřil stín a zvedl ruku s koltem.

A v tom jej něco udeřilo do hrudi.

Zajiskřilo se mu před očima a s hrůzou si uvědomil, že mu revolver vypadl z ruky.

Zavrávoral. Připadalo mu, že appaloosa mu s děsivou radostí zaržál vedle ucha.

Pak šlápl do prázdna.

Zamával rukama kolem sebe ale marně. Padal do černé hlubiny a nemohl tomu nijak zabránit.

A potom mu hlavou projela ostrá bolest. Dál už necítil nic.

+ + + + +

Probudilo ho dunění v uších. Se sténáním se chytil za hlavu. Byla vlhká. Když se pak podíval na ruku, viděl, že je od krve.

S vypětím všech sil vstal. Bezúspěšně se díval po své grulle. Yard od něj ležel jeho peacemaker. Zvedl jej.

A pak si náhle uvědomil, co znamená to dunění. Uslyšel ržání koní a začala se chvět půda.

Zapomněl na bolest hlavy a vydal se do svahu. Dunění postupně přecházelo v praskání a zurčení.

Obrátil se - a strnul. Údolím se valila voda, jejíž čelní vlna se zastavila až o jeden pahorek, jenž tvořil jakousi přirozenou hráz. Voda vystříkla až ke Scottovi.

Oddechoval. Právě o vlas unikl hrozné smrti utopením.

Ale kde je jeho grulla?

Doufal, že utekla do bezpečí.

Náhle si vzpomněl na appaloosu.

Že by odběhl z údolí bez dobytých klisen? Nebo je nechal být, poté co porazil svého soka?

Scott šplhal dál do svahu, aby měl lepší výhled. Přes hukot vodní masy, jež zaplavovala rokli, slyšel ržání koní. Nemohli být daleko. Tu se nad ním ozval praskot.

Zvedl hlavu a v křoví nad sebou spatřil stín. Byl to appaloosa?

Bezděky vytáhl peacemaker z pouzdra. Tentokrát se překvapit nenechá. Jenže potom si všiml, že ten kůň má na sobě sedlo. Byla to jeho grulla. Vyběhla do svahu, když instinktivně vycítila nebezpečí.

Scott na ni tiše zavolal a šplhal dál. Spadl mu kámen ze srdce, protože bez koně, lasa a pušky by se jen těžko dostal zpátky ke svému tábořišti, o ranči, vzdáleném tři dny cesty, ani nemluvě.

Kobyla se chovala nervózně. Koulela očima a chvěly se jí boky. Když se k ní však Scott připlazil a chopil se její uzdy, tak neutekla.

Vstal a pohladil ji po nozdrách.

„Jenom klid, děvče,“ zamumlal. „Už je po všem. Jak to, že tě ten bílý ďábel nevzal s sebou?“

Vtom, jako by ho appaloosa slyšel a rozuměl mu, se údolím ozvalo ržání.

Scott se otočil a nevěřil vlastním očím. Na malém návrší, z něhož se nyní stal ostrov stál mohutný hřebec a vyzývavě trhal hlavou. Hříva mu dramaticky vlála ve větru.

Na protějším svahu viděl pintovo stádo, více než dva tucty zvířat.

Pane Bože, pomyslel si, kdybych je tak mohl mít?!

Znovu pohlédl k ústí rokliny. Vytvořilo se před ním poměrně rozlehlé jezírko.

Scott sevřel rty.

Že by se před ním rýsovala šance?

Určitě to musel aspoň zkusit.

Vyskočil do sedla grully, nedbaje zranění ani naraženého boku.

Pak se vydal dolů, k ústí rokliny. Příval vody se už zastavil, ale Scott doufal, že jezírko před ústím se ještě chvíli udrží a appaloosa tak nebude moct své nové stádo odvést.

Kobyla se vzpírala tomu, aby vjela do zčeřené vody, ale Scott ji k tomu stehny a pěstmi donutil. Až ucítila pevnou půdu pod nohama, uklidnila se. Pak dorazili k ústí a přes úzké sedlo vyjeli z roklinky ven. Pod nohama kobyly zurčela voda odtékající z rokliny.

Scott seskočil ze sedla.

To údolí pozoroval už několik dnů. Nyní se mu jeho prozíravá příprava vyplatila.

Okamžitě se dal do práce.

Odhodil chrastí, jímž přikryl poražené kmeny, chopil se jich a začal je tahat je do ústí rokle.

Už po několika minutách se koupal v potu.

Pohlédl k nebi. Další bouře se už sice obávat nemusel, ale zato se stmívalo.

Pracoval jak mezek. Když už neviděl ani na krok, osekal si pochodně a zapálil je. Přímo v ústí úžlabiny pak naskládal větve. Rozdělal tam oheň, aby appaloosovi nedovolil uniknout.

Až do noci pak budoval svůj zátaras. Oheň v ústí již takřka dohořel. V záři pohasínajících plamenů pohlédl na své dílo. Bariéra z kmenů měla výšku šesti stop. Přes ni se appaloosa nedostane.

Teprve nyní si Scott uvědomil, jak je unavený. Přesto se nejprve postaral o svou grullu, jejíž kůže se leskla potem. Právě ona odtahala ty kmeny.

Pak si konečně lehl a okamžitě usnul.

+ + + + +

Lidé na hlavní ulici v Missoule ho nejprve považovali za medvěda. Shrbeně seděl na hřbetu střapatého cayusa oblečen do bizoního kožichu, s bobří čepicí na hlavě.

Jezdec zastavil u saloonu Blackfoot, seskočil ze sedla a omotal uzdu kolem sloupku. Rozvážně se rozhlížel.

Lidé, kteří spatřili jeho tvář, se zhrozili. Nebyla to hezká tvář. Byla hranatá s hrubou, zarudlou kůží. Přesto všichni okamžitě poznali, že jde o mladou ženu a nikoli o muže.

Pohled jejích zelenošedých očí však nikdo z nich nevydržel. Všichni sklopili zrak. Pohrdavě se usmála, obrátila se a vykročila směrem k saloonu. Pomalu kráčela po chodníku z prken a její kroky zněly jako dunění hromu.

Rozrazila létací dveře a vstoupila dovnitř.

Barman zvedl hlavu. Snažil se poznat, kdo je nový příchozí, ale nedařilo se mu to.

V saloonu vládlo ticho. Jen v zadním rohu seděl James Mooney, hlavu měl opřenou o stůl a chrápal. Jistě se ani toho dne nijak nešetřil.

Příchozí si sundala čepici a barman polkl. Na ramena jí padly světlé vlasy.

Pane Bože, žena! pomyslel si barman.

„Madam?“ otázal se. „Čím vám mohu posloužit?“

Položila čepici na stůl a hlubokým, takřka mužským hlasem, řekla: „Whisky.“

Barman vytřeštil oči a otevřel ústa.

„To chcete chytat mouchy nebo co?“ zvolala na něj. „Objednala jsem si whisky, sakra! A jestli mi ji okamžitě nenaleješ, tak se máš na co těšit, rozumíš?“

Barman honem přikývl. Chvějícíma se rukama jí tedy nalil sklenici pálenky.

„Pro-prosím, madam,“ vykoktal a posunul k ní sklenici.

Žena se jí chopila a na ex ji vypila. Přitom se celou dobu dívala na něj.

„Další,“ ucedila, jen co whisky hodila do sebe.

Barman ji okamžitě poslechl.

Žena vypila druhou sklenici přesně tak jako první. Barman už viděl muže, kteří do sebe kopli dva takové drinky po sobě, ale žena? Kývla na něj ukazováčkem a poručila si třetí.

Barman zvedl hlavu. Do dveří se nahrnuli muži.

Mezitím se totiž rozneslo, že do saloonu Blackfoot přišla žena. A jaká! Vypadala, jako by celý život strávila v horách.

Vypila další whisky a nestarala se o kolem stojící muže, kteří na ni hleděli, jako by spadla z hvězd.

„Divné město, ta Missoula,“ prohodila svým chraplavým hlasem. „To jste tu všichni němí?“

Otočila se a přehlédla shromážděné muže přivřenýma očima.

Hinsdale se vzpamatoval jako první.

„To ne, madam,“ odvětil. „Jenom - naše ženy vypadají trochu jinak než vy. Musíte nám prominout, ale něco takového, jako jste vy, jsme v Missoule ještě nikdy nevi…“

Hinsdale se odmlčel. Zbledl a vyvalil oči, protože se náhle díval do ústí velkorážního armádního koltu, kterým na něj žena namířila. Nikdy neviděl někoho tasit tak rychle.

„Ty smradlavý skunku!“ zavrčela. „To tě nikdo nenaučil, jak se chovat k dámě? Provrtám ti palici, jestli se o mě ještě jednou otřeš, parchante!“

Hinsdaleovi se třásly rty.

Jeden muž vzadu se tiše zasmál.

Otočila se, a než se Stig Anderson vzpamatoval, tak ho „dáma“ praštila pažbou koltu do hlavy. Podlomila se mu kolena a nebýt toho, že ho dva další přihlížející chytili, padl by na podlahu.

„To - to už je příliš!“ vykřikl Hinsdale. „Nemůžete přece…“

Žena zařvala jak poraněný los.

Opět chytila kolt za hlaveň a rozmáchla se. Hinsdale se pokusil uhnout, ale už bylo pozdě. Udeřila jej pažbou nad ucho.

Hinsdale vykřikl. Bolelo ho to, jako by ho kopl mezek.

„Zadržte tu bestii!“ zvolal. „Nenechte ji utéct!“

Ostatní muži, kteří do saloonu přišli s Hinsdalem, však nemysleli na to, že by si s tou fúrií začali. Kromě toho rozhodně neměla v úmyslu utéct - právě naopak: Zaútočila!

Nejbližšího z nich chytila za límec, přitáhla si ho, dala mu hlavičku a pak s ním ještě praštila o barový pult.

Muž křičel ještě víc než Hinsdale.

Do saloonu přicházeli další zvědavci. Většina z nich se smála, když viděla, co se tam děje. Když se však žena obrátila na ně, zmrzl jim úsměv na rtech.

Jednoho z nich vyhodila lítacími dveřmi, dalšího oknem.

Tu se zarazila.

Ve vchodu stál zastupující maršál Sam Nolan. Nemohl věřit vlastním očím. Ta žena připomínala pumu zahnanou do kouta.

Sam Nolan byl bledý, ačkoli se mu na lících objevily červené skvrny.

Uplynuly již tři týdny od onoho večera, kdy Clint McGrady zastřelil maršála O’Toolea.

Nolan čekal. Byl přesvědčen, že ostatní McGradyové se brzy objeví, aby si přišli pro svého bratra. Zatím však nikdo z nich nepřijel a Nolan už se pomalu uklidňoval.

Začínal věřit tomu, že Clint McGrady jednal na vlastní pěst a jeho klan o něm neví.

Teď se však tyto naděje sesypaly jako domeček z karet.

Ta žena totiž byla Mildred McGradyová, Clintova sestra. Nolan ji okamžitě poznal.

Vzpamatovala se dřív než on.

„Hallo, Nolane,“ zavrčela. „To je ale překvapení, co? Kdes nechal O’Toolea?“

Nolan neodpověděl. Horečně vymýšlel nějakou výmluvu. Na žádnou však nemohl přijít. Určitě brzy zjistí, že její bratr Clint sedí v místním vězení.

Pomyslel na něj. Do vězení ho z lékařova domu přivedl až před třemi dny. Rána v boku se hojila jen pomalu. Doktor o jeho život bojoval téměř dvacet dnů. Vytáhl mu z ní sice kulku, ale ta musela způsobit i nějaké vnitřní zranění, protože jinak by se rána zahojila mnohem rychleji.

Doktor Jordan sice Nolanovi zakázal, aby McGradyho zavřel do vězení, ale Nolan nechtěl čekat, až desperát využije příležitosti a uteče.

Proto ho strčil do cely hned, jak to bylo možné.

„Ty ji znáš, Same?“ otázal se Hinsdale.

Nolan mlčel.

Odpověděla za něj Mildred McGradyová.

„No a co, i kdyby,“ řekla a olízla si rty. „To nevidíte, že už má plné kalhoty?“

Nolan stále nic neříkal. Přemýšlel, jestli má právo zatknout i ji.

„Ptala jsem se tě na O’Toolea, Nolane!“ vyštěkla.

„Náš maršál je mrtvý, slečno,“ řekl Hinsdale namísto Nolana. „Ze zálohy ho zastřelil jeden prevít. Za pár dnů za to bude viset.“

Mildred McGradyová přivřela oči.

Sam Nolan hned věděl, že pochopila, o co jde. Mlčky se obrátila, položila na pult dolar a mezi zkoprnělými muži odešla ven.

Dívali se za ní, ale to bylo také z jejich strany všechno.

Ani Sam Nolan se na nic nezmohl. Na to byl příliš šokován. Probral se, teprve když se venku ozval dusot kopyt. Otočil se na Hinsdalea a zeptal se: „Přijela do města sama?“

„Ano, Same,“ odvětil Hinsdale. „Odkud ji znáš? Proč se tě ptala na O’Toolea?“

Sam Nolan věděl, že už nemůže déle zatajovat, čeho se bojí celou tu dobu od dne, kdy se v Missoule objevil Clint McGrady.

Muži mlčky naslouchali jeho slovům, a když Sam Nolan své vyprávění dokončil, vytratili se ze saloonu jak zpráskaní psi.

Sam Nolan odtud odcházel jako poslední.

