John Kirby

Colorado western 039. Cesta smrti

Ray Ames byl vůdcem karavany na proslulé „komančské cestě“, po které táhli osadníci z Texasu do Kalifornie. Když však tentokrát karavanu převzal na Grey Bear Water, dočkal se překvapení. Kapitánem doprovodné eskorty totiž byl John Clymer, muž, kterého na smrt nenáviděl. Kvůli němu byl propuštěn z armády. Navíc mezi nimi stála krásná Eve Fountainová. Nenávist mezi oběma muži se opět rozhořela a bylo jasné, že jeden z nich tu cestu nepřežije.

Ray Ames zadržel svého koně, který právě překonal poslední část mírného stoupání.

Poté si sundal klobouk a odhrnul si neposednou čupřinu vlasů z vysokého čela.

„Hej, pane kam máte namířeno?“ zeptal se. „Na bizony?“

„Ne.“

Ray Ames se díval na muže, který seděl na grošovaném poníkovi cayuse, který měl zrzavou hřívu a bílý ocas. Podle zevnějšku vypadal na lovce bizonů. Nyní však na tom svém mosazí ozdobeném sedle vypadal nějak vyčerpaně a unaveně. Celý byl oblečen v kůži, která za dlouhý čas, co ten oděv nosil, nabyla zelenošedé barvy. Měl rozepnutou košili, jež odhalovala mohutnou, zarostlou hruď. Jeho zvrásněnému, větry ošlehanému obličeji vládly pronikavé světlé oči připomínající zrak dravce.

Ray Ames ukázal palcem za sebe na dlouhou řadu povozů.

„Chcete se k nám připojit?“ Cizinec pohlédl na karavanu.

Pak řekl: „Ne, nechci!“ Pozorně si Raye Amese prohlížel. „Projíždíte komančským územím. Je vám to známo?“

Ray Ames si znovu nasadil svůj propocený stetson. „Proč se ptáte?“

„Protože nevidím žádnou vojenskou eskortu.“

„Brzy ji mít budeme.“

„Těch pár chlapů od Grey Bear Water?“

„Přijíždí od pramene?“

„Ano, jel jsem jim naproti.“ „A - proč?“

„Chtěl jsem…“ začal cizinec, ale zarazil se.

„Ano?“

„Viděl jsem vozy na Grey Bear Water jenž dálky. Nemyslel jsem si, že čekají na vás.“

„A co?“

„Vy jste vůdcem té karavany?“ zeptal se muž v koženém oděvu, aniž sám odpověděl na otázku.

„Jo.“

„Dobrá, chci s vámi mluvit. Hledám vůz, který jede od Sweetwateru. Připojil se tam k vám někdo?“

Ray Ames sklouzl pohledem ze svého protějšku na svah, který před několika minutami zdolal.

Pod ním se táhl nekonečnou prérií jen tu a tam přerušovanou skupinami kaktusů dlouhý had conestogských vozů. Povozy samozřejmě zvířily prach, takže kromě prvních pěti byly z ostatních vidět jen nejasné obrysy.

Ray Ames pak pohlédl na tři jezdce, kteří jeli vepředu.

„Povozy ze Sweetwateru?“ řekl. „Nevím, odkud všechny ty povozy vlastně jsou.“

Cizinec přivřel oči.

„Jste přece vůdce karavany?“

„Ale nejsem povinen vědět, odkud všechny ty vozy přijíždějí,“ odtušil Ames.

„Jsou tam i obchodní vozy?“

„Ze Sweetwateru?“

„Ano.“

„To nevím.“

„Mohl bych se tam trochu porozhlédnout?“

„Když mi řeknete, co hledáte, tak vás doprovodím.“

Cizinec se rozesmál.

„Jmenuju se Dan O’Rourke,“ představil se.

„Jste Texasan?“

„Ano. Z Amarilla.“

„To je na sever odtud.“

„Ano.“

Zatímco bok po boku sjížděli ze svahu, Ray Ames si pokradmu muže prohlížel.

Přestože měl v obličeji stopy mnoha dobrodružství, nezdálo se mu, že je jezdec tak starý, jak na první pohled vypadal. Jeho vlasy byly světlé a vybledlé od slunce.

Když sjeli ze svahu a pomalu přijel i k prvním vozům, naklonil se k němu a zeptal se: „Kolik vozů s vámi vlastně jede?“

„Přes třicet,“ odpověděl Ames.

„Na Grey Bear Water čekají ještě další tři s vojenskou eskortou.“

„Hm.“

„Ano a měl byste být rád. Čím víc vozů s námi pojede, tím větší šance, že se dostaneme přes komančské území.“

Ray Ames mlčel.

O’Rourke dodal: „Válka ještě zdaleka neskončila. Než skončí, potáhne takových treků na západ ještě spousta.“

„Možná.“

Přijel k nim jeden z prvních tří jezdců a zvolal: „Hej, Rayi, kdo to je?“

„Jede s námi, Stubby,“ řekl Ray Ames. „Kdy budeme u pramene, amigo?“

„Za hodinu!“

„Tak moc nemluv, nebo budeš mít moc velkou žízeň.“

„Ale, ty se zase moc staráš,“ odsekl jezdec.

Ray Ames a O’Rourke jeli pomalu zvířeným prachem dál.

Ames pohlédl na svého společníka a s úsměvem poznamenal: „Dobře se na ty vozy podívejte.“

O’Rourke přikývl, ale neusmál se.

Kvůli prachu si Ames vytáhl šátek na obličej, ale O’Rourkeovi, nebo jak se vlastně jmenoval, jako by prach vůbec nevadil. Seděl na svém koni nakloněný dopředu a pozoroval vozy rachotící kolem něj. Oběma rukama se opíral o hrušku sedla a přivřenýma očima sledoval ten divoký mumraj. Mezi povozy se motaly houfy dobytka, nad nimiž bděli jezdci. Všichni si kvůli prachu natáhli přes obličej šátky.

Ray Ames, který z O’Rourkea nespouštěl oči, si všiml, jak se náhle zašklebil.

Na konci karavany kráčelo stádo zhruba třiceti koní připravených na střídaní unavených zvířat. Náhle se prach začal usazoval. Ray Ames si sundal stetson a oklepal si jím zaprášený oděv.

„Tak co?“ zeptal se.

O’Rourke jen pokrčil rameny. „Nic.“

„Co vlastně hledáte?“

O’Rourke unaveně a lhostejně mávl rukou. „Už jsem to beztak vzdal.“

„Co?“ vyzvídal Ames.

O’Rourke lakonicky odpověděl: „To hledání.“

Ray Ames se pousmál.

„Pojďte!“

Nato vyrazili a obloukem se dostali ke křídlu karavany, kde se tolik neprášilo.

„Byl jste někdy v armádě?“ zeptal se O’Rourke a pohlédl před sebe.

„Ne.“

„Já ano,“ řekl O’Rourke. „Ano, kdysi jsem byl v armádě.“

„Proč jste tam nezůstal? Válka bude pokračovat ještě léta.“

Jezdec oblečený v kůži ukázal k vozům.

„Proč tihle lidé nezůstali?“

„To nejsou vojáci.“

„Ale je to jejich země.“

„Válka by jim ji vzala, kdyby seděli a čekali. Pro tyto lidi, kteří chtějí žít v míru, je válka ta nejhorší věc na světě.“

O’Rourke přikývl a trpce se usmál. „Je ještě něco horšího.“

„A to?“ pozvedl Ames obočí.

„Indiáni,“ tiše a stručně odpověděl O’Rourke.

„Buďme rádi, že mezi námi a jimi panuje mír,“ namítl Ames. „Dokonce i Komanči zůstávají klidní - kromě těch několika z nich, kteří občas zabijí nějakého lovce bizonů v llanos.“

Chvíli pak mlčky pokračovali v cestě, načež O’Rourke prohodil: „Lovci bizonů si nezaslouží nic lepšího. Viděl jsem stopy po nich v llanos a v prérii. Leží tam tolik tisíců mršin bizonů, že je supi a kojoti už ani nechtějí žrát. Ne, těch mi není líto.“

Přestože byl O’Rourke snědý v obličeji, bylo patrné, že zbledl.

„Ale ti druzí, „namítl. „Stovky a tisíce mrtvých lidí, jako těch bizonů. Indiáni je masakrují ve velkém. Sám jsem to viděl, vím, jak to dělají…“

„Quannah Parker a Komanči?“

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„Kdo teda?“ zeptal se Ray Ames. Odpověď však neobdržel.

„Lovíte indiány?“ zeptal se Ray Ames.

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„A jakou mám jistotu, že mluvíte pravdu?“

„Moje slovo!“

„To by nestačilo, kdyby u vás nějaké skalpy našli. Dalo by to Quannah Parkerovi záminku, aby na nás zaútočil.“

„Nejsem žádný lovec skalpů!“ prohlásil O’Rourke.