Mildred McGradyová odjela, ale jen proto, aby se zase vrátila. A ne sama. Tentokrát čeká Missoulu návštěva celého klanu McGradyů. Sam Nolan věděl, že začnou problémy.

+ + + + +

Ale mýlil se.

Mildred McGradyová se totiž od svého klanu oddělila. Nic jiného jí ani nezbývalo, když její rodinu vyhnali z Colorada muži zákona.

Mildred McGradyová byla na útěku.

Podle ní na tom hrozném krveprolití, kvůli kterému jí byli v patách, neměla její rodina žádnou vinu. Chtěli se někde usadit a vybrali si údolí na západ od Glenwood Springs ve Skalistých horách. To, že tyto pozemky už někomu patřily, jim vůbec nevadilo. Prostě si tu půdu zabrali a bylo to. Tak to tenkrát na Západě chodilo. Člověk vlastnil to, co dokázal uhájit.

Majitel se ovšem obrátil na šerifa. Ten přijel a zase odjel, když na něho McGradyové vytáhli celý svůj arzenál. Jenže pak se vrátil i s oddílem. Vypukla přestřelka a při ní přišli o život tři Mildredini bratři.

Hlava rodu, starý McGrady, běsnil. Hned následujícího dne vytáhl proti městu. Sám. Nechtěl, aby ho někdo doprovázel.

A nemusel se stydět, zabil čtyři občany města a šerifa k tomu. Od té doby měla jeho hlava cenu 5 000 dolarů.

Tak raději Colorado opustili.

Pronásledovatelé se jich drželi zuby nehty, takže otec rozhodl, že se rozdělí. Každý z nich se měl na vlastní pěst probít na sever. Měli se sejít ve Fort Mcleod na kanadské hranici.

Teď se ale všechno změnilo. Mildred ze slov onoho hubeného muže okamžitě poznala, co se v Missoule odehrálo.

Muž, který zastřelil maršála O’Toolea, nemohl být nikdo jiný než Clint.

Měla se s ním setkat právě v Missoule. Předpokládali, že v Montaně už jim nebezpečí hrozit nebude. Ale mýlili se. Clint musel O’Toolea a Nolana poznat a udělal pak to jediné, co může udělat McGrady, když spatří O’Toolea. Provrtal ho kulkou.

Mildred si vzpomněla na svého nejstaršího bratra, kterého měl O’Toole na svědomí. McGradyové se vždy řídili heslem: Oko za oko, zub za zub. Pokud někdo z nich přišel o život, rodina se vydala na cestu pomsty.

O’Toole to věděl. Proto před McGradyovými utekl až do Montany.

Ale ani to mu nepomohlo.

Mildred McGradyová se spokojeně ušklíbla. Na každého jednou dojde. O’Toole se ukryl do hor Montany a vida, i tam si ho McGradyové našli, i když jen náhodou.

Ale jak to, že se Clint nechal chytit? To byl O’Toole tak rychlý, že ještě stačil svého vraha postřelit?

Tomu Mildred nevěřila. Clint byl opatrný. Nikdy by neriskoval.

Zavrtěla hlavou. Nemělo smysl spekulovat. Však Clint už jí všechno řekne, až ho dostane z vězení.

Zlé bylo jen to, že Sam Nolan už o ní věděl.

Přemýšlela, jestli Nolan ví o tom, co se stalo v Coloradu. Pokua ne, tak musel předpokládat, že není sama, ale že se vrátí s celým klanem. A to mu určitě na klidném spaní nepřidá.

Rozhodla se, že nebude déle čekat.

Za setmění přijela do města. Koně nechala ve stínu jedné polorozpadlé stodoly.

Co to jenom ten hubený muž říkal? Za pár dnů že Clinta pověsí?

Kdoví, jak dlouho už Clint sedí za mřížemi. Nolan ho určitě musel dobře hlídat, jestli se mu ještě nepodařilo uprchnout.

Připlížila se ke stáji, vklouzla dovnitř a rozsvítila lucernu. Stájník nikde. Možná byl v saloonu, aby tam s ostatním probíral události toho dne. Mildred byla přesvědčená, že Nolan ostatním řekl, kdo jsou McGradyové.

Clintova šedáka našla okamžitě. Zvíře ji poznalo a očichalo jí ruku.

Mildred mu na hřbet položila Clintovo sedlo, které viselo před boxem na trámku. Bratrovu winchestrovku ovšem nenašla.

Nepozorovaně šedáka vyvedla zadními vraty ven a přivázala ho k brance, která vedla do jedné postranní uličky. Pak zamířila k vězení. Zachovávala nejvyšší obezřetnost, vždyť musela počítat s tím, že Nolan zalarmoval celé město a kolem vězení rozestavil hlídky. Přesto byla rozhodnutá bratra osvobodit.

Více než hodinu kroužila kolem budovy vězení. Neponechala nic náhodě. Zkontrolovala všechny okolní domy i střechy.

Zdálo se však, že Sam Nolan se nebojí. Možná předpokládal, že jí bude pár dnů trvat, než se se svým klanem vrátí do Missouly.

Připlížila se k vězení zezadu. Upřeně hleděla na malé zamřížované okno. Je za ním její bratr Clint?

Zmocnilo se jí vzrušení. Rozhlížela se po něčem, na co by si mohla stoupnout, aby se mohla podívat dovnitř. Nakonec objevila na rohu jednoho domu sud. Zamířila tedy tam. Sud byl do půlky plný vody a takřka se s ním nedalo hýbat.

Mildred jej opatrně převrátila, aby voda vytekla. Pak chvíli naslouchala, jestli se neukáže někdo, kdo to slyšel.

Nikoho však neviděla.

Přinesla tedy sud až pod okno a postavila se na něj.

V cele byla tma. Neviděla naprosto nic. Přemýšlela, jestli by neměla zaklepat. Možná, že Clint už spí.

To by však bylo příliš nebezpečné.

Slezla a přikradla se k zadním dveřím. Pochopitelně byly zamčené.

Mildred si sáhla do kapsy, vytáhla drát a strčila jej do zámku. Pokud jsou dveře jen zamčené, nemělo by to být problém. Jestli je však Nolan zavřel na závoru, bylo by to horší.

Cvaklo to a zámek se otočil.

Mildred zadržela dech.

Ve vězení vládlo ticho.

Po několika vteřinách zmáčkla kliku a opatrně otevřela dveře. Málem se rozesmála. Ten Nolan musí být pěkný hlupák! Jako by nevěděl, že McGradyové se nikdy nenechají ve štychu!

Vklouzla dovnitř a rychle za sebou zavřela dveře. Kdesi v celách něco zachrastilo. Někdo se pohnul na pryčně. Že by Clint?

Mildred naslouchala. Nechtěla udělat chybu. Nolan jí neublížil a ona toho starého muže nechtěla zabít. Pokud by to bylo jen trochu možné, mínila Clinta dostat z vězení bez krveprolití.

Přidušeně zaklela, protože neviděla ani na vlastní ruku, když si ji dala před oči.

Dotkla se mříží.

Je to k ničemu, pomyslela si. Musím si rozsvítit.

Ještě chvíli naslouchala, ale nic neslyšela.

Vytáhla sirku a škrtla jí.

Ten zvuk škrtnutí se jí v té tmě a v tom tichu zdál až neskutečně hlasitý. Přivřela oči, aby ji plamen neoslnil.

„Millie!“

To byl Clint!

Je tady!

Rychle přistoupila k mříži. Clinta umístili do druhé cely, takže se nemohl dostat k oknu.

„Clinte!“ zašeptala. Chtěla mu mezi mřížemi podat ruku, ale v tom okamžiku jí sirka zhasla. Tma se jí teď zdála ještě temnější než předtím.

V kanceláři někdo odsunul židli.

„Opatrně, Nolan!“ sykl Clint.

Mildred neodpověděla. Okamžitě vyklouzla z cely a schovala se za dřevěné dveře, které musely vést do kanceláře. V pravé ruce držela armádní kolt. Byla rozhodnuta zbraň použít, pokud ji k tomu Nolan donutí.

+ + + + +

Sam Nolan seděl v kanceláři potmě a proklínal svět, především však missoulské.

Zatraceně, vždycky z nich byli hrdinové, když vykládali nějaké báchorky, ale pomoci hlídat nebezpečného vraha mu nepřišel nikdo.

Věděl, že by se to možná změnilo, kdyby jim řekl pravdu o McGradyových. Jenže předpokládal, že vzpomínka na O’Toolea je ještě příliš živá a že v takovém případě by jeho vraha okamžitě pověsili.

Vypařili se. Všichni. Jenom starý ochmelka Mooney navečer přišel a nabídl se, že za láhev whisky bude bojovat.

Sam ho poslal domů. Nemohl dávat pozor ještě na něho.

Když se setmělo, posadil se do křesla za psacím stolem. Přemýšlel o uplynulých letech. Prožili je s O’Toolem v míru a už věřili, že to tak bude vypadat do konce života. Nikdo z nich ani ve snu nepočítal s tím, že by se McGradyové někdy mohli objevit v Missoule.

Párkrát si ten večer pohrával s myšlenkou sednout na koně a odjet pryč. Jenže to by nedokázal. Ne kvůli obyvatelům Missouly, ale kvůli O’Tooleovi. Nemohl teď utéct.

Vděčil mu za všechno. Nebýt jeho, už by teď jeho kosti ohlodávali červi na hřbitůvku nějakého trestaneckého tábora, protože když mu O’Toole podal pomocnou ruku, sklouzával stále hlouběji do bahna zločinu.

Vzpomněl si na mladíka, který zdědil koňský ranč Joea McKinneyho. Clint McGrady mu tu ránu nikdy neodpustí. Nolan byl přesvědčen, že Clint McGrady bude tak dlouho čmuchat kolem, až zjistí, kdo ho postřelil.

Zvedl hlavu.

Zdálo se mu, jako by od cel uslyšel hlas.

Pomalu vstal, ale nedokázal zabránit zavrzání. Zarazil se.

Ticho bylo opět absolutní.

Že by se mýlil?

Cítil, jak se potí. Náhle si uvědomil, že je to tady. McGradyové jsou tu!

Jeho první myšlenkou bylo běžet na ulici, vystřelit do vzduchu a začít křičet, že někdo chce osvobodit vězně. Kdyby pak McGradyové vraha osvobodili, nemohl by mu nikdo nic vyčítat.

Ale to Sam Nolan neudělal.

Několik vteřin počkal, pak vytáhl kolt a tiše přistoupil ke dveřím mezi kanceláří a vězením.

Před nimi zůstal stát.

Nic neslyšel.

Z ulice pronikalo do kanceláře slabé světlo. Pohlédl na svazek klíčů visících na hřebíku vedle dveří. Bez klíčů se McGradyové do cely nedostanou.

Natáhl ruku, ale než se stačil klíčů dotknout, zaregistroval vedle sebe pohyb.

Dveře se lehce pohnuly. Upřeně hleděl na škvíru mezi dveřmi a rámem, která se zvětšovala. Pak se objevila hlava. Nolan uviděl dlouhé světlé vlasy a okamžitě věděl, že jde o Mildred McGradyovou.

Teprve v tomto okamžiku si uvědomil, že v pravé ruce drží revolver. Chtěl jej zvednout, jenže v tom momentě ho Mildred McGradyová zahlédla.

Přidušeně vykřikla a otevřela dveře. Ty vrazily do Sama, který zareagoval příliš pomalu. Ztratil rovnováhu a upadl.

Vkročila do místnosti, vykopla mu revolver z ruky a zasyčela: „Nedělej hloupého, dědku! Víš, že od tebe nic nechceme. Kde jsou klíče k celám!“ Sam Nolan mlčel.

Chtěl sáhnout po revolveru, který ležel na podlaze yard od něj, ale Mildred se měla na pozoru. Šlápla na tu zbraň a udeřila jej pažbou armádního koltu po prstech.

Sam Nolan vykřikl.

Sehnula se a vzala si jeho kolt.

„Asi tě nebaví život, Nolane!“ zavrčela. „Sakra, O’Toole dostal jenom to, co mu patřilo! Nikdo nezabije McGradyho beztrestně, a to on věděl.“

Rozhlédla se a spatřila svazek klíčů na hřebíku vedle dveří. Přiskočila k nim a chopila se klíčů.

„Nehýbej se, Nolane!“ vyštěkla. „Nechám dveře otevřené! Nemysli, že by pro mě bylo problém tě sejmout, kdyby ses pokusil na mě nebo na Clinta vystřelit!“

Pak zmizela ve vězení.

Nolan zůstal ležet na podlaze. Slyšel, jak cinkají klíče, když odemykala bratrovu celu.

Nesmím je nechat utéct! pomyslel si. Pohlédl do dveří a uslyšel hlasy obou McGradyů.

„Ksakru, Clinte!“ vykřikla Mildred. „Jak to vypadáš? Co to s tebou udělali?“

„Koupil jsem kulku do boku,“ zavrčel Clint. „Skoro jsem zhebnul, nebýt jednoho doktora, který mě z toho dostal.“

Sam se začal plazit. Jeho pohled ulpěl na stojanu na pušky. Kdyby se mu povedlo vzít tu brokovnici…

„No tak dělej, dědku! Zkus to! Pohni se ještě kousek a provrtám ti palici!“

Sam Nolan strnul.

Vzhlédl a spatřil nad sebou nenávistí zkřivenou tvář Clinta McGradyho. V ruce držel jeho vlastní kolt, prst měl položený na spoušti.

„Nech toho, Clinte!“ zvolala Mildred. „Musíme zmizet dřív, než se místní otřepou. Tvůj kůň stojí za stájí.“

Clint McGrady zavrtěl hlavou.

„Drž hubu, Millie!“ zavrčel. „Ten dědek ví velice dobře, co od něho chci! Vyklop to, Nolane!“ Mildred McGradyová se však jen tak lehce odbýt nedala. Přiskočila ke svému bratrovi, chytila ho za rameno a strhla ho k sobě.

Zasténal, protože se mu ozvala rána v boku. To ho ovšem rozzuřilo ještě víc. Rozpřáhl se a udeřil sestru do krku.

Ta odvrávorala a Clint se o ni dál nestaral. Přiložil Samu Nolanovi ústí hlavně koltu na čelo a zasyčel: „Jestli mi neřekneš, dědku, kde najdu toho zatraceného chlápka, který mě postřelil, tak to do tebe napálím!“ Sam se však uklidnil. Chladná ocel, kterou cítil na čele, na něho neměla žádný vliv. Věděl, že Clint McGrady se o Scottu McKinneym dozví od někoho jiného. Ale od něj to neuslyší!

„Táhni k čertu, McGrady!“ zvolal.

V následujícím okamžiku ho ohlušila rána, pocítil tvrdý náraz do čela a pak se propadl do černé tmy.

+ + + + +

Mildred McGrady vyděšeně hleděla na svého bratra.

V uších jí zněl ohlušující výstřel.

„Muselo to být, sakra?!“ vykřikla.

„Myslíš, že se od nějakého takového ksindla nechám ponižovat?!“ zavrčel. „Proč mi neřekl, co jsem chtěl vědět?“

„Určitě slyšeli výstřel, Clinte,“ zašeptala.

„No a? Co si myslíš, že asi tak ty bábovky podniknou? Můžeš si být jistá, že se teď všichni třepou pod peřinou, aby nic neviděli a neslyšeli.“

Mildred si tím nebyla tak úplně jistá, i když už obdobnou zkušenost s Missoulou měla. Přesto věděla, že nesmí podceňovat ani tyto poklidné a mírumilovné občany.

„Radši zmizme, Clinte!“ naléhala.

Její bratr však zavrtěl hlavou.

„Ne, dokud se nedozvím, kdo mě postřelil.“

Mildred už nic neříkala. Znala Clinta dost dobře na to, aby věděla, že když si něco usmyslí, tak mu to nikdo nerozmluví.

Dívala se, jak přistoupil ke stojanu na zbraně a vzal si odtud Parkerovu brokovnici. Pak se usmál na Mildred.

„Trošku si s nima pohraju,“ řekl a rozchechtal se. „Co myslíš, jak dlouho bude trvat, než první z nich promluví?“

Mildred pokrčila rameny a smutně pohlédla na zavražděného zástupce maršála. Proklínala Clinta za to, že zašel tak daleko.

Zadumaně jej sledovala, jak přikročil ke dveřím a otevřel je. Poté vyšel ven, jako by se nebál, že by tam na něho mohl někdo čekat, a rozhlédl se.

V saloonu Blackfoot se ještě svítilo. Ne sice tak jako vždycky, ale ještě nebylo zavřeno. Clint se zazubil.

„Přiveď naše koně, sestřičko,“ prohodil. „Vyřídím to sám.“

„Buď opatrný, Clinte,“ řekla Mildred. „A už žádnou vraždu! Mohlo by se lehce stát, že kvůli tobě budeme mít na krku celé město.“

„To záleží na nich,“ zavrčel. „Ať mi řeknou, kde je ten chlap, a já je nechám být.“

Mildred se otočila a ve stínu domů se pak po hlavní ulici kradla ke stáji. Čas od času se rozhlédla. Když uviděla, že bratr zmizel v saloonu Blackfoot, zastavila se. Počkala, ale když se po minutě neozval výstřel, běžela dál. Chtěla být na místě, až Clint zase saloon opustí.

+ + + + +

Clint McGrady natáhl oba kohoutky své brokovnice a vstoupil do saloonu. Vevnitř nikdo nebyl. Ani barman.

Ve dveřích v zadní části místnosti se však svítilo.

Clint slyšel nějaké hlasy.

Pomalu a tiše kráčel tím směrem.

Znovu ho rozbolel bok, nebyl zvyklý tak dlouho stát. A s bolestí narůstal i jeho vztek.

Od chvíle, kdy se probral z mrákot, ho sžírala nenávist vůči muži, který za toto všechno mohl. Nebýt jeho, tak by si ho v Missoule nevšimli.

Obyvatelé tohoto městečka by jako vraha pověsili toho negra. Na tom by nic nezměnil ani Sam Nolan, protože když poslal maršála O’Toolea na onen svět, byl jeho zástupce v bezvědomí.

Clint už týden počítal s tím, že se objeví jeho sestra. V Laramie se domluvili, že se setkají v Missoule a pak že spolu potáhnou dál na sever.

Teď ten čas přišel.

Clint McGrady však chtěl nejprve dostat muže, který mu způsobil tu pekelnou bolest.

Přistoupil ke dveřím a pohlédl do zadní místnůstky. Kolem kulatého stolu tam seděli čtyři muži. Na zeleném ubrusu ležely karty a peníze. Nízko visící lampa osvětlovala stůl a ruce hráčů. Jejich tváře však již byly ve stínu.

Clint slyšel tichý smích muže, který právě k sobě shraboval hromádku peněz, jež ležela uprostřed stolu.

Poznal jej. Byl to ten hubený chlápek, který chtěl lynčovat toho mulata.

Clint se zazubil. Takové týpky znal. Dostávali odvahu jenom v přesile. Když šlo do tuhého, roztřásli se.

Ti čtyři muži byli natolik zabráni do své hry, že si Clinta McGradyho všimli, teprve když prudce otevřel dveře a udeřil jimi do zdi.

Clint držel brokovnici u pasu a chladně se usmíval. Obličeje vyděšených mužů viděl jen nezřetelně, ale přesto si všiml hrůzy v jejích očích. Plešatý muž sedící vedle onoho vysokého chlápka, Hinsdalea, se okamžitě začal potit.

„Dobrý večer, pánové,“ prohodil Clint. „Doufám, že všichni vidíte, že kohoutky mé brokovnice jsou natažené a že mám prsty na spouštích. Takže buďte opatrní. Určitě mě chápete, že jsem po tom všem, co jsem s vámi prožil, trošku nervózní, že ano?“ Přikývli.

„Co - co - co od nás chcete, pane McGrady?“ zeptal se muž sedící nalevo od Hinsdalea.

„Přemýšlejte trochu, pánové.“

„Nemůžeme za to, že vás zatkli v našem městě,“ poznamenal Hinsdale.

Clint se zašklebil.

„Takže jste byli proti tomu, aby se mi přišila ta vražda maršála, kterou přitom spáchal ten negr?“ Hinsdale se rozechvěl.

„Z revolveru toho mulata se nestřílelo,“ odpověděl.

„Přirozeně, že ne,“ přitakal McGrady. „Ukradl mi můj revolver, sejmul maršála a pak mi ho zase podhodil. Dokážete si představit, pánové, jak jsem byl vyděšený. Myslel jsem si, že mě budete považovat za vraha, a tak jsem utíkal. A nějaký darebák mě pronásledoval a postřelil mě. Potom jste opravdového vraha nechali utéct a mě jste chtěli pověsit, není to tak?“

Upřeně na něj hleděli.

Viděl na nich, že mu tu báchorku nevěří, ale neodvážili se odporovat.

„Takže,“ dodal Clint ledovým hlasem. „Jak se jmenuje ten chlap, kvůli kterému jsem málem zhebnul? A kde ho můžu najít?“

Hinsdale polkl. McGrady namířil brokovnicí přímo na něho. Polil ho studený pot.

„Scott McKinney,“ zašeptal. „Jel pryč, do Bitter Root Mountains. Zdědil tam ranč po svém strýci. Leží někde na prostředním rameni Clearwateru, asi tři dny jízdy odtud.“

Clint cítil, že Hinsdale vyklopil všechno, co ví. Spokojeně se usmál. Teď už věděl, kam má jet. Scott McKinney, tak se jmenoval ten parchant, kterému se teď pomstí. Jistě si myslí, že on, Clint McGrady, je dávno po smrti.

Položil hlaveň brokovnice na zelené sukno na stole.

Ti čtyři muži na něj nyní hleděli s vystrašenými tvářemi.

„Jistě uznáváte, že toto město mi způsobilo velkou křivdu, pánové.“ řekl Clint tichým hlasem.

Energicky přikyvovali.

„Takže určitě budete souhlasit s tím, že mi za to přísluší malé… ehm… odškodnění, co?“

Tentokrát už nepřikyvovali, protože každý z nich věděl, co těmi slovy myslí.

On však na jejich odpověď nečekal a jal se hlavní pušky shrnovat na stole ležící bankovky na jednu hromádku.

„Doufám, že jste nechtěli tak troškařit a nemělo zůstat jenom u tohoto,“ zazubil se.

Opět mlčení.

„Všechno z kapes ven!“ zařval na ně Clint, a aby svým slovům dodal významu, poklepal brokovnicí o stůl.

Muži si vyděšeně vytáhli peníze z kapes.

Clint McGrady si je spokojeně rovnal.

„Vy, Hinsdale, mi ty peníze dejte do vaší peněženky,“ prohodil. „Líbí se mi ze všech nejvíc. Soukromé papíry si můžete vytáhnout.“

Hinsdale si pospíšil, aby zabijákův rozkaz splnil. Když byl hotov, podal Clintu McGradymu napěchovanou peněženku.

McGrady si ji vzal. Pak zvedl brokovnici a otočil se ke dveřím. Tam se ještě jednou ohlédl a řekl: „Jsem si jist, že mi někdo z vás, pánové, popíše nejrychlejší cestu k ranči toho McKinneyho.“

„Jede se tam přes průsmyk Lolo na západě a potom se musíte vydat na sever,“ vysypal ze sebe Hinsdale.

Clint McGrady si poklepal na okraj klobouku. Už se chtěl obrátit, když mu Hinsdale položil otázku, která ho už delší dobu pálila na jazyku.

„Co je s naším zástupcem - se Samem Nolanem, pane McGrady?“

„Och,“ chladně odtušil Clint McGrady, „stalo se mu to, co by se stalo i vám, kdybyste mi lhali. Dobrou noc, pánové.“

Pak zmizel v temné noci. Čtyři zpocení muži na sebe zahanbeně pohlédli.

Venku před saloonem již čekala Mildred s oběma koňmi.

„Zatraceně!“ sykla. „Cos tam tak dlouho dělal?“

Clint se vyhoupl do sedla. Strčil nohy do třmenů a zašklebil se. Na sestřinu otázku neodpověděl, pouze obrátil svého šedáka a vydal se po hlavní ulici na západ.

Mildred jej se zaklením následovala.

V té chvíli se ptala , jestli je vůbec dobře, že jela do Missouly a narazila na Clinta. Vůbec jí nevadilo, když jela sama. Nikdo jí aspoň do ničeho nemluvil. Mohla si dělat, co chtěla.

Pokrčila rameny. Dá Clintovi jasně na srozuměnou, že se nenechá komandovat jenom proto, že je žena. A jestli bude proti, tak ho opustí a pojede do Kanady sama.

Chvíli poté, co vyjeli z města, si Mildred uvědomila, že Clint míří na západ. Přijela k němu a zeptala se: „Co to má být, Clinte? Kam chceš jet? Musíme přece na sever, sakra! Možná že táta s mámou na nás už čekají ve Fort Macleod!“

„Musím něco vyřídit v Bitter Roots, sestřičko,“ odpověděl Clint. „Neprosil jsem se tě, abys jela se mnou. Jestli chceš, tak se obrať a jeď si sama.“

Mildred pochopila, že jejího bratra ovládla myšlenka na pomstu. Pokrčila rameny. Dobrá, udělá si zajížďku. Aspoň jí táta nebude moct vyčítat, že bratrovi nestála po boku. Vždyť v jejich klanu ještě stále vládl starý rodinný zákon, kvůli kterému dostal maršál O’Toole svou olověnou splátku.

Sklonila hlavu a vydala se za bratrem.

+ + + + +

Scott McKinney věděl, že je jenom otázkou času, kdy na něj appaloosa zaútočí podruhé. Usmál se při myšlence na to, co tomu hřebci probíhá hlavou, když musí přihlížet, jak člověk odvádí jeho klisny jednu po druhé do ohrady, kterou zřídil pod jedním skalním převisem.

Jezero před ústím rokle ještě existovalo. Scott předpokládal, že tam je tak kamenitá půda, že se voda nevsákne. Úzká rokle se pro appaloosu a jeho klisny stala pastí.

Několikrát viděl, jak hřebec přišel k vodě, ale vždy vyděšeně odběhl. Neodvážil se tam ani smočit kopyto.

Zřejmě ho děsila nějaká zlá zkušenost s vodou z minulosti.

To se Scottovi hodilo. Když zjistil, že voda neopadá, pochopil, že má dost času na to, aby si klisny ochočil.

Přestal si appaloosy všímat.

Pokaždé když chytil klisnu z jeho stáda, hřebec se divoce vzepjal. Ržáním se pokoušel Scotta zastrašit a odradit od jeho úmyslu.

Mezitím již Scott do své provizorní ohrady dostal patnáct kobyl. Na svobodě jich zůstalo už jen osm.

Každou noc appaloosa běhal kolem ohrady, aby zjistil, jestli by nemohl klisny osvobodit. Jednou dokonce celou minutu bušil do tyčí ohrady, ale neprorazil je a sám se přitom zranil. Následujícího dne kulhal.