Ray Ames přivřel oči.

„Kwahadiové v Mexiku srovnali nedaleko hranic několik městeček, protože se tam vykupovaly komančské skalpy,“ řekl polohlasem. „Jejich vlasy tam vycpávali panenky. Slyšel jsem, že Komanči před několika týdny vypálili Casas Grandes.“

O’Rourke jel s kamenným výrazem v obličeji dál. Nehnul ani brvou.

„To všechno vím! To všechno vím!“

„Jsem zodpovědný za karavanu..:“

„No a?“

„Řekněte mi jedno: proč jste tady, O’Rourke.“

„Neříkal jsem vám, že něco hledám?“

„Pokud hledáte nějaké lidi proto, abyste je hned zabil, tak radši jeďte dál, O’Rourke.“

„Nebudu vám dělat problémy.“ O’Rourkeovi přitom zůstala v obličeji kamenná maska. Vůbec se na Amese nepodíval.

„Dobrá tedy!“ zvolal Ames a poplácal svého koně.

+ + + + +

Po krátké, ostré jízdě dorazil Ray Ames k čelu karavany, která bez zastávky pokračovala v cestě prérií.

Přijel k vedoucímu jezdci a zpomalil.

„Už by měl být za chvíli vidět ten pramen, Stubby,“ prohodil k mlčícímu muži.

„Hm…“

„Co je, Stubby?“„

Stubby Dickson se obrátil v sedle a vrhl zkoumavý pohled na Raye.

Po nosem se mu rýsoval malý černý knírek.

„Jsem o dvacet let starší, než ty, Rayi,“ řekl. „A možná jen o trochu bystřejší.“

Ray Ames si odsunul stetson z čela.

„Co je s tebou, Stubby, co tě žere? Ven s tím.“

Dickson se zhluboka nadechl a řekl: „Co je to za chlápka, co sis ho sem přitáhl?“

„O’Rourke?“

„Nevím, jak se jmenuje, vím jenom to, že se mi nelíbí.“

„Co?“

„Má příliš chladné oči.“

Ray Ames si z kapsy vytáhl tabatěrku a po mexickém způsobu si ubalil cigaretu z kukuřičného listu.

„Někoho hledá,“ podotkl. „A myslí si, že ten někdo je u nás.“

Dickson si zamyšleně prohrábl knírek a pohlédl do dálky.

„Nelíbí se mi,“ opakoval.

„Tos už řekl.“

„A říkám to ještě jednou. Vzpomínáš si na Herba Richardsona z třetího pluku texaské jízdy? Měl stejné oči - a pak se zjistilo, že ho ve čtyřech státech hledají kvůli vraždě. Pověsili ho v Richmondu.“

Ray Ames se bezděky ohlédl, ale na zaprášené ulici nikoho nespatřil.

„Trochu divně mluví,“ připustil.

Dickson přikývl. „A trochu divně vypadá,“dodal. „Celý je nějaký divný.“

Ray Ames se usmál.

„Dáme si na něho pozor, Stubby!“

Dickson přikývl. „Víš, Rayi,“ řekl, „rád vzpomínám na doby, kdy jsme byli u texaské jízdy. Aspoň jsme projezdili ty zatracené, Bohem opuštěné kraje. Kolikrát si říkám, že tam na severu je i umírání zábavnější než tady na jihu.“

Ray Ames jen přivřel oči.

Tu do něj Dickson strčil.

„Tam, podívej!“

Natáhl ruku a ukázal na nevysoký hřeben na severu.

Na jeho písčitém temeni jeli na malých, střapatých ponících tři jezdci. Mohli být tak míli daleko.

Ray Ames si zastínil oči dlaní a pokoušel se zjistit, o koho jde. Nepodařilo se mu to ale. Dickson rovněž zastavil a pozoroval je.

„Kwahadiové,“ zamumlal. „Ale jenom tři. Jestli patří k hordě Quannaha Parkera, nemáme se čeho obávat. Doufám jenom, že to nejsou Komanči Nainiové z kmene Černého sokola.“

„Rád bych věděl, co tu chtějí,“ hlesl Ray Ames tichým hlasem, jako by hovořil jen sám k sobě.

„Pozorují nás,“ odvětil Dickson.

„Pozorují? Jenom pozorují?“

Dickson krátce pohlédl na čelo karavany, sehnul se, otevřel sedlovou kapsu a vzal z ní mosazný dalekohled. Roztáhl jej, přiložil si jej k oku a podíval se jím na tři jezdce v dálce. Pak podal dalekohled Rayi Amesovi.

„Jsou to Nainiové,“ řekl přidušeným hlasem. „Kdyby se jednalo o Komanče z Panhandleu, přijeli by sem vyměňovat. Ale Kwahadiové a Nainiové, to je trošku jiné kafe. Vůbec se mi to nelíbí, že se potulují tak blízko.“

Ray Ames pomalu složil dalekohled a podal jej zpátky Dicksonovi. „Nevypadají zrovna přátelsky,“ podotkl.

„Hm, ale řekl bych, že nás nechají na pokoji,“ nejistě zamumlal Dickson, jako by si tím nebyl úplně jist. „Toto je území Kwahadiů. Jestli se budeme chovat pokojně, snad nás nechají.“

Ray Ames na něj vrhl zkoumavý pohled. „Cos to vykládal o tom Parkerovi? Za kolik nás nechá projít?“

„Stálo mě to sůl, střelný prach a další věci za nějakých padesát dolarů,“ odpověděl Dickson. „Dřív byli šťastní, když jim člověk dal pár šátků a hrst skleněných perel. Jo, ceny stoupají.“

„Jedou pryč,“ řekl Ray Ames, který nespouštěl oči z jezdců.

Tři Komanči obrátili své poníky a pak zmizeli za hřebenem.

„Zdá se mi, jako kdyby něco hledali,“ zamyšleně zamumlal Ray Ames.

„Možná O’Rourkea,“ podotkl Dickson. „Možná ti lhal a doopravdy je lovec skalpů. Pak by bylo lepší ho svázat a vydat rudochům, než si pro něho přijdou sami. Možná se u nás schoval, protože ho pronásledovali.“

Ray Ames pomyslel na toho cizince a na zvláštní výraz v jeho tváři. Zavrtěl hlavou.

„Ne, není to lovec skalpů,“ odtušil.

Dickson pozvedl obočí. „Ty mu věříš?“

„Ano.“

„Tak potom…“

„Přesto budu rád, až u pramene potkáme tu eskortu. O’Rourke mluví o hrstce vojáků.“

„V našem případě,“ podotkl Dickson a popustil svému koni uzdu, „je to zatraceně málo. Ale je to pořád lepší než nic.“

„No, cesta do Kalifornie není procházka,“ přisvědčil Ames.

Dickson si odsunul klobouk do týla a šátkem si otřel čelo.

„Dokud potrvá válka, tak ano,“ řekl. „Všichni vojáci jsou na frontě, přitom by byli potřební tady proti Komančům. Na západě se navíc bouří Apači - a my musíme přes jejich území. A kdybychom jeli přes Mexiko, tak na nás zaútočí Yaquiové. Nevěřím, Rayi, že se do Kalifornie dostaneme všichni. Víš, nejsem pesimista, ale tady to opravdu nevypadá dobře.“

Ray Ames bezděky položil dlaň na pažbu pušky, která trčela ze sedlového pouzdra. Stále hleděl na místo, kde Komanči zmizeli za kopcem. Dicksonova slova slyšel, ale jeho myšlenky se zaobíraly něčím jiným.

Tu zastavil svého koně a obrátil jej.

„Kam chceš jet?“ zeptal se ho Dickson.

„Dozadu, za O’Rourkem.“

„Proč?“

„Přivedu ho sem, ať ho máme na očích. Bylo by nepříjemné, kdyby vyrazil lovit indiány zrovna teď.“

Dickson přikývl. „Pospěš si. Nebude to dlouho trvat a budeme u Grey Bear Water.“

+ + + + +

Grey Bear Water byl jeden z mála pramenů na kraj Staked Plains, kde se voda držela po celý rok. Ray Ames si zastínil oči dlaní a pohlédl do dálky. „Vidím kryté vozy,“ prohodil.

„A já cítím kouř,“ dodal Dickson. „Vypadá to, že se tam utábořili.“

Ray Ames pobodl koně ostruhami. Dickson jej následoval. Lehkým klusem se blížili k prameni a třem povozům, mezi nimiž hořel oheň.

Ray Ames zastavil asi padesát yardů před povozy, vedle jednoho z vojáků v šedých uniformách Konfederace, kteří postávali před táborem. Zřejmě si již dávno všimli zvířeného prachu a nevěděli, zda jde o karavanu nebo o Komanče.