Scott klisny opouštěl jen tehdy, když šel chytit další. Jinak se neustále pohyboval mezi nimi, aby si zvykly na jeho přítomnost.

Věděl, že divocí koně se nebojí ničeho tolik jako dotyku člověka. Toho strachu je musel zbavit.

Viděl, jak jiní lovci mustangů lámou vůli nespoutaných zvířat, jak je navykají na sedlo, až nakonec jejich strach z člověka zmizí.

Tak však postupovat nechtěl. Spíše se držel indiánského způsobu. Měl dost času. Proč by měl riskovat, že ho udupou?

Už po dvou dnech kobyly v ohradě skoro nebyly nervózní. Některé se k němu dokonce odvážily přijít a nechaly se pohladit po nozdrách.

Jejich příkladu pak následovaly i ostatní. Dokonce již prvním z nich nasadil ohlávku. Chvíli se bránily, ale pak poznaly, že to nebolí.

Výcvik začal tím, že je nechal chodit na laně v kruhu. Zvykly si na to rychle. Brzy jich za sebou kráčelo půl tuctu, každá přivázaná k lasu, které držel v rukou.

A appaloosa tomu mohl ze své výšiny jen přihlížet. Jeho ržání, při kterém se kobyly v prvních dnech divoce vzpínaly, je nyní nechávalo chladnými.

Pátého dne Scott chytil poslední.

Appaloosa vztekle odfrkával a pobíhal kolem. Ačkoli Scott předstíral, že si ho nevšímá, nespouštěl ho z očí.

Toho dne již ve výcviku nepokračoval. Pouze pozoroval hřebce. Předpokládal, že appaloosa má něco za lubem, a chtěl mu ukázat, že se má na pozoru.

Jenže hřebec se choval zmateně. Zdálo se, že nedokáže pochopit, že se kobyly nechaly s takovou poddajností ochočit, že snášejí blízkost člověka.

Následujícího dne se Scott pokusil nasednout na první z nich. Před tím je navykal na stále těžší břemena. První pokus byl neúspěšný. Kobyla se vzepjala a Scott honem slezl. Klisna však poznala, že jí od člověka žádné nebezpečí nehrozí a poddala se jeho hlazení. Scott byl hrdý na to, že se mu podařilo tak rychle získat její důvěru.

Vylezl na ni znovu. Několikrát vyskočila, ale pak zůstala stát. Trochu se třásla ve slabinách, ale Scottova slova a jeho dlaň ji uklidnily.

Scott mohl oslavovat.

Již mnohokrát prožil namáhavé krocení divokých koní. Na stádo dvaceti tří koní člověk potřebuje nejméně čtrnáct dnů a je potom tak vyřízený, že musí týden ležet v posteli, než se z toho vzpamatuje.

Způsoby krocení, které se naučil od indiánů, se mohly u jednoho zvířete zdát zdlouhavé, ale u celého stáda znamenaly značnou úsporu času i energie.

Po dalších třech dnech si všiml, že voda v roklině začala ustupovat. Appaloosovi to dodalo odvahy.

Okamžitě se rozhodl, že ho chytí.

Tedy že se o to pokusí.

Dobře věděl, že to bude něco jiného než s klisnami. Hřebec byl bojovník, jakého ještě neviděl, čtyřnohý zabiják. Scott na vlastní kůži zažil jeho útok.

Přesto byl rozhodnut nepustit ho z údolí. Těch třiadvacet kobyl pro něj sice znamenalo majetek, ale ve srovnám s tím hřebcem to nebylo nic.

Když sedlal grullu a přivazoval laso na hrušku sedla, cítil, že je nervózní. Zdálo se, jako by chápala, co před nimi stojí. V údolí už zbyl jenom jeden kůň, kterého Scott ještě nechytil: hřebec appaloosa.

Uklidnil ji několika přátelskými slovy, vyšvihl se do sedla a vydal se do údolí. Klisny v ohradě za nimi otáčely hlavy.

Věděl, že nemá smysl snažit se hřebce nějak obelstít. Určitě hned pochopí, o co jde, až uvidí Scotta v sedle grully a s lasem v ruce.

Vydal se tedy přímo k němu.

Appaloosa na něj pohlédl. Měl široce rozkročené přední nohy a skloněnou hlavu. Nozdry se mu chvěly vzrušením a ve velkých tmavých očích mu jiskřilo.

Scott chvíli jezdil kolem něj, mluvil, zpíval nebo si pískal.

Appaloosa jen trhal hlavou, jako by chtěl říct: „Mne si nepodrobíš, cizinče.“

Scott se nenechal vyvést z klidu. Věděl, že čas hraje pro něj, pokud mu ovšem pokles hladiny jezera neudělá čáru přes rozpočet.

Hřebec stál na místě, i když se k němu Scott stále více přibližoval. Reagoval pouze, když Scott zvedl ruku s lasem, to trhl hlavou.

Scott však věděl, že musí ještě blíž. Teprve až si bude naprosto jistý, může hodit lasem.

A pak ten okamžik nastal.

Appaloosu jeho bleskurychlá akce překvapila. Vyskočil a trhl hlavou, ale přesto smyčce neunikl. Scott jej chytil.

Vykřikl a hnal grullu zpátky, aby se laso napjalo a smyčka utáhla.

Hřebec mu přitom pomohl, protože instinktivně couval.

Laso se napjalo.

Scottovi se zdálo, že se mu při tom tahu vykloubí rameno. Pak appaloosa konečně povolil. Scott málem sletěl ze sedla, jak to s ním trhlo.

Hřebec zaržál. Musel vejít do vody, a to ho děsilo.

Z ničeho nic vyrazil vpřed.

I když Scott celou dobu s něčím podobným počítal, zareagoval pozdě. Pobodl klisnu do slabin, a ta jen velmi těsně unikla hřebcovu útoku.

Okamžitě ji obrátil a přinutil ji, aby zůstala stát všemi čtyřmi na zemi. Jedině tak mohla odolat onomu hroznému tahu, když appaloosa znovu napjal laso.

Jenže tentokrát se hřebec přecenil.

Divoce zaržál, ztratil rovnováhu a padl k zemi, čímž zvířil oblak prachu.

Scott hned seskočil ze sedla. Po hmatu, podél napjatého lasa, protože v tom prachu neviděl, se pak dostal až k hřebci.

Appaloosa se pokusil vstát, ale už se mu to nepodařilo, protože klisna ho strhla k zemi pokaždé, když se o to pokusil a laso jen na okamžik povolilo.

Scott už držel v rukou druhé laso. Šikovně uhnul bijícím kopytům a vrhl je na appaloosu.

V tom okamžiku se však klisně podlomila kolena, protože šlápla do jakési díry.

Hřebec vycítil, jak se laso na jeho krku uvolnilo, a vyskočil.

Scottova smyčka svůj cíl - hřebcova kopyta - minula. V následujícím okamžiku musel uskočit před appaloosovým nemilosrdným útokem. Jedno z kopyt mu jen těsně prosvištělo kolem hlavy.

Scott se válel v písku, nic neviděl a kašlal kvůli prachu.

Země se chvěla pod appaloosovými kopyty. Náhle něco prasklo. Scott konečně dokázal zrakem proniknout oblaky zvířeného prachu, ale to, co viděl, ho nijak nepotěšilo. Laso, které grulle přivázal k sedlu, nevydrželo.

Scott okamžitě vyskočil a spěchal ke své klisně. Naštěstí se při tom šlápnutí do díry neporanila. Chtěl vytáhnout winchestrovku, protože věděl, že hřebec na něj zaútočí. Neudělal to však, chtěl ho živého. A kdyby to nešlo, tak by ho nechal běžet.

Vyšvihl se do sedla a vydal se za hřebcem.

Ten na něj nečekal a vyrazil přímo proti němu. Divoce trhal hlavou ve snaze zbavit se lasa. Smyčka však byla stáhnutá pevně. Stále si přitom šlapal na visící laso, proto klopýtal. Jenom když cválal, vlálo za ním a nepřekáželo mu.

Scott uhnul a udiveně sledoval, jak hřebec místo do jeho kobyly vletěl do jezera. Po špatné zkušenosti, kterou právě udělal s člověkem, se mu voda zdála jako menší zlo.

Viděl, že voda je nanejvýš dvě stopy hluboká.

Appaloosa ji přes svůj počáteční strach překonal. Aniž se zastavil, běžel k vysoké bariéře, kterou Scott postavil v ústí rokle.

Scott zadržel dech.

Stěna byla vyšší než šest stop. Považoval za nemožné, aby ji zvíře dokázalo překonat.

Appaloosa mu však předvedl skok, jaký Scott ještě v životě neviděl. Přehoupl se přes ty tyče a ani se jich nedotkl.

Scotta ten pohled doslova přimrazil. Trvalo mu dlouho, než šok překonal. Takové zklamání, už ho skoro měl!

Kroutil hlavou a zapřísahal se, že toho hřebce musí dostat.

Jen pomalu z něj vyprchávala zlost.

Pomyslel na klisny, které nechal stát v ohradě. Znamenaly pro něho jistý majetek. Většinu z nich mohl prodat, aby tak získal kapitál do začátku. Pro chov si chtěl nechat jen ty nejlepší z nich.

Rozhodl se, že odjede. Zbytek stáda mohl zkrotit i na ranči.

Obrátil grullu a vydal se k ohradě. Když se pohledem setkal se svými kobylami, konečně se mu v duši rozhostil klid.

+ + + + +

Clint McGrady se ve stopování vyznal.

Ze stop v údolí pro něj nebylo těžké vydedukovat, že onen Scott McKinney se už několik týdnů zdržuje mimo svůj ranč. Vrátí se vůbec?

Clint nevěřil, že ne.

McKinney už vložil do svého hospodářství značné množství práce. Stáj byla naprosto v pořádku, dům ještě vypadal velmi zpustle. Viditelně se do něj chtěl pustit až nakonec.

Mildred McGradyová mu nadávala a přemlouvala jej. Nechtěla tu strávit týdny, dokud se ten McKinney neuráčí a nevrátí se zpátky.

Clint na její láteření neodpovídal. Měl ještě jeden důvod pro to, aby se zde zdržel.

Mildred o tom neřekl, ale celou dobu ho hrozně bolel bok. Jakmile se posadil do sedla, připadalo mu to, jako by se měl každou chvíli roztrhnout, tak to bolelo.

Ty bolesti jen rozněcovaly jeho nenávist. Myšlenka na jízdu a na to, že by se při ní ty bolesti mohly vrátit, ho doháněla k šílenství.

První dny po příjezdu na ranč téměř nemluvil. Mildred ho raději nechávala v klidu. Starala se o dům a trochu tam uklidila. Dala do pořádku jednu místnost a ustlala si tam.

Večer se opět dostala do sporu s Clintem, protože ten si tam lehl, aniž se jí zeptal. Když ho chtěla vyhodit, strčil jí revolver pod nos a Mildred mu viděla na očích, že by ji beze všeho odstřelil.

Raději tedy ustoupila a vyspala se ve stáji.

Věděla, že Clinta nijak neovlivní. Zdálo se, že ztratil rozum. Ta chladnokrevná vražda zastupujícího maršála ji děsila a Mildred cítila, že prolitá krev jejího bratra nenávratně změnila.

Nejradši by ho opustila a jela dál na sever sama, jenže věděla, že pokud by onen Scott McKinney Clinta oddělal, dostala by se do potíží s otcem.

Ne, neměla jinou volbu, než zůstat tady a čekat, až Clint vykoná pomstu.

Následujícího dne však Clint nevstal a Mildred pochopila, že není v pořádku.

„Podívám se na to,“ dožadovala se, „možná bych ti mohla pomoct.“

„Vypadni!“ odsekl. „Chci klid! Radši dávej bacha na to, aby nás ten McKinney nepřekvapil. Až se objeví, tak mi dej vědět, ať to s ním vyřídím.“

„V takovém stavu vyřídí on tebe,“ odtušila Mildred. „Zatraceně, pročs mi neřekl, co máš s tou ránou? Myslela jsem, že ti doktor tu kulku vytáhl.“

„Táhni k čertu!“ sykl Clint a otočil se ke stěně.

Mildred pokrčila rameny.

Odešla do stáje, vzala si pušku a vydala se na lov.

Vrátila se až pozdě odpoledne, s mladou antilopou.

Clint už byl na nohou. Zcela však ztratil barvu a v jeho zelenošedých očích plál neuhasitelný plamen.

„To ses dočista zbláznila?“ obořil se na ni. „Tady jsou výstřely slyšet na míle daleko. To chceš McKinneyho varovat, aby o nás věděl?“

Mildred mu neodpověděla. Jenom pokrčila rameny a vešla do domu, aby uvařila večeři. Měla hlad a po dlouhé cestě, kterou urazila pěšky, byla také dosti unavená.

Clint se vevnitř objevil, teprve až byla Mildred s jídlem hotová. Mlčky se posadil a pustil se do jídla. Koutkem oka si všiml, že jeho sestra si zařídila spaní v domě ve velké místnosti.

„Už se ti ve stáji nelíbí?“ otázal se posměšně.

Pokrčila rameny.

„Spíš jako zabitý,“ opáčila. „Někdo na tebe musí dávat pozor.“

Clint uhodil pěstí do stolu.

„Přestaň si hrát na chůvu!“ vykřikl. „Dokážu se o sebe postarat sám! Jdeš mi pěkně na nervy, Millie! Dávej si pozor, abych tě odtud nevyhnal!“

Mildred neskrývala svůj vztek.

„A proč si myslíš, že tu s tebou zůstávám, ty hlupáku? Ze sesterské lásky? Pche! Tos mě teda špatně odhadl, Clinte! Jsi mi lhostejný, rozumíš? Jsem tu jenom proto, že mám strach z táty. Zmlátil by mě, kdyby se ti něco stalo a já nebyla s tebou. To je všechno. Jinak bych neměla vůbec nic proti tomu, kdyby tě ten McKinney oddělal!“

Clint nevěřícně hleděl. Co se to s ní stalo? Zatím dělala všechno, co jí řekl, a neodmlouvala.

„Nemusíš na mě hledět tak hloupě, bratříčku,“ zavrčela. „Když jsem se musela sama probít z Laramie, uvědomila jsem si, že nejsem závislá na nikom z vás. Najednou jsem pochopila, že za všechny ty trable, které nás pořád pronásledují, můžete jenom vy, chlapi! Vy s těmi vašimi zatracenými kolty! Proč si jenom stále musíte dokazovat, jak jste dobří, a zabíjet přitom?“

Nakvašeně se zvedla a přikročila ke dveřím. Tam se ještě jednou otočila.

„Ukliď nádobí a umyj ho, než se vrátím,“ vyštěkla. „Nemám chuť ti dělat služku.“

Zavřela dveře a slyšela, jak do nich bratr mrštil plechovým talířkem. Clint zařval zlostí, ale potom se rozesmál. Zřejmě pochopil, že s ní už tak jako tak nic neudělá.

Mildred se chtěla vydat ke stáji, ale zůstala stát jako přimrazená. K bráně ohrady byl přivázán hnědý kůň.

Polil ji studený pot.

Ani Clint ani ona si nevšimli dusotu kopyt.

Kde je ten jezdec?

A kdo to je? Scott McKinney? Že by je skutečně překvapil? Číhá tu teď někde, aby jejího bratra dorazil?

Otočila hlavu a instinktivně sáhla po těžkém armádním koltu, který nosila u boku.

+ + + + +

Vysoký muž u studny vstal a obrátil se k Mildred.

Dívala se do usmívající se, snědé tváře. Velkýma tmavýma očima užasle hleděl na kolt, který právě vytáhla. Pak ovšem očima sklouzl níž.

Míšencův neslušný pohled ji rozzuřil.

„Nehleď tak na mě, bastarde!“ vykřikla. „Co tu děláš?“

„To samé bych se chtěl zeptat i já vás, madam,“ odvětil mulat. „Nebo snad jste paní McKinneyová?“

Mildred střídavě rudla a bledla.

Nevěděla, čím to je, ale ten chlápek ji prostě rozčiloval, i když nedělal nic, kromě toho, že se usmíval.

Tu za sebou uslyšela šramot.

Úsměv náhle mulatovi z tváře zmizel. Viděla, jak mu pracují svaly ve tváři. Pravou ruku jako by náhodou přisunul k pažbě revolveru a přivřel oči.

Mildred se ohlédla. Před domem stál Clint.

„Hallo, negře!“ zvolal. „Podívejme! Jdeš snad navštívit toho, kdo ti zachránil život?“

Mulat neodpověděl.

„Kdo je to, Clinte?“ zeptala se Mildred.

Clint se zašklebil.

„Málem mě zastoupil,“ prohodil. „Už mu dali smyčku na krk. Chtěli ho lynčovat za vraždu O’Toolea. Obvinili ho z toho. Jenže pak to překazil ten proklatý McKinney.“

Clint též držel v ruce kolt.

„Jdi mi z cesty, Millie. Mohla by té škrábnout kulka, až ho oddělám.“

Mildred zavrtěla hlavou.

„Nic ti neudělal, Clinte.“

Její bratr se však jen cynicky zasmál.

„To ne, samozřejmě. Ale co s ním chceš dělat? Nemůžu ho nechat běžet. Varoval by McKinneyho, a to by mě mohlo stát krk.“

Mildred nevěděla, co má na to říct. Clint měl pravdu. Bylo by pro něj příliš nebezpečné mulata pustit. Ale musel ho rovnou zabíjet?

Se zaujetím si toho snědého obra prohlížela.

Bylo to zvláštní. Cítila, že nechce, aby Clint tohoto muže zabil. Něco ji na něm přitahovalo, i když jí její otec už odmalička vštěpoval do hlavy odpor k lidem jiné barvy pleti.

Chtěla něco říct, v tom okamžiku se ale muž pohnul.

Mildred vykřikla.

Za ní třeskl Clintův revolver.

Mulat měl ruku na pažbě svého Navy koltu, ale už se mu nepodařilo zbraň vytáhnout z pouzdra. Náhle se na jeho košili objevila tmavá skvrna a rychle se zvětšovala.

Clint pálil dál.

Jeho druhá kulka mulata minula, protože se obrátil a prchal odtud.

„Střílej, Millie!“ zařval Clint. „Zatraceně, to chceš, aby utekl?!“

Vydal se za ním. Jeho tvář byla zkřivena bolestí a nenávistí. Vystřílel všechny náboje z bubínku svého revolveru, ale podruhé už netrefil.

Pak se vedle své sestry skácel na zem. Jeho prsty se křečovitě zarývaly do písku. Trhal sebou a sténal.

Mildred celou dobu hleděla za mulatem, který zmizel v podrostu lesa. Pak sklonila hlavu a pohlédla na bratra.

Pomalu si k němu klekla.

Clint se oběma rukama držel za bok a naříkal jako malé dítě.

„Co je, Clinte?“ tiše se otázala.

Neodpověděl. Mildred několik minut počkala, pak ho zvedla a odnesla do malého pokoje, kde ho položila na postel.

Podívala se na jeho zranění, ale nijak z toho moudrá nebyla. Rána se hojila dobře. Ty bolesti tedy musely mít vnitřní příčinu. Snad kulka poranila nějaký orgán a doktor s tím nemohl nic dělat.

Zamyšleně opustila bratra a vyšla před dům. Pohlédla k lesu, kde mulat zmizel. Jeho vraník ještě pořád stál u brány ohrady.

Mildred k němu zamířila a poplácala ho po krku. Pak mu odvázala uzdu od tyče a odvedla jej do stáje. Poté, co ho odsedlala a postarala se o něj, vytáhla ze sedlového pouzdra winchestrovku a vrátila se na dvůr.

Stále měla před očima tu tmavou skvrnu na mulatově košili. Clint ho musel trefit velice dobře. Nedokázala si představit, že by se někdo s takovým zraněním mohl dostat daleko.

S winchestrovkou v rukou se vydala k lesu. Myslela pouze na mulata, na svého bratra zapomněla.

Nemusela jít daleko.

Mulat se nedostal dál než padesát yardů od dvora, pak padl na zem. Ležel na zádech, měl pozvednutou hlavu a v pravé ruce držel Navy kolt. Mířil přímo na Mildred a ruka se mu vůbec nechvěla.

Mildred se zastavila. Lehce sklonila hlaveň pušky, aby raněnému naznačila, že na něho nechce střílet.

Velká tmavá skvrna, jež se mu černala na prsou, byla vlhká, což znamenalo, že z rány ještě stále tekla krev. Udělala ještě jeden krok, ale pak spatřila jeho oči a raději se zastavila.

„Nechci vám ublížit,“ řekla. „Nechte mě, ať se vám podívám na tu ránu.“

Sklonil ruku s revolverem a položil hlavu do písku.

Mildred k němu rychle přikročila, winchestrovku dala na zem a na prsou mu roztrhla košili.

Když uviděla tu ránu, vykřikla. Pak se však uklidnila a sáhla do ní. Nahmatala kulku a vytáhla ji. Byla deformovaná. Pravděpodobně narazila na hrudní kost.

Mulat ztratil mnoho krve.

Mildred si odtrhla kus košile a přitlačila cár na ránu.

Látka brzy nasákla krví.

Mildred byla zoufalá. Utrhla si další kus košile a teprve jím se jí krvácení konečně podařilo zastavit.

Mulat upadl do bezvědomí.

Mildred mu pohlédla do tváře a i na tmavé pleti poznala, že zbledl. Neměl typický černošský rozpláclý nos ani velké rty.

Přistihla se při tom, že mu ohmatává tvář. Bylo poprvé, co ve svém životě něco cítila k muži.

Ucukla.

Je to negr! pomyslela si. Co bych mohla cítit k negrovi? Zavrtěla hlavou. Je to jenom soucit, nic víc.

Obvázala mu ránu. Když byla hotova, přemýšlela, kam s ním. V lese zůstat nemůže. I když se Clint daleko nedostane, tak tam by to možná zvládl.

Vstala.

Tu uslyšela dusot kopyt.

Chvatně sáhla po winchestrovce.

Že by Scott McKinney?

Přiběhla ke kraji lesa.

Tam spatřila dva jezdce a okamžitě je poznala.

Bylo to jako blesk z čistého nebe.

Vylezla z mlází a zvolala na ně: „Chuckul Carle!“

Oba jezdci náhle vytáhli revolvery. Když však poznali, že to je jejich sestra Mildred, hned je zase schovali.

Vyšší z nich seskočil ze sedla a kývl směrem k budovám.

„To je ranč toho McKinneyho, po kterém jde Clint?“ otázal se chraplavým hlasem.

Mildred přikývla.

„Dostal ho?“

„Ne,“ odpověděla. „McKinney tu není. Ale co tu děláte vy? Slyšeli jste něco o tátovi a mámě?“

Carl též slezl ze sedla.

„Koupili to,“ odpověděl. „Dole v Idaho Falls. Jeden zatracený šerif z Colorada nás pronásledoval přes hranici a přemluvil maršála z Idaho Falls, aby nás zatkl a pak předal jemu, takže by nás mohl přivézt zpátky do Colorada. Obklíčili nás v jednom srubu. Když to táta s mámou koupili, my dva s Chuckem jsme prorazili. Utekli jsme jim jenom o vlas. O dva dny později jsme byli v Idaho Falls a vyřídili si to s tím maršálem.“

„Zase to tolik nerozváděj,“ zavrčel Chuck. „Jeli jsme přes Missoulu. Clint oddělal O’Toolea a Nolana, že? Tím naše rodina splatila dluhy. Kde je Clint?“

„V domě,“ řekl Mildred. „Řekla bych, že se mu nevede moc dobře. Ta McKinneyho kulka mu nadělala zatraceně velké problémy. Musí mít hrozné bolesti.“

Chuck si něco zabrumlal pod vousy.

„Aspoň že jsme zase pohromadě,“ zamumlal a rozhlédl se. „To údolí se mi líbí. Krom toho McKinneyho sem asi moc lidí nejezdí, co?“

Mildred se kousla do rtu. Věděla, že svým bratrům musí o tom mulatovi říct, nebo to její bratr udělá za ni.

„Před jednou hodinou tu byl jeden černoch,“ prohodila. „Clintho zná z Missouly. Trefil ho do prsou, ale ten chlap utekl. Jeho koně jsem odvedla do stáje.“

Chuck na ni pohlédl.

„Clint toho chlápka nepronásledoval?“

„Běž se na něho podívat a pochopíš, proč ho nepronásledoval,“ odvětila.

Chuck předal sestře uzdu svého koně, mlčky se otočil a vydal se k domu. Carl ho napodobil.

Mildred tiše zaklela.

Zase to všechno začíná! Znovu bude dělat služku svým bratrům. Zatracení chlapi! Ale ona už nechce! Je žena a má právo na svůj vlastní život.

Vztekle mrštila konci uzd k zemi a pohlédla na Carla s Chuckem, kteří zmizeli v domě. Pak se otočila a rozběhla se zpátky do lesa.

Tam se vyděšeně zarazila. Na místě, kde ještě před chvílí ležel černoch, nebylo kromě loužičky krve nic.

Rozhlížela se a naslouchala, ale nic neviděla ani neslyšela.

Usmála se.

„Hodně štěstí, pane,“ zamumlala si pro sebe.

Pak se obrátila, chopila se uzd koní a odvedla je do stáje, kde se o ně postarala.

+ + + + +

Scott McKinney zůstal ve svém tábořišti ještě další dva dny, aby si na něj klisny navykly.

Při cestě zpátky si všiml, že jsou neklidné. Klisny se chovaly jinak než v údolí. Byly mnohem nervóznější.

Věděl, o co jde.

Zatím appaloosu nespatřil, ale byl si vědom toho, že hřebec je sleduje a zdržuje se někde poblíž.

Ze dvou las zřídil mezi několika stromy ohradu. Doposud se žádná z kobyl neodvážila následovat volání hřebce a nepokusila se ohradu protrhnout. Scott však věděl, že je to jen otázka času.

Rád by věděl, jestli se appaloosovi mezitím podařilo dostat z krku roztržené laso. Znamenalo totiž pro něj velký problém. Mohlo se zachytit v nějakém křoví a pak by se při pokusu osvobodit se mohl udusit.

Druhou noc se appaloosa objevil.

Scott chtěl původně hlídat, ale samozřejmě usnul. Únava posledních dnů ho příliš zmohla. Pochopil, že asi nebylo úplně nejlepší vyjet sám. Většina lovců mustangů pracovala ve dvou. Vzdorovat nebezpečím divočiny sám bylo příliš riskantní.

Přesto se myšlenkou najít si společníka ještě nezabýval.

Když uslyšel tiché frkání kobyl, vyskočil. Jeho grulla, která byla přivázaná mimo ohradu ke stromu, zaržála. Appaloosa jí naháněl hrůzu.