Voják stojící vedle Amese - podle tří šipek na náramenících seržant - sklonil pušku.

„Tak jste konečně tady?“ zeptal se. „Trvalo vám to pěkně dlouho.“

Chytil zpěněného koně za uzdu a dodal: „Měli jste po cestě nějaké problémy?“

Ray Ames, celý ztuhlý, sklouzl ze sedla. „Ne,“ odvětil. „Jenom se pár vozům polámala kola.“

„Rudochy jste neviděli?“

„To ano,“ řekl Ames a chytil svého koně za uzdu. „Mohl bych mluvit s vaším důstojníkem?“

„S naším kapitánem? Pojďte se mnou, pane!“

Bok po boku pak kráčeli kolem krytých vozů rozestavených do trojúhelníku. Ray Ames vedl svého koně za uzdu a pozoroval typický táborový život osadníků, kteří stáli u ohně a něco vařili.

„Taky jsme viděli houf Komančů,“ podotkl seržant a zakýval hlavní pušky. „Potuluje se tu spousta indiánů z Parkerových hord. Od té doby, co vypukla válka, tu nemáte snadný život, co?“

„Ujde to,“ odvětil Ray Ames. „Horší je, že se tu objevili Nainiové.“

Seržant pozvedl obočí.

„Byli tu Komanči?“ zeptal se Ray.

„Ne. Ze začátku jsme si mysleli, že přijdou za obchodem, ale pak si to rozmysleli.“

Dostali se z trojúhelníku tvořeného povozy a zamířili ke stanům seskupeným v kruhu.

Seržant ukázal na největší z nich.

„Tady najdete kapitána, pane,“ poznamenal. „Jestli chvilku počkáte, řeknu mu, že jste tady.“

Ray Ames přikývl. Seržant vešel do stanu. Ray zatím pozoroval pramen, nad nímž se vypínal nevysoký pahorek.

Kráčela odtud žena s vědrem vody.

„Madam,“ řekl a poklepal si na okraj klobouku.

Usmála se a mlčky mu přikývla.

Se zájmem si ji prohlédl. Měla jemný obličej, ne příliš opálený, jak to na Západě bývalo zvykem, kaštanové vlasy sahající až po ramena a prosté šaty, v nichž však přesto vypadala velmi dobře.

Ze stanu vyšel seržant a kývl na něj.

„Kapitán vás čeká, pane,“ oznámil. „Máte jít dovnitř.“

Ray přikývl, odhrnul vchodovou chlopeň a vlezl do stanu. Vevnitř bylo dusno a teplo.

Spatřil tam muže, který byl k němu otočen zády. Aniž si jej všímal, vzal důstojník v šedé uniformě revolverový opasek a připnul si jej kolem boků.

Ray Ames si odkašlal a řekl: „Kapitáne.“

Muž se zarazil. Pak pomalu položil ruku na opasek - a bleskurychle se otočil.

Ray sáhl na pažbu svého revolveru.

Muž se však jen posadil za skládací stolek a ironicky se usmál.

Přitom se protáhl.

Ray Ames, stále s dlaní na pažbě koltu, hleděl do chladného obličeje s pichlavýma očima.

„Ty?“ řekl nevěřícným tónem. „Ty?“

„Ano, já.“

Ray cítil, jak se pomalu vzpamatovává z šoku.

„Takže se zase vidíme.“

Muž v šedé uniformě Konfederace si olízl rty.

„Chtěls mě zastřelit?“ zeptal se.

Ray na něho vrhl pohrdavý pohled.

„Vždycky jsem si myslel, že to za mě udělali Yankeeové,“ odtušil.

Kníratý muž se přestal usmívat.

Ray vykročil zpět ke vchodu. Tam se však zastavil, otočil se a dodal: „Jsi pořád kapitánem. Kapitán John Clymer. Takže ti ani moc neuškodilo, žes mě skoro postavil ke zdi.“

Clymer položil dlaně na stolek a nespouštěl z Amese oči. Z jeho ostře řezané tváře zmizely poslední stopy úsměvu, pouze mu cukalo v koutcích úst, když začal hovořit.

„Lituju, že jsem tě tehdy nepostavil ke zdi, Rayi! Ušetřil bych si spoustu problémů.“

Ray Ames, už stál u vchodu, sevřel revolverový opasek.

„Chceš to zkusit znovu?“ polohlasně prohodil.

Clymer nehnul ani brvou. „Ano, možná to ještě jednou zkusím,“ přisvědčil.

Ray na něj hleděl přivřenýma očima a nijak neskrýval své pohrdání.

„Tak to zkus,“ řekl. „Ale nepokoušej se mě dostat ze zálohy. Stubby Dickson je tu také, kapitáne.“ Viděl, jak Clymer bledne, a dodal: „I u konfederantů bylo hodně darebáků. Ale jestli je pravda, že právě ničemové se nejsnáze dostanou nahoru, tak bys musel být generál, kapitáne!“

Clymer vstal a obešel stůl. Pak přistoupil k Rayi Amesovi a chytil ho za košili.

„Poslouchej…!“

Ray mu upřeně hleděl do očí.

„Dej ty ruce pryč!“ zavrčel.

Clymer nedbal. „Poslouchej,“ opakoval.

Ray zvedl obě ruce, a tak se zbavil Clymerova sevření. Důstojník zavrávoral a musel se opřít o stolek.

Ray spatřil blesky v jeho očích a přikrčil se.

Tak tam stál, zatímco Clymer si pomalu sahal pravou rukou na levý bok, kde měl revolver.

„Jen do toho,“ řekl Ray. „Zkus to! Zkus to!“

Sám držel pravici jen pár palců nad pažbou svého peacemakeru ráže 44.

„Tak dělej,“ zavrčel. „Aspoň něco musíš udělat sám. A to nechceš, co?“

Clymer zbledl a uvolnil se.

„Byl jsem se svými lidmi přidělen k této karavaně,“ prohlásil. „Mám zaručit bezpečnost treku až po hranice Nového Mexika. Ale když jsem to bral, nevěděl jsem, že tě tady potkám. Teď už nemůžu couvnout.“

Narovnal se a dodal: „Ty karavanu vedeš, ale rozkazy budu dávat já. Mně byla svěřena bezpečnost osadníků. Jestli budeš dělat problémy, dám tě spoutat do řetězů, o tom nepochybuj.“

Ray položil ruku na pažbu koltu.

„Ano, rozuměl jsem, kapitáne,“ odvětil. „Jsi stejný bídák jako dřív. Nezkoušej to se mnou, jinak špatně skončíš.“

Clymer se znovu opřel o stolek. „Nevyhrožuj mi,“ řekl. „Nemám rád výhrůžky a navíc od takového…“

„Jenom to řekni!“ zvolal Ray. „Řekni to!“

Clymer se zazubil. „Kdo vlastně jsi?“ podotkl. „Zbabělec a nezodpovědný hlupák. Armáda tě vyhodila, vykopli tě, strhli ti výložky. Co ještě chceš?“

Ray Ames nehnul ani brvou. Věděl, že Clymer se ho pokouší vyprovokovat. Před stanem totiž stáli jeho muži.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Jo,“ přitakal. „Strhli mi distinkce. Jo, vykopli mě! Ale znovu jsme se potkali, kapitáne! A to mi za to stojí! Cesta přes llanos je dlouhá - a budeme ji muset urazit společně.“

Otočil se, aniž počkal na odpověď, a odešel.

Venku chvíli zůstal stát. Ačkoli bylo vedro, naskakovala mu husí kůže. Celý se třásl. Vyšvihl se do sedla a zamířil k vozům. Tam viděl Dicksona, jak se s kýmsi baví. O něco později se z prachu objevil O’Rourke, aby pak zase zmizel. Pomalu jel k Dicksonovi. Muž, se kterým se bavil, měl šedivý vous. Ve svém vysokém klobouku, městském obleku, manšestrových kalhotech a šněrovacích botách vypadal pozoruhodně.

Mormon, pomyslel si. Přijel blíž a zastavil vedle Dicksona.

Jel právě včas, aby slyšel, jak starý mormon říká: „Pán nás, bratře, zavede do země, která oplývá mlékem a medem.“

„Nezapomeň na kořalku,“ dodal Dickson a mrkl na Raye Amese. Pak obrátil koně a oba poodjeli, aby unikli zvířenému prachu.

„Co se děje?“ zeptal se Dickson a vrhl na Amese zvědavý pohled. „Stalo se něco?“

Ray se oběma rukama opíral o hrušku sedla a pokoušel se prohlédnout přes prašnou oponu.

„Zase se objevil,“ řekl přidušeným hlasem. „Stubby, on je tady.“

Dickson se na něj nejistě podíval.