Scott spatřil hřebcův stín před ohradou. Appaloosa se snažil překousnout laso ohrady, což se mu po chvíli i podařilo.

„Hej!“ zvolal Scott a s mávaje rukama se rozběhl proti hřebci.

Scénu osvětloval úplněk.

Appaloosa se obrátil proti němu, ale tu zavrávoral, protože si přišlápl visící konec lasa.

Scott měl vyhráno. Hřebec se ještě nedokázal smyčky zbavit.

„Hohó!“ křičel a mával rukama, aby ho zahnal.

Appaloosa však na útěk nepomýšlel. Postavil se na zadní a výhružně zakopal předníma.

Scott neustoupil. Zvedl winchestrovku, kterou držel v pravé ruce, a vystřelil hřebci těsně vedle hlavy.

To mělo svůj účinek. Appaloosa na chvíli strnul, pak se obrátil a tryskem vyrazil pryč. Konec lasa vlál za ním.

Těžce oddechující Scott za ním hleděl. Usmíval se. Byl přesvědčen o tom, že hřebec neodběhl daleko. Byl si nyní jist, že žádné jiné stádo nemá. Hřebec chtěl dobýt zpátky své klisny, protože jiné neměl.

Scotta to velmi uspokojilo. Zašel ke klisnám a začal je uklidňovat. Chvíli mu ovšem trvalo, než přestaly pobíhat sem a tam.

Tu noc už se hřebec nevrátil. Ráno chtěl Scott vstát brzy, aby byl na svém ranči, vzdáleném už jen deset mil, co nejdříve.

Těšil se domů. Ano, poprvé v životě měl pocit, že se má kam vrátit, že má domov. Tenkrát, když jezdil jako zvěd pro kavalerii, ten pocit neznal. Vojáci, hlavně důstojníci, ho nikdy neuznali za sobě rovného.

Zavrtěl hlavou.

Minulost už byla pryč. Teď šlo o budoucnost. A jak se tak díval na své stádo, vypadala dobře.

Lehl si a okamžitě usnul.

Probudil se s prvními ranními paprsky. Klisny byly klidné.

To místo se mu líbilo. Byl přesvědčen, že až tudy bude příště projíždět, zastaví se tu. Proto si v jedné blízké jeskyňce schoval věci, se kterými se mu nechtělo tahat až na ranč.

Pak vyrazil. Cesta se svažovala dolů k střednímu rameni Clearwateru, nejprve však musel překonat stoupání zakončené plošinou, odkud už cesta pokračovala přímo až k ranči. Stezka, kterou znal, nemohla skrývat nebezpečí.

O to více měl práce s klisnami, protože je musel udržet pohromadě. Přivázal je na jedno laso, ale přesto byly některé z nich na úzké pěšině neklidné.

Sám se držel v jejich středu, aby je měl pod kontrolou.

Z neustálého křičení měl unavené hlasivky, do očí mu stékal pot. Pohlédl vpřed a zjistil, že už mu zbývá jen půl míle, pak se dostane na širokou planinu. V tom okamžiku bude mít vyhráno. Tam by mohl klisny pustit, protože zpátky na úzkou stezku se určitě nevydají.

Přemýšlel, zda se appaloosa odváží do údolí. Předpokládal, že ano, a doufal, že ano. Potom by totiž bylo jednoduché stezku zabarikádovat, takže by hřebce ve svém údolí uvěznil. A přestože údolí mělo velkou rozlohu, věčně mu unikat nebude.

Viděl, že první klisny za ním již dorazily. Oddechl si. Opatrně odjel kousek stranou, aby jim udělal místo. Zdálo se, že se tam cítí bezpečně.

Přijel k okraji plošiny, poplácal grullu po krku a tiše k ní promluvil.

Poslední klisny se dostaly na plošinu.

Opět vjel na stezku. Mířil dolů, ke svému ranči a jeho kobyly s ním.

Tu se ozvalo vyděšené ržání.

Zvedl hlavu.

V tom okamžiku nad sebou spatřil stín jezdce. Jasně viděl, že muž na skále nad plošinou drží v rukou pušku. Musel si tam počkat, až kolem něj přejede, a teď mu mířil do zad.

Vykřikl a přikrčil se.

Třeskl výstřel.

Scott cítil, jak nad ním přeletělo něco horkého. Srazilo mu to klobouk z hlavy.

Další výstřel.

Kulka proletěla těsně kolem hlavy jeho klisny a odrazila se od skály. Úlomky kamení se kobyle dostaly do očí.

Zvíře zaržálo a vzepjalo se. Scott sevřel stehna, jak jen mohl. Kobyla byla šílená strachem.

Poslední klisny se z plošiny vydaly dolů.

Vedle siluety jezdce se objevila další. Proti světlé obloze Scott viděl jen obrysy. Nevěděl, kdo to na něj střílí.

Přiložil si winchestrovku k rameni a vypálil.

Odpovědí mu byl výkřik. Se zadostiučiněním přihlížel, jak se jeden z obou mužů zřítil k zemi.

Druhý pádil pryč.

Okamžik si pohrával s myšlenkou je pronásledovat. Hned však pochopil, že by to byla sebevražda.

Ten muž nahoře ho mohl bez problémů odstřelit.

Obrátil grullu, která strachem koulela očima. Chtěl se vydat zpátky po úzké pěšině, což se jí nikterak nezamlouvalo.

Tu se ozval pleskavý zvuk.

Ohlédl se a s úžasem spatřil díru, která zůstala po kulce v kůži sedlového pouzdra. Chybělo pár coulů a kulka by ho zasáhla do nohy.

Byl čas zmizet.

Sklonil se v sedle a hnal koně stezkou dolů. Shora z plošiny, se ozývaly výkřiky, a když se ohlédl, uviděl dva jezdce, jak se chystají za ním vyrazit.

Že by ani jednoho z nich nezranil?

Soustředil se na stezku. Až se dostane k řece, ukáže jim. Byl rozhodnut neprodat svou kůži lacino.

+ + + + +

Scott McKinney si rychle všiml, že odhodlanost jeho nepřátel není menší než jeho. Oba jezdci pádili po stezce dolů. Zdálo se, že ho chtějí dostat za každou cenu.

Přitiskl se ke krku své grully. Kulky jeho pronásledovatelů létaly zatraceně nízko.

Neviděl jim do tváře, ale přesto se mu zdálo, že jednoho zná. Byl přesvědčen, že je to Clint McGrady.

Na konci stezky ostře zahnul na jih, kde se chtěl v labyrintu skalisek těm dvěma ztratit.

Proč k čertu v Missoule McGradyho nepověsili? Vždyť zavraždil maršála O’Toolea.

Nebo se snad potvrdily obavy Sama Nolana, že se objeví celý klan a vysvobodí Clinta z vězení?

Grulla náhle vyděšeně zaržála a podlomila se jí kolena. Scott se musel pevně držet hrušky sedla, jinak by klisně přeletěl přes hlavu.

Zvíře se zase hned postavilo, ale Scott si všiml, že kulhá na levou přední nohu.

To mu ještě chybělo!

Kobyla už byla hodně unavená.

Poplácal ji po krku.

„Už jenom malý kousek, děvče,“ řekl, „potom je setřeseme.“

Bum! Kolem nohy mu proletěla kulka a odrazila se od skály. Grulla sebou trhla a o zlomek vteřiny později se ozval druhý výstřel.

Jen tak tak stačil vytáhnout nohy z třmenů, pak se klisna s bolestným ržáním skácela k zemi.

Scott vykřikl a vyskočil ze sedla. Jen tak tak uhnul bijícím kopytům své věrné družky, která však po chvíli zůstala nehybně ležet.

Vyděšeně na ni hleděl. Z velké rány na krku jí vytékala krev. Tu uslyšel výkřiky. Musel jednat. Přikrčil se a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

Kolem hlavy mu hvízdaly kulky.

„Máme ho, Chucku!“ zvolal kdosi.

Scott ten hlas poznal. Patřil Clintu McGradymu.

Uvědomil si, že mu jde o život. Otočil se, zalícil a začal na oba jezdce pálit.

Vyšší z nich prudce obrátil svého koně a zajel za skálu. Clint McGrady se naopak rozjel přímo proti Scottovi. Za jízdy střílel z revolveru, ačkoli vzdálenost mezi nimi byla velká.

A pak Scott zasáhl Clintova koně. Ten se zřítil k zemi a zabiják přitom vyletěl ze sedla.

Scott nevěděl, jestli se Clint zranil. Nemohl čekat, až se objeví. Druhý jezdec jej totiž ostřeloval z pušky.

Přikrčil se a utíkal pryč. Pravda, nevyznal se tam. Kromě svého údolí se v kraji ještě necítil jistě. A do tohoto skalního labyrintu se neodvažovali ani mustangové. Scott musel dávat pekelný pozor, aby se nezřítil do nějaké rokle nebo jámy.

Tu za sebou uslyšel ostré hlasy.

Skalami se ozýval klapot kopyt.

Druhý muž to tedy nevzdával.

Scott sevřel rty. Nemínil se nechat odstřelit jako vzteklý kojot. Byl rozhodnut bojovat až do posledního dechu. Nechtěl zabíjet, ale McGradyové mu nenechali jinou možnost.

Před sebou náhle spatřil propast. Nedokázal odhadnout, jak je hluboká, kvůli tmě neviděl na dno. Třeskl další výstřel a hned v následujícím okamžiku Scott skočil. Chtěl tu propast přeskočit. Winchestrovka mu přitom vypadla z rukou.

Ještě v letu poznal, že skočil příliš krátce. Vykřikl hrůzou a zamával rukama. Koleny narazil do okraje druhého břehu, pod nímž zela hlubina. Bolestí málem omdlel. V poslední chvíli se však stačil chytit za hranu plošiny nad propastí. Pokoušel se pomalu vytáhnout.

Náhle uslyšel podivný šramot.

Po zádech mu přeběhl mráz. Neodvážil se pohnout.

Hlasy za ním byly stále silnější.

„Máme ho!“ vykřikl druhý muž. „Clinte, pojď sem, můžeš ho odstřelit, jestli chceš!“

Zaregistroval stín, který se nad ním objevil. Obrátil hlavu. Pot mu stékal do očí. Díval se do zarostlé tváře muže, který byl podobný Clintovi McGradymu.

Ďábelsky se usmíval. V rukou držel winchestrovku, ale nemířil na něj. Věděl, že Scott McKinney mu nemůže být nebezpečný.

Scott cítil, že už se na hraně déle neudrží. Zmocňovalo se ho zoufalství. Věděl, že je ztracen. Od McGradyů žádnou milost čekat nemohl. Clint se mu chce pomstít.

Šramot zesílil.

Na tváři toho muže poznal, že i on to slyší. Přestal se usmívat.

Chtěl se vytáhnout, ale vtom se mu pod rukama oddrolil kámen, celá hrana se uvolnila a zřítila se i se Scottem do hlubiny.

Muž vykřikl a ozval se výstřel.

To všechno už Scott neslyšel. Padal, a když padáte a nevíte kam, většinou nic neslyšíte. Cítil tvrdé nárazy. Měl pocit, jako by se nacházel v ohnivém víru, který ho unáší přímo do pekla.

A pak přišla tvrdá rána, která mu vyrazila dech. Cítil, že mu na nohy tlačí ohromná váha, která ho chce strhnout někam dolů. Kolem něj padalo kamení.

O chvíli později však jako by mávnutím kouzelného proutku nastalo ticho.

Scott McKinney zatajil dech.

Žije! Něco jeho pád zbrzdilo.

Teprve nyní si uvědomil, že jeho pravá ruka křečovitě svírá jednu větev. Visel na keři, který rostl na kolmé skalní stěně.

„Sakra, pročs ho nesejmul!?“ vykřikl Clint McGrady.

„Proč se vzrušuješ?“ zavrčel ten druhý. „To si vážně myslíš, že přežil?“

Scott ještě slyšel, že Clint něco řekl, a pak se ozvaly vzdalující se kroky.

Neodvážil se pohnout. Cítil, že takto nemůže vydržet dlouho. Keř, jehož kořeny se uchytily na skále, pod jeho vahou doslova sténal.

A Scott přitom nechtěl způsobit žádný hluk, dokud jsou McGradyové nedaleko. Hrozná situace.

Pak konečně uslyšel klapot kopyt. Odjížděli.

Teprve nyní se rozhlédl kolem sebe. Pod ním zela temná hlubina, světlo shora dosahovala jen k němu, dál ne. Odhadoval, že spadl takových třicet stop.

Zespodu táhlo.

Pokusil se vzpomenout si, jak dlouho to trvalo, než kamení dopadlo na dno, ale v tom zmatku si toho možná ani nevšiml. Každopádně to zapomněl.

Přitiskl se ke skalní stěně. Byla studená a popraskaná. Jednou nohou nahmatal jakýsi výčnělek a opatrně se o něj zapřel. Nevěřil mu.

Přesto se zdálo, že se neoddrolí.

Bolelo ho celé tělo, ale to teď nebylo důležité. Hlavně, že žil. McGradyové ho do pekla neposlali.

Nebo snad ano?

Jak se jenom odtud dostane?

Pohlédl nahoru. Těch třicet stop kolmé stěny bez pomoci nesleze, o tom nepochyboval. Kousl se do rtu.

Nahmatal kamínek a hodil ho dolů. Pak pomalu počítal.

Polkl.

Propast musela být hlubší, než si myslel. Na dno neviděl.

Roztřásl se. Křečovitě se svíral větve keře. Ne, naděje ještě není ztracena. Ještě žije!