„Kdo?“

„Kdo?“ Ray Ames sevřel rty. „John Clymer.“

„Ne.“

„Jo!“

Dicksona polil studený pot. „Kde je?“ otázal se.

„Velí eskortě.“

„A tys ho viděl?“

„Jo.“

„Mluvils s ním?“

„Jo.“

Dickson přivřel oči. „A to ještě žije?“ otázal se. Ray Ames přikývl.

Dickson se předklonil a významně si poplácal po pažbě pušky.

„Dám mu, co mu patří,“ podotkl.

Ray mu položil ruku na rameno. „Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nech to být, Stubby. Patří mně!“

„Jestli chceš…“

V tom okamžiku se odhrnula chlopeň největšího stanu a oba spatřili toho, o kom hovořili. Clymer měl kolem kabátu opasek s revolverem a pochvou na šavli. Jejich pohledy se střetly. Clymer tam chvíli váhavě stál, aby si pak nasadil klobouk a prošel kolem nich k přijíždějícím vozům. Ray Ames, který viděl, že Dickson povytáhl pušku ze sedlového pouzdra, na něj vrhl varovný pohled.

Dickson spolkl zaklení a strčil pušku zpátky.

„Je tvůj,“ řekl. „Ale jestli na něho nebudeš mít, tak mi ho přenech.“

Ray Ames přikývl.

„Pojď,“ prohodil. „Jedeme za ostatními.“

Když se vracel k povozům, spatřil mladou ženu, kterou uviděl už předtím. Pohlédla na něj, teprve když vedle ní zastavil.

Usmála se na něj.

„Madam,“ řekl, „dokud se neusadí prach, měla byste raději být ve voze.“

Pokrčila rameny a nepřestala se usmívat.

„Myslíte, že ta trocha prachu mi bude vadit, potom všem…“ namítla.

„Odkud jste, madam?“ zeptal se. „Jestli se smím zeptat.“

„Moji rodiče pochází z Pine Bluff v Arkansasu,“ odvětila. „S karavanami jsem se dostala přes celý Texas. Proč by mi tedy měla vadit trocha prachu? Spolykala jsem tolik prachu, že by to stačilo na celou poušť.“

„Přicházíte zdaleka,“ řekl.

„To víte, válka.“

Přiklusal k nim Dickson a pozdravil: „Dobrý den, madam. Jmenuju se Steve Dickson. Ten chlapík, se kterým hovoříte, je můj přítel. Beze mě by ani nevěděl, kdy má vstávat.“

Pohlédla na něj a pousmála se. „U nás v Arkansasu je spousta Dicksonů,“ řekla. „Nejste snad…“

Dickson smekl klobouk. „Bohužel, madam. Já jsem z Texasu. Pocházím z Houstonu. Steve Dickson, bývalý seržant texaských dragounů.“

„Ó, texaských dragounů,“ podivila se. „Tak jako kapitán Clymer, který velí naší eskortě!“

Dicksonovi ztvrdly rysy ve tváři. Žena si toho všimla a znejistěla.

„Já…“

„Když jsem já jezdil u texaských dragounů,“ odtušil zamračený Dickson, „tak to ještě bývala elitní jednotka.“

„Stubby,“ sykl Ray.

Z prachu se vynořil Clymer a zamířil k nim. Aniž dbal na oba jezdce, obrátil se na mladou ženu.

„Slečno Fontaineová, myslím, že byste se měla schovat do vozu. Smím vás doprovodit?“

Nečekal na její odpověď, vzal ji pod paži a odváděl ji. Ray je pozoroval se sevřenými rty.

Dickson zavrčel hlasem plným nenávisti: „Ten ksindl!“

+ + + + +

Vozy se pomalu řadily do kruhu.

Asi míli na sever od tábora se vypínal plochý, písčitý hřeben dlouhý zhruba půl míle. Na jeho temeni se mezi kaktusy objevili jezdci.

„Zase Komanči,“ řekl Dickson. Ani nemusel vytahovat dalekohled. „Ale teď je jich víc.“

Šlo o zhruba tucet jezdců. Jejich koně byli neklidní.

„Pojď, pojedeme dál,“ poznamenal Dickson. „Budeme dělat, jako kdybysme je neviděli.“

Lehkým cvalem přijeli až k táboru. Raye svrbělo v zátylku, jako by ho někdo sledoval. Hned u prvního vozu zastavil a ohlédl se. Na kopci však po indiánech ani památky.

„Jsou pryč,“ prohodil. „Rád bych věděl, co tu chtějí. Zatím nás vždycky nechali být.“

Dickson si kroutil knír. „Rojí se jako vosy,“ zamumlal. „To musí mít nějaký důvod. Něco není v pořádku. Quannah Parker by nás nedal hlídat, kdyby všechno bylo O.K. Ne, ne!“

„Jenže my bysme to přece věděli jako první, kdyby něco nebylo v pořádku, ne?“

„To právě ne. Nežils tu tak dlouho jako já, jinak bys věděl, že tady se člověk ani neoholí bez toho, aby o tom Komanči věděli.“

Ray se postavil ve třmenech a pohlédl na tábor.

„Koho hledáš?“ otázal se Dickson. „Clymera?“

„Ne, O’Rourkea. Rád bych si na něho posvítil. Chci se podívat na jeho koně. Jestli bude mít v sedlových kapsách skalpy, budeme vědět, jak jsme na tom.“

„Jo, jdu s tebou,“ prohodil Dickson.

Ray Ames pomalu zavrtěl hlavou. „Nech to mně,“řekl. „Jeden je nenápadnější než dva.“

Pak se vydal do tábora, hledaje O’Rourkea. Viděl, že vojáci staví stany. Clymera však v té změti mužů, žen, dětí a kom nikde nezahlédl.

Náhle spatřil O’Rourkeova poníka, přivázaného k loukoti jednoho z vozů. Měl na sobě McClellanovo vojenské sedlo. Vydal se k němu, ale po jeho majiteli nebylo nikde ani stopy. Nikdo si ho nevšímal, každý se staral o svoje záležitosti.

Postavil se k němu tak, že ho z tábora nebylo vidět, a rychle prohrabal O’Rourkeovy sedlové kapsy. Přitom se neustále ohlížel. V první nenašel nic kromě balíčku nábojů, hrsti kožených řemínků a váčku se sušeným masem. V druhé našel taky náboje, tentokrát pro sharpsku ráže 44, a větší, lehký pytlík. Byl převázaný jedním řemínkem, a přestože v něm bylo něco objemného, neměl váhu revolveru.

Ray se ještě jednou se rozhlédl kolem a pytlík rozvázal.

Okamžitě ho do nosu udeřil sladký zápach.

Sáhl dovnitř a vytáhl odtud něco měkkého. Když se na tu věc podíval na slunci, málem se pozvracel.

Skalp.

Byl velký asi jako dvě dlaně a podle havraní barvy vlasů to byl skalp indiána. Vnitřní strana sice byla vyškrábaná a vyčištěná, nicméně kůže stále otřesně páchla.

„A teď?“ otázal se někdo za ním.

Polil jej studený pot.

Otočil se.

Dva kroky za ním stál O’Rourke a pozoroval jej přivřenýma očima.

„Žádné skalpy, co?“ řekl Ray Ames a hodil pytlík O’Rourkeovi k nohám.

„A co je toto?“

O’Rourke nejprve položil ruku na rukojeť nože, načež pohlédl na skalpy, které vypadly z pytlíku.

Ray do nich kopl.

„Devět skalpů,“ řekl.

O’Rourke sklonil hlavu a pohlédl na něj. V jeho postoji bylo cosi dravčího.

„No a?“ prohodil.

Ray Ames měl pravou ruku poblíž pažby revolveru. Druhou rukou ukázal za sebe.

„Kolem se potulují Komanči,“ poznamenal. „Přemýšlel jsem, proč. Už to nejspíš vím. Komanči nenávidí lovce skalpů.“

„Ano?“ řekl O’Rourke. Jeho prsty sevřely ořechovou střenku těžkého nože. Připomínal hada před útokem. Poznamenal však pouze: „Asi mi nebudete věřit, když vám řeknu, že to nejsou skalpy Komančů.“

„Ne!“

„Tak ať! Nemá smysl o tom debatovat. Podle skalpu se nedá poznat, k jakému kmeni ten rudoch patřil.“

Ray Ames kopl skalpy k O’Rourkeovi. „Pěkně špinavý byznys,“ prohodil. „Kolik dává vláda za jeden skalp? Nebo je prodáváte do Mexika, aby si tam nějaký míšenec vycpal panenku pro svoje děti?“

O’Rourke se uvolnil a stejně tak zvedl ruku z rukojeti nože.

Najednou vypadal unaveně. Z jeho očí čišela hořkost.

„Ano,“ řekl. „Lovil jsem indiány a pořád je lovím. Ale nikdy v životě jsem nevystřelil na Komanče - a myslím, že už skalpy lovit nebudu. Ale teď ještě musím něco najít - než skončím.“

Po těchto slovech se sehnul, sesbíral skalpy a zavázal je do pytlíku. Přistoupil ke svému koni a pytlík uložil do jedné ze sedlových kapes.

Ray se opřel o svého koně. „Co musíte vyřídit, O’Rourke?“ otázal se.

„Už nic,“ odvětil O’Rourke. „Teď už nic. Už jsem to našel.“

„Opravdu? Tady?“

„Ano,“ řekl O’Rourke unaveným hlasem. Ve tváři už nepůsobil tak napjatě.

„Mám takový pocit,“ prohodil Ray, „že víte, proč se ti Komančové potulují kolem.“

„Možná,“ zamumlal tiše lovec skalpů.

„Může to být nebezpečné - pro nás všechny.“

O’Rourke pokrčil rameny. „Tak dlouho jsem na to čekal…“

„Na co?“

„Na nic! Teď mě omluvte. Musím si najít místo, kde si lehnu.“

Aniž by řekl něco dalšího, chopil svého cayusa a odvedl ho pryč. Ray je zamyšleně pozoroval.

Planina byla vyhřátá příjemným odpoledním sluncem. Největší zmatek již skončil a jednotlivé rodiny nyní seděly kolem ohňů či ve stínu svých vozů.

Ray se vyšvihl do sedla a vydal se na obhlídku tábora. Odpovídal přitom na přátelské pozdravy.

Tu na něj zvolal někdo z jednoho povozu. Zastavil a rozhlédl se.

„Ach, to jste vy, madam.“

Obrátil koně a přijel k jejímu vozu.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Můj otec by s vámi chtěl mluvit,“ řekla, načež dodala: „Á, tam jde.“ Ray se otočil směrem, kterým ukazovala a spatřil dva muže, kteří k němu přicházeli. Jednoho poznal okamžitě. Byl to Clymer. Druhý, šedovlasý, širokoplecí muž, měl na sobě prosté osadnické oblečení a šněrovací boty. Jeho rudý obličej zdobil knír a dvě řady pěkných bílých zubů, ale především pronikavé oči.

„Dobrý den, pane Amesi,“ řekl. „Dobře že vás vidím. Chtěl bych si s vámi promluvit.“

„Prosím,“ řekl Ray, aniž věnoval pozornost Clymerovi, který se opíral o kozlík a nestydatě hleděl na dívku.

„Jmenuju se Fontaine,“ podotkl šedivý muž. „Cal Fontaine. Je to pravda, že bychom tu měli dva nebo tři dny zůstat? Tvrdil to kapitán Clymer.“

Ray na osadníka zamyšleně pohlédl. „Viděl jste ty rudochy?“ zeptal se. „Asi před půl hodinou stáli na kopci a pozorovali nás.“

Fontaine zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Za těchto okolností tu zůstat nemůžeme,“ suše dodal Ray.

„Ale koně si potřebují odpočinout,“ namítl Fontaine.

„Nezapomínejte na lidi,“ upozornil ho Ray. „Nikdo neví, co Komanči udělají, takže by bylo lepší opustit jejich území tak rychle, jak jen to půjde. Potulují se po okraji llanos a nikdo nedokáže odhadnout, co mají za lubem.“

„Kvůli tomu bych si starosti nedělal, pane Fontaine,“ ozval se Clymer. „Uzavřeli jsme smlouvu s Quannahem Parkerem. Nechá nás projít svým územím. Komančů se nemusíme bát. Navíc tak velký trek by se neodvážili napadnout.“

Fontaine zadumaně pohlédl na Raye. „Co si o tom myslíte, pane Amesi?“ zeptal se. „Vy jste vůdce karavany.“

Ray mu pohled opětoval.

„Mohu říct jen tolik, pane Fontaine,“ odpověděl, „že Kwahadiové nás možná nechají. Jenže ti jezdci, co nás sledují, nejsou pokrevní bratři Quannaha Parker a, ale Nainiové, muži z toho nejlstivějšího a nejobávanějšího kmene Komančů. Ti už v llanos sprovodili ze světa tolik osadníků a lovců bizonů, že se podle jejich kostí dá dojet až do Nového Mexika. Proto musíme dál. A to hned zítra.“

„Zůstaneme,“ odtušil Clymer.

Ray se k němu pomalu otočil. „Táhni k čertu,“ zavrčel. „Já vedu karavanu a já rozhodnu, co udělá.“

Fontaine si hladil neholenou tvář. „Jestli je to opravdu tak nebezpečné…“ řekl.

Ray přikývl.

„ Odpočinout si můžeme až v Novém Mexiku,“ podotkl. „Zastavíme u Albuquerque. Do té doby pojedeme každý den.“

„A co bude s naší oslavou?“ zklamaně se zeptala dívka na kozlíku.

Fontaine se na Raye nejistě usmál. „To je tak,“ začal vysvětlovat. „Dneska večer se měla konat malá oslava, protože jsme se všichni vydali do nové vlasti. A tak jsme si mysleli, že až přijedou ostatní vozy, mohlo by se to oslavit - tancem a…“

Ray pohlédl na tábor. Stíny se prodlužovaly. Slunce co nevidět zapadne za kopce v Staked Planes. Osadníci zapalovali ohně.

Pokrčil rameny.

„Když chcete,“ prohodil. „Možná by bylo lepší, kdybychom se pořádně vyspali. Přes den může být vedro. Ale nechci vám kazit zábavu.“

„O.K.,“ řekla dívka, „přijdete i vy?“

Rayovi neuniklo, že Clymerovi se v očích objevily nebezpečné jiskry.

„Proč ne?“ odpověděl.

Clymerův obličej připomínal masku.

„To by bylo hezké,“ špitlo děvče.

„Ano.“

Ray si poklepal na okraj klobouku. „Aspoň si vyčistím boty,“ dodal.

„A první tanec patří mně, ano? Takže dneska večer.“

Ještě jednou se na ni usmál, otočil koně a krokem se odtud vydal pryč. Viděl Clymerovy oči a dokázal v nich číst. Nebál se ho však. Mnoho nocí nespal, buzen bouří, a představoval si, jak se s ním konečně střetne. Teď, když spatřil jeho oči, věděl, že nebude těžké mu hodit rukavici. Věděl, co ho čeká.

Náhle se někdo objevil vedle něj, chytil uzdu jeho koně a zastavil ho.

Clymer.

„Dávej si pozor,“ řekl.

„Dávám,“ odpověděl Ray.

„Tak dej ruce pryč od toho děvčete.“

„Myslíš, že bych měl?“

„Varoval jsem tě.“

„Vyhrožuješ mi, kapitáne! A to já nemám rád!“

„Jestli se jí jenom dotkneš, tak se postarám, abys nikdy do Kalifornie nedojel.“

„Chceš mě oddělat?“ prohodil Ray a zasmál se. „To už se ti přece jednou nepodařilo.“

Clymera se zmocnil vztek. „Zabiju tě, „zavrčel.

Ray položil dlaň na pažbu revolveru.

„Opravdu?“

Clymerovi cukalo ve tváři a celý se třásl hněvem. Pak se však obrátil a zmizel za jedním vozem.

Ray za ním hleděl s napjatým výrazem. Bylo to tu zas. Jejich nepřátelství na život a na smrt stále žilo. Přes llanos se může dostat jen jeden.

Projížděl kolem posledního ze tří prérijních vozů, které na ně čekaly u Gray Bear Water. Byl to mohutný vůz s novou plachtou a novými brzdovými zarážkami. V jeho stínu seděl muž v městském oblečení, opíral se o kolo a něco pojídal z plechové misky. Na zemi měl postavenu konvici s kávou a dva šálky a o něco dál ještě další misku.

V okamžiku, kdy vůz míjel, zpod plachty seskočil muž, přistoupil k chlapíkovi, který právě jedl, a kopl do něj.

Vypadal jako kovboj, ale měl na sobě šedé armádní kalhoty a stetson, na jehož přední straně se skvěl odznak ozbrojených sil Konfederace. Kolem boků měl zapnutý široký opasek se stříbrnou mexickou přezkou. Ze dvou pouzder, která měl přivázaná ke stehnům, trčely černé pažby revolverů. Měl propadlou tvář a světlé vlasy. Byl přesným opakem muže, který nyní pokládal svou misku na zem. Chlápek se dvěma revolvery se opíral o bočnici vozu s rukama zkříženýma na prsou. Chladně si přitom měřil Raye pohledem.

Ray takový pohled znal.