Bylo mu zima. Musím se pokusit slézt dolů, pomyslel si. Dokud mám dost sil.

Otočil se a pomalu nechal klesnout nohu.

Skalní stěna nebyla tak hladká, jak shora vypadala. Špičkou boty se zachytil o výčnělky či škvíry.

Dokázal se o kousek posunout dolů. Zaradoval se. Brzy měl keř nad sebou. Jeho pohyby byly stále jistější. Zdálo se mu to snadné, jako kdyby kráčel po schodech.

Pak se ale dostal na místo, kde byla skála hladká. Marně se snažil špičkou boty najít nějaký výčnělek. Vždycky mu sklouzla.

Tiše zaklel. Znovu se vytáhl a pokusil se slézt jinudy.

Konečně našel šikmou puklinu, po které mohl slézt nejméně dvacet stop dolů. Oddechl si.

Už nějakou dobu doléhalo k jeho uším zurčení vody, ale on se o to nestaral. Plně se koncentroval na stěnu.

Tu jeho levá noha vyklouzla ze štěrbiny. Vykřikl. Křečovitě se zachytil za kamení, ale to se oddrolilo. Něco ho zasáhlo do hlavy a náhle ztratil rovnováhu. Chtěl se přitisknout ke skále a přenést váhu na pravou nohu, ale nepodařilo se mu to.

Už ani nestačil vykřiknout a zřítil se dolů. Padal po stěně, takže se mu při pádu potrhaly šaty. Několikrát narazil do něčeho tvrdého, převrátil se a ztratil vědomí. Nakonec padl do ledové vody.

+ + + + +

Probudil ho chlad. Ležel na skále, přes kterou proudila voda. Opřel se o ruce a odplazil se z řečiště.

Sténal.

Chvějícíma se rukama se ohmatal. Jako zázrakem se mu při tom krkolomném pádu nic nezlomilo.

Zato ho však bolela hlava. Na levé líci měl zaschlou krev. Při pádu musel hlavou narazit do skály.

Chvíli mu trvalo, než se dokázal zvednout. Pohlédl nahoru.

Ústí propasti se mu zdálo být tak maximálně dlaň široké.

Pochopil, že tam musel ležet hodiny, protože shora pronikal jen bledý měsíční svit.

Zhrozil se. Uvědomil si, že se z té propasti možná nijak nedá dostat. Stál, ale musel se opírat o skálu.

Instinktivně se vydal směrem, kam tekla voda.

Byl stále nervóznější. Bál se, že každým okamžikem narazí na stěnu, pod níž bude voda mizet a kde také zmizí jeho naděje, že se odtud někdy dostane.

Naštěstí se mýlil.

Skalní koridor na dně propasti se před ním náhle rozšířil. Opět spatřil měsíční svit.

Scott padl na kolena.

Pane Bože, pomyslel si. Už jsem ani nedoufal.

Po chvíli zase vstal a pokračoval dál. Dno propasti bylo rovné, takže se po něm šlo lehce. Voda zurčela ve vymletém korytu.

Po čtvrt hodině se obzor nad ním rozšířil a on spatřil srpek měsíce. Vrhal svůj stříbrný svit na úzkou roklinu vedoucí ze dna propasti, v níž se klikatil potok.

Neměl ani potuchy, kde se vlastně nachází. Pokusil se orientovat podle hvězd, ale ani Polárka mu moc nepomohla.

Že by ta rokle nikam nevedla?

Nad tím ani nechtěl přemýšlet. Žil, a to bylo nejdůležitější.

Šel dál.

Nikde neviděl žádné velké stromy, rostly tam jen zakrslé borovice. Na břehu úzkého potoka rostly nízké vrby, ale jinak jen keříky.

Zastavil se.

Naslouchal.

Zdálo se mu, jako by slyšel odfrkávání.

A teď znovu!

Opatrně pokračoval dál. Pak zaslechl, jako by někdo hrabal v písku. A také se ozývalo šustění listí.

Sáhl si na bok a s ulehčením zjistil, že svůj peacemaker má ještě v pouzdře.

Chvějícími se prsty jej znovu nabil. Staré náboje zahodil. Nebyl si jist, zda by mokré zápalnice byly upotřebitelné. Pouzdro bylo mokré, takže možná že revolver ležel ve vodě.

Opět zaslechl frkání. A pak se ozvalo zoufalé ržání.

Scott se zarazil.

Že by ho šálily smysly? Věděl, kde to ržání slyšel. Nebylo pochyb! Byl to appaloosa!

Scott cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Pokud se tady potuluje appaloosa, znamená to, že odtud musí vést cesta ven. Je zachráněn!

Prodíral se dál keři, ale tu se zastavil.

Na zemi ležel kůň, měl zvednutou hlavu a hleděl na něj velkým očima plnýma strachu.

Hřebec kolem sebe okamžitě začal bít kopyty. Skoro se však už nemohl hýbat.

Byl uvězněn.

Konec lasa se mu zachytil o trnitý keř a při pokusu osvobodit se se předníma nohama zamotal do lasa, spadl na zem tak nešťastně, že se laso kolem něj utahovalo stále pevněji.

Scott viděl, že vytvořilo jakýsi uzel, z něhož by se appaloosa nikdy sám nevyprostil.

Hřebec se ze všech sil snažil postavit na nohy. Divoce bil kopyty a podařilo se mu dostat na zadní, ale když chtěl zvednout přední, tak ho laso pokaždé strhlo dolů.

Scott jej pomalu obešel a pak si několik yardů od jeho hlavy dřepl.

Appaloosa divoce koulel očima. Blízkost člověka jej dráždila. Scott měl pocit, že ho poznal.

Tiše na něj promluvil:

„Nemusíš se bát, appalooso. Jsem na tom stejně jako ty. Štvali mě a chtěli mě zabít. Ale jsem aspoň volný a můžu se pohybovat. Ty by ses odtud nikdy nedostal. Proč máš ze mě strach? Tos neviděl, jak jsem zacházel s tvými klisnami? Jsou teď nahoře v mém údolí.“

Scott hovořil dál. Viděl, že klidná slova na hřebce účinkují.

Úplně zapomněl na McGradyovy, existoval pro něj jen tento nádherný appaloosa, kterého mu vydal samotný osud.

Když se k němu přiblížil, hřebec znovu začal bojovat o svou svobodu. Frkal a cenil zuby.

Scott se musel stáhnout. Podle stop v písku viděl, že tu musí ležet dlouhou dobu. Byl vyčerpaný a jeho kůže byla matná a pokrytá prachem.

Scott vstal a vydal se křovím zpátky k potoku. Tam ze sebe strhl košili a namočil ji. Pak se vrátil k appaloosovi.

Nesmírně pomalu k němu potom natáhl ruku s mokrým cárem z košile.

Zdálo se, že appaloosa pochopil, že proti člověku se neubrání. Když se Scott dotkl jeho nozder mokrou košilí, tiše zafrkal. Potom ho ale nechal a dovolil Scottovi umýt mu hlavu.

Scott na na něho přitom pořád mluvil a jeho hlas vyčerpaného koně uspal.

I Scott cítil, že ho přemáhá únava. Kousek od appaloosy si lehl do písku. Jeho tělo zaplavovaly vlny bolesti. Scott to však cítil pouze podvědomě. Usnul.

+ + + + +

„Ty si klidně zhebni!“ vykřikla Mildred a strčila svému bratrovi Clintovi do boku, „ale Carl potřebuje doktora, jinak umře!“

Clint McGrady se přikrčil jako puma před skokem. V jeho zelenošedých očích se blýskalo.

„Jestli zkusíš odjet, tak tě zabiju!“ zavrčel.

Chuck McGrady mezi ně raději vkročil.

„Přestaňte!“ zavrčel. „Clint má pravdu, Millie. Nemůžeme sem přivést doktora. Trvalo by to nejméně týden, a to by Carl nevydržel. Navíc by potom každý věděl, kde jsme. Nazapomeň, že jsme v Idaho Falls sejmuli místního maršála. Asi už na nás s Carlem vypsali zatykače. Kdybys přivedla doktora, tak by ho pověsili.“

Mildred vhrkly slzy do očí.

„Vy nejste lidé!“ zvolala. „Jste svině, chladnokrevní zabijáci! Život vašeho bratra pro vás nic neznamená. Hlavně že se sami zachráníte!“

Chuck McGrady věděl, že za takové situace se sestrou nebude žádná řeč. Vytáhl Clinta z postele a vyšel s ním ven.

Zůstali stát u brány ohrady.

Chuck McGrady hleděl na klisny, které chytili a přivedli do ohrady.

„Skvělá zvířata,“ s úsměvem prohodil ke svému bratrovi. „Ten McKinney by byl dítětem štěstěny, kdyby nám nevjel přímo před nos.“

Clint neodpověděl. Jeho obličej byl propadlý a bledý. Už po dva dny pravidelně vždy po několika hodinách zvracel. Ani Chuckovi ani Mildred o tom neřekl. Cítil, že jeho stav se zhoršuje. Věděl, že smrt po něm natahuje pařáty, a hrozně se bál.

„Nemůžeme tu zůstat, Chucku,“ prohodil.

Jeho bratr na něj udivené pohlédl.

„Proč ne? Myslíš, že by sem mohli zabloudit maršálovi lidé? A i kdyby. Z toho sedla by dva lidé mohli klidně držet v šachu celou armádu. Do tohoto údolí bez naší vůle nikdo nevstoupí.“

„Ale my zase nemůžeme ven,“ namítl Clint. „Sedíme tu v pasti. Sakra, kdyby ještě žil táta! Ten by nám řekl, co máme dělat.“

„Táta je mrtvý,“ procedil Chuck mezi zuby. „Teď rozhoduju já jako nejstarší. A říkám, že nemůžeme pryč, dokud se Carl nezotaví.“

„Tak ho doraž!“ sykl Clint. „Nebo snad věříš, že ta horečka ustoupí?“

Chuck pohlédl na bratra. Zdálo se, že mu to, co řekl, nijak nezazlívá.

„A jak je to s tebou?“ otázal se. „Co tvoje bolesti? Myslíš, že brzo odezní? Nebo mám dorazit i tebe?“

Clint byl ještě bledší než jindy. Pravou ruku položil na pažbu revolveru.

Chuck se pousmál.

„Neblázni, brácho,“ prohodil. „Zůstaneme tu tak dlouho, dokud se nerozhodne o Carlovi. Kromě toho nesmíš zapomínat na Millie. Co by asi podle tebe udělala, kdybys chtěl Carla sejmout?“

Clint pokrčil rameny a pohlédl na klisny.

„Pořád musím myslet na toho McKinneyho,“ zamumlal. „Měli jste ho zastřelit. Někdy mě napadá, že přežil a zase se objeví.“

Chuck se rozesmál.

„Tak proto chceš vypadnout? Máš strach z ducha!“

Clint se zamračil.

„Rozhodně budu dávat pozor!“ sykl. „Kromě toho je tu ten negr. Dostal sice kulku do prsou, ale je divné, že jsme nikde nenašli jeho tělo.“

„Přestaň s těmi žvásty,“ zavrčel Chuck. „I kdyby byli naživu, tak ať přijdou. Napumpujeme do nich olovo a konečně to s nimi vyřídíme. Radši hleď, aby ses pořádně uzdravil, Clinte. Ten tvůj umrlecký výraz se mi vůbec nelíbí.“

Otočil se a vydal se zpátky k domu.

Rozzlobený Clint za ním hleděl.

Cítil, jak se ho opět zmocňuje nevolnost. Pokusil se to potlačit, ale nešlo to. Běžel za stáj, a tam začal zvracet. Málem mu přitom vylezly oči z důlků. V žaludku už nic neměl. Pouze vyplivoval žluč.

A ještě něco.

Krev.

Hrůzou mu naskočila husí kůže. Do očí mu vhrkly slzy.

„Ne!“ zašeptal. „Ne, nechci umřít!“

+ + + + +

Scott McKinney se opatrně pohnul. Slyšel tiché frkání appaloosy, který ležel vedle něj. Usmál se. Pomyslel na minulou noc, kdy se celý promrzlý probudil a připlazil se k hřebci. Appaloosa se nehýbal. Zřejmě už byl na dně.

Scott se opřel o jeho hřbet a zahříval se tak jeho teplem. Cítil, jak se appaloosa chvěje, ale pak to přešlo.

Pak Scott usnul.

Nyní opatrně vstal a klidně ležícího hřebce pohladil.

„No tak vidíš, že se mě nemusíš bát,“ zamumlal. „Jsme společníci. Osud nás dal dohromady. Co myslíš, nezkusíme to spolu?“

Když vstal, tak hřebec rozrušeně zaržál. Patrně mu stojící postava naháněla větší strach než ležící.

Scott se od něj vzdálil.

Viděl, jak appaloosa zvedá hlavu a dívá se za ním. Několikrát vyčítavě zafrkal. Že by se bál, že ho ten člověk opustí?

Scott sešel k potoku a osvěžil se, Poté na břehu natrhal několik hrstí trávy a přinesl ji hřebci.

Ten na něj hleděl velkýma smutnýma očima.

Viditelně očekával, že jej ten člověk osvobodí.

Scott mu položil trávu před tlamu a řekl:

„Najez se, kamaráde. Ještě se naběháš, neboj se. Nejdřív si na mě musíš zvyknout. Věřím, že můžeme být dobrými přáteli.“

Neuplynula ani čtvrthodina a hřebec začal žrát. Scott zůstal vedle něj a hladil ho po krku. Kromě cukání kůže na to kůň nijak nereagoval.