Muž v šedém obleku přišel blíž a položil ruku koni na krk.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Je hezké, že jste se na nás přijel podívat. Jste vůdce karavany, ne?“

Ray Ames přikývl. „Ano. Jmenuju se Ames.“

„A já jsem Hitchins.“

„Z Texasu?“

„Ano, přijel jsem z Jihu.“

„Máte namířeno do Kalifornie.“

Tlouštík s úsměvem zavrtěl hlavou. Sundal klobouk, vytáhl kapesník a utřel si pot z čela a ze zátylku.

„Bože, dneska je takové vedro,“ láteřil. „Na co jste se to ptal? Ne, do Kalifornie nechceme. Rozhodli jsme se pro Arizonu, Tombstone. Prodali jsme obchod ve Sweetwateru a teď chceme začít v Arizoně. Brzo to tam bude stát za to, jestli bude z východu do Kalifornie přijíždět stále tolik karavan.“

Ray, jenž právě chtěl povolit svému koni uzdu, ji prudce přitáhl.

„Sweetwater? Vy jste ze Sweetwateru?“

Druhý muž, který se dosud opíral o bočnici, vykročil a zamířil k tlouštíkovi.

„Něco není v pořádku?“ otázal se v texaském nářečí. Jeho chladný pohled neprozrazoval ani náznak zájmu.

Ray zavrtěl hlavou. „Všechno v pořádku,“ prohodil.

Tělnatý muž v šedém obleku na něj s úsměvem kývl a opět si utřel zpocené čelo.

„To je pekelné vedro,“ zamumlal. „Co myslíte, pane Amesi, jak dlouho to bude trvat, než se dostaneme na arizonské území?“

Ray na něj vrhl zkoumavý pohled. „Co s sebou vlastně vezete?“ zeptal se.

Hitchins nejdřív pokrčil rameny. „Všechno, co zbylo z našeho obchodu,“ podotkl, „a co potřebujeme do Tombstone. Látky, náboje, nářadí a tak podobně.“ Pak dodal: „Co říkáte? Jak dlouho nám to může trvat do Arizony?“

„Říkám, že to nevím,“ odvětil Ray. Pak pohlédl přes rameno k sousednímu vozu a spatřil O’Rourkea.

„Musím dál,“ řekl Ray, poklepal si na okraj stetsonu a odjel pryč.

Když se za chvíli znovu rozhlížel po táboře, viděl, jak tam oba muži stále stojí a dívají se na něj.

+ + + + +

Vrátil se na místo, kde opustil Dicksona. Viděl, že v závětří za jedním vozem plápolá oheň a Dickson sedí ve svých kovbojských holínkách u něj a nožem něco míchá v pánvi.

Vedle Dicksona seděl další muž, a když Ray sesedl z koně, poznal, že to je indián. Měl široký obličej s vystouplými lícními kostmi a snědou pleť. Byl na sobě jednoduchý oděv a mokasíny. Na krku se mu skvěl umělecky provedený stříbrný náhrdelník s tyrkysy. Za koženou čelenkou se mu houpalo péro.

Ray odsedlal koně a hodil sedlo k ohni.

„Ahoj,“ řekl. „Máme návštěvu?“ Myslel přitom na úplně jiné záležitosti.

Dickson na něj pohlédl a přikývl. „To je Antonio, Navah,“ řekl. Zvedl pánev a dodal: „Podívej, co mám! Steaky! Co na to říkáš?“

Navah řekl: „Jo,“ a zvedl ruku v důstojném gestu.

Ray si sedl mezi ně. Z vůně pečeného masa se mu sbíhaly sliny.

„Jak se vede rudému bojovníkovi?“ zeptal se Navaha, aniž na něj pohlédl.

„Chce tabák,“ řekl Dickson a nožem obrátil maso na pánvi.

Navah přisvědčil. „Antonio hledá tabák,“ řekl. „Má bílý muž tabák pro Navaha?“

Ray si sáhl do kapsy vesty, vytáhl pytlík s tabákem ozdobený zlatou mincí a hodil jej indiánovi.

Dickson podotkl: „Antonio jede s Fontainovými! V podstatě vychovává to děvče.“

Ray si vzal plechový talířek a jeden steak a nalil si kávu. Když jedl, upřeně hleděl do plamenů. Nezapomněl, jak se na něj podíval O’Rourke, když hovořil s Hitchinsem - a Hitchins přijel ze Sweetwateru.

Usrkl kávy a pohlédl na Dicksona.

„Poslouchej, Stubby,“ řekl, „chtěl bych tě o něco poprosit.“

„Ano?“ otázal se Dickson.

„Dávej dneska při té slavnosti pozor na O’Rourkea.“

Dickson odložil hrnek. „Našel to, co hledá?“

„Myslím, že ano.“

Dickson si nožem vyrypoval maso mezi zuby. „Kde?“ otázal se.

Ray se obrátil na opačnou stranu tábora, kde byl za ohradou s koňmi vidět Hitchinsův vůz.

„Ten vůz tam,“ řekl tiše, „přijel ze Sweetwateru. Patří jednomu muži, který se jmenuje Hitchins, a ještě jednomu, který nosí dva kolty.“

Stubby se podíval stejným směrem jako Ray. „A O’Rourke?“ zeptal se.

„Spřátelil se s lidmi ze sousedního vozu. A právě to je mi podezřelé.“

„Co je to za chlápkyztoho Sweetwateru?“

„Obchodníci - prý. Ten Hitchins tak skoro i vypadá, ale ten druhý nosí na můj vkus revolver trochu příliš nízko.“

Dickson se zazubil. „Tak jako ty?“ otázal se.

„Já k tomu mám důvod.“

„Vím, Clymer. Kdy?“

„Co kdy?“

„Myslím, kdy se to stane?“

Ray o tom nechtěl v přítomnosti Navaha mluvit a vrhl proto na Dicksona výmluvný pohled. Indián hleděl do ohně a pokuřoval z dýmky. Ray jej pozoroval a přitom kouskem tvrdé kukuřičné placky vytíral talířek.

„Jdu pro O’Rourkea,“ řekl Ames a zvedl se.

„Pořád ti to vrtá hlavou?“ zeptal se Dickson.

„Nechci jenom, aby se něco přihodilo,“ opáčil. „Zrovna dneska večer ne.“

Pomalu se procházel po táboře. Jak se snášela tma, lidé se stahovali ke svým vozům.

Zastavil se u lasové ohrady. Hladil jednoho z koní po nozdrách a pozoroval oba vozy. Viděl, že osadníci, kteří se připojili k O’Rourkeovi, sedí poblíž svého vozu a něco kuchtí. Hubený chlápek oblečený v kůži - O’Rourke si něco vyřezával do dřeva a bavil se se starším mužem.

Ray Ames pohlédl na povozy ze Sweetwateru a všiml si, že Hitchinsův průvodce sedí na kozlíku a pokuřuje. Klobouk měl posunutý hluboko do čela a zdálo se, že si užívá siesty…

V tom okamžiku se O’Rourke otočil a okamžitě uviděl, že je pozorován. Zcela klidně se obrátil a vypadalo to, že pokračuje v rozhovoru, pak ale náhle vstal a vydal se přímo k Rayi Amesovi. V ruce držel bowie-knife.

„Stojíte tu tak už dlouho?“ zeptal se. Jeho tvář měla popelavou barvu.

„Ne.“

„Co ode mě chcete?“

Ray ukázal prstem na Hitchinsův povoz a řekl: „Ten vůz přijel ze Sweetwateru.“

„Vím,“ přisvědčil O’Rourke, aniž se tam ovšem podíval.

„Myslel jsem si to,“ podotkl Ray s vážnou tváří. „Proto přece spíte hned v sousedním.“

O’Rourke přivřel oči. „Vy asi vždycky víte všechno,“ prohodil.

„Je to můj džob,“ odvětil Ray. „Jsem placený od toho, aby v táboře nedošlo k přestřelkám.“

„Nemíchejte se do toho, Amesi,“ vyhrkl O’Rourke. „Jsou věci, do kterých by se druzí neměli plést. Někdy na něco člověk čeká celý život - a až to přijde, tak mu nikdo nezabrání v tom, aby udělal to, co musí. Nechte mě být, já od vás také nic nechci.“

Ray mu pohlédl do očí. „Zuří sice občanská válka,“ řekl, „ale to ještě neznamená, že mi tu budete vyvolávat války soukromé. Tábor je plný lidí, je tu hodně dětí. Nechceme tu žádné přestřelky. Chcete snad, aby se nějakému dítěti něco stalo? Nevím, co máte proti sobě s tím Hitchinsem. Ale varuju vás, O’Rourke! Jestli v tomto táboře padne jediný výstřel, tak se postarám o to, abyste visel na nejbližším kaktusu!“

O’Rourke ho upřeně pozoroval. Teprve když Ames domluvil, poznamenal: „Mě je jedno, jestli mě potom pověsíte, nebo ne, Amesi. Nezajímá mě, co bude pak.“ Usmál se a zvedl onen kus dřeva, který vyřezával. „Panenka,“ řekl. „Je pro jedno děvčátko! O děti nemějte strach. Nic se jim nestane. I já jsem kdysi měl děti. Dvě děvčátka. Asi takhle veliké. Bylo jim sedm.“ Náhle mu selhal hlas. Teprve po chvíli dodal: „Byla to dvojčata. Obě plavovlasé jako jejich matka, a s modrýma očima.“

Zdálo se, jako by se mu stáhlo hrdlo, takže se odmlčel. Tu se obrátil a vztekle zabodl nůž do kolíku, ke kterému bylo přivázáno laso. Pak jej vytrhl a podržel Rayovi před očima.

Z vlhkých očí mu doslova čišelo zoufalství, když říkal: „Nepokoušejte se mě zastavit, Amesi! Zapřísahám vás, nepokoušejte se mě zastavit! Nebo vás oddělám taky!“

+ + + + +

Steve Dickson umyl pískem talíře a hrnky a pustil se do čistění pánve. Navah ještě stále kouřil dýmku. Dickson si všiml, že se na něj občas podívá.

Pak konečně prohodil: „Antonio nemocný!“

Dickson dělal, že to neslyšel.

Navah chvíli mlčel, aby pak řekl ještě hlasitěji: „Antonio nemocný, Antonio mít velké bolesti - tady.“

„Ano?“ odvětil Dickson. „Ty jsi nemocný, můj rudý bratře?“

Navah s vážným výrazem ve tváři přikývl a vytáhl z úst dýmku. „Velké bolesti,“ dodal.

„Pak musíš k bílému šamanovi.“

Navah pokrčil rameny a smutně podotkl: „Ten Navahovi nepomůže.“

Dickson pokračoval v práci. Zatímco vytíral pánev pískem, prohodil: „Rudý bojovník má asi zlého ducha v útrobách, co?“

„Wooha!“

„A teď potřebuje nějaký lék, co?“

„Wooha!“ řekl Navah a olízl si rty.

„Pomohl by mu doušek ohnivé vody?“

Indiánovi zajiskřilo v očích.

„Wooha! Wooha!“

„Tak běž do nejbližšího baru a kup si ji!“ jízlivě řekl Dickson, vstal a schoval nádobí do své sedlové kapsy.

Navah na něj zklamaně hleděl.

V tom okamžiku oba spatřili útlou postavu, která se k nim rychle blížila.

Dickson pozvedl obočí, indián strčil dýmku za opasek a vstal až neuvěřitelně čile na to, jak před chvílí sténal. Dickson si poklepal na okraj klobouku a řekl: „Dobrý den, slečno Fontaineová! Čemu vděčíme za vaši návštěvu?“

„Hledám Antonia,“ prohodila. „Nechci rušit, ale můj otec ho potřebuje. Musí nabrousit brzdové zarážky, jestli se má zítra jet dál.“ Pak něco řekla Navahovi, ten přikývl a odešel. Chvíli se za ním dívala, aby pak s trpkým úsměvem pohlédla na Dicksona.

„Doufám, že zase nežebral o alkohol a o tabák,“ podotkla.

„No, zkoušel to.“

„Omlouvám se za něho,“ usmála se. „O whisky žebrá všude. Můj otec mu zakázal pít.“

Dickson si odsunul klobouk z čela a poškrábal se za uchem. „Řekla jste, že se už zítra má jet dál, slečno,“ prohodil. „Od koho to víte?“

„Od vašeho přítele, pana Amese,“ odpověděla.

„Aha. A kdy vám to řekl?“

„Než se setkal s kapitánem Clymerem.“

Náhle jako by si uvědomila, že řekla něco, co si měla nechat pro sebe. Možná to viděla na cuknutí v Dicksonově obličeji, když slyšel ono neblahé jméno.

„Ach!“ To byla Dicksonova jediná reakce. Pak sklopil zrak a špičkou boty vyryl do písku nějakou postavu.

„Odpusťte,“ omlouvala se. „Myslím, že jsem neměla zmiňovat jméno kapitána Clymera.“

„Ále co,“ mávl Dickson rukou.

„Zdá se, že ho nemáte zrovna v lásce.“

„Ne.“

„Znáte se s ním z dřívějška?“

„Ano.“

„Nechci být zvědavá. Už půjdu.“

Dickson ji chytil za ruku. „Zůstaňte tu ještě,“ řekl. „Viděl jsem, že Clymer se o vás zajímá, slečno Fontaineová.

Zrudla a sklonila hlavu.

Dickson se kousl do rtu. „Nechci,“ poznamenal, „abyste si o něm udělala falešný obrázek. Není to ten velký voják a gentleman, za kterého se rád vydává. Ptala jste se mě na něco a já vám chci odpovědět - i když mě Ray možná zabije.“ Pohlédl na ni s vážným výrazem ve tváři. „Víte, kdo je to Clymer?“ otázal se. „Něco vám teď řeknu, slečno Fontaineová. Je to hajzl. Jde přes mrtvoly. Před dvěma lety, právě když začala válka, jsem byl v armádě jako seržant. Sloužil jsem pod jedním mladým poručíkem, kterému velel kapitán Clymer. Tenkrát došlo poblíž Joplinu na hranici Kansasu k potyčce s oddíly Unie. Byla to vlastně jen šarvátka, ale my všichni jsme věděli, že někde v kopcích leží minimálně prapor Yankeeů. Zaútočit byl čirý nesmysl. Jenže právě to nařídil. Připravili nám tam past.

Terén byl pro ni ideální, ale skočit na to mohl jedině idiot. Každý tehdy musel vidět, co modrokabátníci chystají. A tenkrát udělal Clymer chybu. Sám vyjel na jeden kopec, kde byl v bezpečí, ale odkud mohl všechno dobře vidět - a potom dal poručíkovi rozkaz zaútočit na nepřítele a vyhnat ho z kopců. Nechci vás nudit vojenskou taktikou, ale byl to holý nesmysl.

Nám ale nezbylo než poslechnout a zaútočit. Yankeeové nás nechali přijít až před hlavně svých pušek, do míst, kde jsme se neměli kde krýt. Jak jsme se později dozvěděli, zaútočili jsme to na ostrostřelce plukovníka Berdana. Zatímco se naši poplašení koně vzpínali a obraceli a my jsme tak nemohli střílet, leželi modrokabátníci na pahorcích a stříleli do nás.

Nemohli jsme nic dělat. Zbýval jedině ústup. Museli jsme se obrátit, protože jsme neměli šanci. Ale už bylo pozdě. Když jsme zaútočili, čítal náš oddíl sto deset mužů, když jsme se vraceli, tak jen dvacet. Sám jsem dostal dvě kulky do zad. Berdanovi lidé byli známí svým střeleckým uměním. Stříleli z sharpsek ráže 54, a ta vám vytrhne zatraceně velký kus masa. Přežil jsem jenom zázrakem. Když poručík viděl, že můj kůň padl, otočil se, vytáhl mě do svého sedla a odvezl mě. Přitom ho kulka škrábla do hlavy. Všechno se se mnou točilo, ale zůstal jsem při vědomí - a mohl jsem tak vidět a slyšet, když jsem padl z koně, jak kapitán poručíkovi vyčítá, že jeho rozkaz k ústupu zapříčinil katastrofu.

To poslední, co jsem zaslechl, bylo to, že si vyžádal jeho šavli. Pak se mi zatmělo před očima. U přelíčení válečného soudu jsem nebyl a nemohl jsem tak poručíkovi pomoct. Byl odsouzen k trestu smrti zastřelením. Potom mu ale dali milost a jenom ho vyhodili z armády. Jo - tak to bylo!“

Odmlčel se a pohlédl na ni s trpkým úsměvem na rtech. Po chvíli dodal: „Ten poručík, o kterém vám vyprávím, slečno Fontaineová, byl Ray Ames! Clymer ho neváhal učinit odpovědným za svou chybu, i když musel vědět, že to podle zákonů znamená jeho smrt. Zuřil jak pominutý, když se dozvěděl, že Ray omilostnili. Ray a já pocházíme z Houstonu. Společně jsme opustili armádu, odešli na Západ a stali se vůdci karavan. Teď jsme znovu narazili na Clymera - a to znamená jediné: boj. Ray se mu za to příkoří pomstí. A krutě.“

Zkoumavě na ni pohlédl.

Viditelně nemohla nalézt vhodná slova. „To - to je…“

Dickson mlčel.

„Je mi to líto!“ vymáčkla ze sebe.

„Nemusíte nás litovat,“ řekl. „Chtěl jsem vám jenom říct pravdu. Abyste v Clymerovi neviděla hrdinu a gentlemana.“

+ + + + +

Setmělo se.