Scott se tedy odvážil dál. Nejprve ho hladil po hrudi, potom po zadku. Zvíře se nakrátko zarazilo, ale potom si zvyklo.

Scott vstal. Vzpomněl si na svou grullu, která někde nahoře leží mrtvá. Přemýšlel, jestli si McGradyové s sebou vzali sedlo a winchestrovku.

Procházel roklí a díval se, kudy by se dalo vylézt nahoru. V noci viděl, že i na té nejhladší stěně jsou výstupky a škvíry, za které se dá chytit.

Je ale potřeba lézt nahoru? Vždyť appaloosa se přece dostal do rokle také, takže odtud musela vést nějaká schůdnější cesta.

Přesto měl pocit, když pohlédl k nebi, že se nachází v uzavřeném kotli, z něhož není úniku.

A pak narazil na appaloosovy stopy. Vedly z jihu. Scott si uvědomil, že tam roste víc keřů než jinde.

Šel po stopách, až narazil na strmou skálu.

Obrátil se a pohlédl na místo, kde nechal ležet appaloosu. Tak rychle nezahyne. Možná je vlastně dobře, že mu dal jenom těch pár soust, aspoň se tak rychle neosvobodí.

Otočil se a vydal se po skále nahoru.

Byl překvapen, jak je schůdná. Za hodinu byl nahoře. Našel dokonce svou winchestrovku, která ležela na místě, kde skákal dolů. A co by kamenem dohodil, ležela mrtvá grulla.

Oddechl si, protože viděl, že McGradyové se jeho věcí ani nedotkli. S námahou z ní strhl sedlo a postroj a vydal se zpátky.

Pomyslel na McGradyovy, kteří se usídlili v jeho údolí, ale appaloosa byl v tomto okamžiku důležitější. Doufal, že McGradyové už odtáhli. Neměl zájem se jim mstít. Jestli je ale ještě najde, tak poteče krev.

Scott McKinney byl trpělivý člověk, ale co je moc, to je moc.

Měl pocit, že appaloosa je rád, že ho zase vidí. Dokonce tiše zaržál, a to přátelsky, nikoli agresivně jako předtím.

„Myslel sis, že tě nechám ve štychu, co?“ prohodil a pohladil koně po nozdrách.

Appaloosa sice vycenil zuby, ale nechňapl po něm.

Scott mu v dlani přinesl vodu z potoka a dal mu napít.

Stále se ho jemně dotýkal, aby mu ukázal, že mu nechce ublížit. Když se appaloosa napil, se mu Scott pokusil nasadit postroj grully.

Hřebec energicky trhal hlavou, ale rukám člověka uniknout nemohl. Vyděšeně zaržál. Kožený postroj se mu viditelně nezamlouval.

Scott k němu tiše hovořil a po chvíli se appaloosa skutečně uklidnil.

Po celý den pak zůstával v jeho blízkosti. Tři hodiny před setměním potom začal odvazovat laso z křoví, aby mu vyprostil přední nohy zamotané do lasa.

Cítil, jak se appaloosy zmocnilo vzrušení. Jako by ten hřebec tušil, že ho chce osvobodit. Zároveň ale chápal, že to bude jiná svoboda, než jakou znal.

Scott byl nervózní, když rozvazoval poslední uzel. Jak bude hřebec reagovat? Využije náhle nabité svobody a vrhne se na něj s vražedným úmyslem?

Vzal laso vymotané z keře a odstoupil.

Appaloosa zafrkal. Několik vteřin počkal, pak se zapřel předníma a vyskočil.

Hřebec byl rozrušený, to Scott jasně viděl.

Jen s námahou se dokázal udržet na nohou. Musel se široce rozkročit.

Scott k němu přistoupil a pohladil ho po nozdrách. Appaloosa zůstal klidný.

Scott zvítězil.

Věděl, že to dokázal. Hřebec už z něj nikdy nebude mít strach. Získal si jeho důvěru tím, že osvobodil z bezvýchodné situace.

Opatrně mu sejmul laso z krku. Hřebec mu hlavou vrazil do ramene.

„Jen klid, hochu,“ zamumlal Scott. „Naštěstí už nepamatuješ, že jsem ti to laso hodil na krk já.“

Chopil se uzdy a začal appaloosu vodit v kruhu. Hřebcovy kroky byly jistější, ovšem jak se mu navracely síly, zvyšovalo se i nebezpečí, že se pokusí uprchnout.

+ + + + +

Probíhalo to snadněji, než Scott doufal. Rychle pochopil, že appaloosa se s lidským dotekem nesetkal poprvé. Snad byl nějakou dobu u indiánů. To by také vysvětlovalo, proč nemá vlastní stádo.

Sedlo se appaloosovi nezamlouvalo. Pokusil se je dokonce setřást. Když se však Scott vyhoupl na jeho hřbet, uklidnil se.

Scott cítil, jaká síla je v tomto koni skryta. To, že jej dokázal zkrotit, mu připadalo jako zázrak. Ještě před pár dny by to považoval za nemožné.

Celý den se s appaloosou projížděl po roklině. Teprve pak se vydal na cestu. Na stezce ho vedl za sebou. Jízdu na úzké pěšině považoval za příliš nebezpečnou.

Čím více se blížil ke svému údolí, tím více myslel na McGradyovy.

Zůstali tam, nebo už odjeli?

Scott se zachmuřil.

Vzpomněl si na své klisny, které před několika dny přihnal do údolí. S tímto appaloosou by z nich mohl být výjimečný chov. To údolí bylo pro chov koní ideální. A proto se jej nemínil vzdát bez boje.

Občas si pohrával s myšlenkou jet do Missouly a o všem povědět Samu Nolanovi. Uvědomil si však, že Nolan by nemohl nic dělat. Scottovo údolí totiž už leželo v Idahu a ne v Montaně, kde měl Nolan maršálskou pravomoc.

Scott počkal do setmění a teprve pak se vydal na cestu. Znovu vedl appaloosu za sebou. Hřebec se na rozdíl od kobyl nebál. Scott viděl, že jeho krok jej jistý. Zdálo se, že v té tmě vidí jako kočka.

Scott nevěděl, jestli McGradyové na plošině v sedle nad údolím hlídají, a tak chtěl stezku překonat dřív, než vyjde měsíc.

V levé ruce držel uzdu, v pravé, měl winchestrovku. Byla nabitá, pro jistotu.

Ale McGradyové nehlídali.

Vypadalo to, že tam už nejsou. Když ale přijel na dohled, spatřil sloupec kouře stoupající k noční obloze.

Scott se vyhoupl do sedla a odbočil do lesa na svazích údolí. Tam měsíční svit nepronikl. Směr udržoval jen velmi hrubě a ponechal na appaloosovi, aby volil cestu mezi stromy a houštinami.

Na jednom paloučku seskočil dolů.

Cítil, že appaloosa je neklidný. Zřejmě něco zavětřil. Scott jej poplácal po krku a přivázal konec uzdy k hrušce sedla, aby si jej hřebec nemohl přišlápnout.

Věděl, že ponechávat ho takto volného je riziko, ale sázel na to, že ho v údolí udrží klisny.

Tiše kráčel lesem. K ranči už to mohlo být takových tři sta yardů. Znal tam každý strom.

Konečně se před ním vynořily budovy jeho hospodářství. Spokojeně se usmál, když uviděl, že McGradyové pochytali přihnané kobyly a zavřeli je do ohrady. Zřejmě mají v úmyslu je někde výhodně prodat, pomyslel si.

Tu uslyšel vrzání dveří. Pohlédl k domu a spatřil proužek světla, který ze dveří vycházel na dvůr. Vyklouzl jimi ven kradmý stín a opět je zavřel.

Scott sevřel rty.

Toho muže viděl jen nezřetelně, ale podle postavy odhadoval, že je to Clint McGrady.

Desperát zamířil ke stáji, ale zastavil se u ohrady. Objevil se malý plamének a k nebi se vznesl bílý kouř.

Žhnoucí konec cigarety byl ve tmě jasně viditelný.

Scott se stáhl zpátky do lesa a chtěl ranč obejít. Vtom ale uslyšel tichý šramot. Zastavil se a naslouchal. Zdálo se mu to, nebo to bylo jen nějaké zvíře?

Přestal na to myslet a plížil se dál až se dostal ke stáji. Pohlédl k ohradě.

Clint McGrady tam už nebyl.

Scott se přikrčil. Kde může být?

Náhle uslyšel podivné zvuky. Znělo to, jako když někdo zvrací.

A potom spatřil stín vedle stáje. Muselo to být Clint McGrady. Klečel a rukama se opíral o zem. Zdálo se, že skutečně zvrací.

Znělo to hrozně.

Scottovi přeběhl mráz po zádech. Pak se ale rozhodl. Zvedl winchestrovku a vydal se ke stáji. Naštěstí si Clint McGrady vybral místo, kam nebylo z domu vidět.

Scott se dostal až k němu, ale bandita si ničeho nevšiml, protože stále zvracel.

Scott mu vtiskl ústí hlavně winchestrovky do zad a zavrčel: „Ani muk, McGrady, nebo to zmáčknu!“

Scott nepočítal s tím, že zabiják, který se ještě před chvílí svíjel v bolestech, nějak zareaguje.

Ale to se mýlil.

McGrady mu prudkým úderem srazil winchestrovku k zemi.

Scott instinktivně zmáčkl spoušť.

Vyšla ohlušující rána a v záblesku výstřelu Scott spatřil desperátovu smrtelně bledou tvář.

V následujícím okamžiku McGrady sáhl po koltu. Scott se rozmáchl hlavní pušky a praštil jí McGradyho po ruce.

Zabiják vykřikl bolestí.

„Chucku!“ zvolal. „McKinney je tady.“ Scott ho okamžitě umlčel úderem pěstí do brady.

McGrady padl na zem, ale kolt nepustil.

Tu se ozvalo bouchnutí prudce otevřených dveří o stěnu.

„Clinte! Kde jsi?!“

Scott ten hlas neznal.

Zasypal banditu sprškou ran, ale přesto nedokázal zabránit tomu, že začal křičet. Clint McGrady, který ležel na zemi zdrcen Scottovým útokem náhle zvedl revolver a vystřelil. Výšleh z hlavně Scotta oslepil a ožehl mu pravou ruku.

Neváhal a hned vypálil z winchestrovky.

Clinta McGradyho náraz kulky doslova odhodil. Ještě jednou vystřelil, ale ani tentokrát netrefil. A to bylo to poslední, co v životě udělal.

„Clinte!“ zařval Chuck McGrady.

Náhle se nad Scottem vynořil stín. McKinney se právě chtěl otočit na druhého McGradyho, ale vtom ucítil bolest v pravé ruce. Chuck McGrady mu do ní kopl a ještě než Scott stačil uhnout, chytil jej Chuck za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu. Scotta ten brutální útok dokonale zaskočil. S vyděšenýma očima mohl jen přihlížet, jak mu Chuck McGrady přikládá revolver ke spánku a pomalu mačká spoušť.

Scott zavřel oči.

Potom třeskl výstřel.

Scott však nic necítil.

McGrady ho pustil a ozvalo se jeho zasténání. V křeči ještě stačil zmáčknout spoušť, avšak kulka již Scotta těsně minula.

Pak se Chuck McGrady skácel na zem.

Zpoza stáje se vynořil stín.

Scott spatřil snědou tvář a chvíli mu trvalo, než pochopil, že to je Napoleon Lacamp, mulat, jemuž v Missoule zachránil život.

Z domu se ozval výkřik.

„Pozor, Lacampe!“ sykl Scott. „Mají u sebe děvče! Je stejně nebezpečná jako oni!“

Mulat se však stačil jen ohlédnout, protože hned v následujícím okamžiku k nim přispěchala Mildred McGradyová.

Vrhla se k Chuckovi ležícímu na zemi. Pak však uviděla ránu, jež mu zela v zádech. Otočila jej a po chvíli pohlédla na oba přihlížející muže.

„A Clint?“ otázala se Scotta.

„Je mrtvý,“ řekl Scott pohnutým hlasem. Ještě teď na spánku cítil chlad Chuckova revolveru.

Děvče se zhroutilo a začalo vzlykat.

Scott na ni namířil winchestrovkou, ale mulat zavrtěl hlavou.

„Není jako její bratři,“ prohodil a ukázal na obvaz, který se mu bělal na hrudi. Scott si ho všiml teprve teď. „Bez ní bych vykrvácel.“

Scott pomalu vstal.

„Všichni jsou mrtví,“ zašeptala Mildred. „I Carl umřel.“

Mulat jí položil ruku na rameno. Nevšímal si Scotta McKinneyho, který obešel stáj, protože uslyšel mocné ržání.

Appaloosa přiběhl na dvůr. Trhal hlavou a běhal před branou do ohrady.

Ve svitu měsíce to byl úchvatný pohled.

Scott jej vychutnával. Pokusí se ten hřebec ohradu rozbít a zmizet i s kobylami v divočině?

Viděl, že se vrátil k lesu, tam se otočil a tryskem se rozběhl k ohradě.

Scottovi se tajil dech.

Těsně před ohradou se appaloosa odrazil a mohutným skokem se dostal dovnitř. Tam pozdravil své stádo triumfálním ržáním.

Scott McKinney se usmál.

Appaloosa se rozhodl, že zůstane s ním.

Věděl, že to je začátek jeho nového života.

Uslyšel za sebou něčí kroky a otočil se.

Napoleon Lacamp a Mildred McGradyová vyšli zpoza stáje. Mulat dívku držel kolem ramen a Mildred možná poprvé v životě plakala.