Ohně osadníků dohasly, kromě jediného, jenž plápolal poblíž lasové ohrady.

Ray ležel vedle jednoho vozu, hlavu měl opřenou o sedlo, na obličeji klobouk a až po bradu byl přikrytý dekou.

Po chvíli se z pochůzky vrátil Dickson, opřel pušku o bočnici vozu a dřepl si k němu.

„Spíš?“ zamumlal.

„Ne,“ zněla jediná možná odpověď.

„Chystají tu oslavu.“

„Ano, slyším to,“ řekl Ray a odsunul si stetson.

„Viděls ho?“ zeptal se tichým hlasem a pohlédl k ohni.

Dickson okamžitě věděl, koho myslí. „Je ve stanu,“ opáčil. „Nevím, možná se dává do pucu.“

„Kvůli jedné dámě,“ dodal Ray. „Poslouchej, Stubby, dneska v noci se to stane.“

Dickson mu sundal klobouk z obličeje.

„Jo, Rayi,“ prohodil. „Dneska to uděláš. Myslel jsem si to.“

Dickson položil stetson na zem a z kapsy vytáhl doutník.

„Vypadá to, že by to mohlo vyjít,“ poznamenal. „Vím, jak to chceš udělat. Všechno jsem viděl. Zajímá se o Eve Fontaineovou. A ty mu ji vezmeš. Bude si s tebou chtít promluvit, ty ho budeš provokovat, on sáhne po revolveru a ty ho zastřelíš. Tak nějak sis to vymyslel, ne?“

Ray přikývl a usmál se. „Přesně tak, Stubby.“

Dickson škrtl sirkou o podrážku holínky a zapálil si doutník.

„Bude lepší, když se vyčistí vzduch, než vjedeme do llanos, Rayi,“ podotkl. „Budu ti krýt záda.“

„To budu potřebovat,“ přikývl Ray. „Musíš dávat pozor na jeho lidi. Nevěřím sice, že by něco podnikli, ale člověk musí být připravený na všechno.“

„Můžeš se na mě spolehnout,“ ujišťoval ho Dickson. „Budu tě krýt.“

Ray mu položil ruku na rameno. „A teď se připravím,“ řekl. „Začnou brzo. A nezapomeň na O’Rourkea.“

Pak se přes tábor vydal ke studánce. Tam si svlékl košili a kabát a až po pás se ponořil do chladivé vody.

Teď, když všechno naplánoval, byl klidný a odevzdaný. Umyl se a ještě několikrát strčil hlavu do vody, načež si mokré vlasy jen tak prsty učesal dozadu.

Myslel na Clymera. Byl si jistý, že se do té léčky chytí.

Dva roky čekal, dva roky od toho dne, kdy mu před shromážděným plukem strhli epolety. Dobře si vzpomínal na to, jak ho dva jezdci vyváděli branou z pevnosti a jak ho přitom mlčky sledovali muži z jeho pluku.

Pak přišel do města, za poslední peníze se opil a opíjel se, dokud si pro něj nepřišel Dickson. Ten opustil armádu kvůli němu a ukázal mu, že život má smysl i mimo armádu, i kdyby tím jediným smyslem bylo čekání na pomstu.

Nebýt Dicksona, dopadl by velmi špatně.

Oblekl se a pomalu se vydal do tábora. Přitom se špičkou palce dotýkal chladné pažby koltu.

Byl připraven. Pomyslel si, že vlastně celý jeho život byl čekání na něco. Jsem zvědavý, říkal si, jak to vypadá, když člověk toho něčeho dosáhne.

V jednom voze se kdosi rozesmál.

Z prérie se ozvalo vytí kojota.

A pak náhle něco uviděl a okamžitě věděl, že to nebyl kojot.

+ + + + +

Ležel na písku, který byl ještě vyhřátý z denního vedra, vedle kola jednoho velkého vozu čpícího dehtem, a neodvažoval se nadechnout.

Pod vozem spatřil stín a nepochyboval o tom, že to není žádné zvíře ani někdo z tábora.

Neslyšel však nic.

Opatrně sáhl na rukojeť svého nože. Vytáhl jej, dal si ho do zubů, čímž si uvolnil ruce, a začal se plazit.

Ocitl se pod přední ojí vozu. Cítil olej a pach obroušeného železa. Po levé ruce měl kolo s černými loukotěmi. V mihotavé záři ohně uviděl, že to, od čeho se odráželo světlo, není kov, ale dva třpytící se body. A právě v tom okamžiku padlo na jeho ramena něco těžkého a přitlačilo ho to k zemi. Na chvíli se mu zdálo, že cítí pach dravého zvířete, pak se však zaleskla ocel a pouhý palec od jeho krku se do písku zabodl nůž.

Podařilo se mu otočit a v šeru, které pod vozem vládlo, nad sebou spatřil tvář indiána pomalovanou žlutou a bílou barvou. V zápalu boje se převalovali sem a tam.

Eay viděl, že rudoch se na něj opět snaží zaútočit nožem, a oběma rukama jej chytil za zápěstí. Chvíli spolu mlčky bojovali, ale pak Ray zvrátil indiánovi ruku a několikrát jí udeřil o ostrou obruč kola, až konečně nůž vypadl na zem.

Indián se pokoušel vyklouznout jak úhoř. Ray ucítil, že ho kousl do ruky. Zmocnil se ho vztek. Chytil indiána za mastné vlasy a udeřil mu hlavou o obruč.

Indián vykřikl, křečovitě strnul a pak zůstal nehybně ležet. Ray oddechoval. Nemilosrdný boj na život a na smrt ho stál všechny jeho síly.

Náhle uslyšel něčí hlas.

„Rayi! Hej, Rayi, co tam dole ksakru děláš?“

Ray zvedl hlavu. „Stubby,“ zamumlal.

„Jo?“

„Pomoz mi, jsem pod tím rudochem.“

Dickson chytil omráčeného indiána za rameno a odvalil ho z naprosto vyčerpaného Raye. Ten vylezl, zvedl svůj nůž ležící poblíž a strčil jej do pochvy.

„Co na to říkáš?“ otázal se.

Dickson se sklonil nad nehybného indiána a prstem ukázal na jeho pomalovaný obličej.

„Naini,“ řekl.

„Bojoval jako šílený,“ prohodil Ray.

Dickson kývl na jeho krk. „Jsi zraněný? To ti udělal on?“

„Jo, nožem.“

„Je to mladík,“ podotkl Dickson.

Ray si sáhl na krk. Rána nebyla moc hluboká a skoro nekrvácela. Teprve teď si všiml, že kolem stojí lidé z tábora. Vypadali vyděšeně. Některé ženy se při pohledu na indiána odvracely.

„Asi tu chtěl krást na vlastní pěst,“ poznamenal Dickson. „Buď rád, žes ho neoddělal, jinak bysme měli v patách hordy Nainiů. Má pomalovaný obličej. To se mi nějak nelíbí.“

Shromážděnými lidmi se k nim prodírali dva muži.

Ray zvedl hlavu a spatřil Clymera. Za ním stál seržant.

Clynier pohlédl na indiána a dal si ruce v bok.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Ticho.

Clymer se obrátil na svého seržanta. „Dělejte, Turpe, vezměte ho.“

Seržant vykročil k Nainiovi, ale Dickson mu vstoupil do cesty.

„Jestli ještě někdy chcete vidět svou ženu a děti, seržante, tak ho nechte být.“

Clymer se otočil a pohlédl na Dicksona, pak však jeho pohled ulpěl na Rayi Amesovi. „Ukážeme jim, zač je toho loket,“ řekl ledovým hlasem. „Zítra ho pověsíme. Odteď bude každý indián, ať je to Komanč nebo ne, který se odváží do tábora, viset.“

Dickson se rozesmál. „Takovou tupost jsem ještě nezažil,“ řekl nahlas, aby to všichni slyšeli.

Clymer se otočil. „Řekněte to ještě jednou!“

Dickson se zazubil. „Myslel jsem toho indiána, kapitáne! Ale jestli to berete na sebe.“ Znovu se zasmál a dodal: „Je to mladík, který nemůže být nebezpečný. Asi chtěl jenom krást. Jestli ho ale pověsíme, pak se přes llanos nedostane nikdo z nás - a na to klidně vsadím boty. Nic nás to nebude stát, když ho zítra ráno pustíme. Aspoň po nás Komanči nepůjdou.“

Clymer mlčel, pouze střídavě bledl a rudl.

Pak se pomalu obrátil na vedle stojícího seržanta a řekl: „Svažte mu ruce, Turpe.“ Nato prohodil k Dicksonovi:

„Jsem zodpovědný za ochranu této karavany. Tím pádem trek podléhá mým rozkazům, to by mohl bývalý seržant armády Konfederace vědět. A tento indián bude zítra viset.“

Dickson si vzdorně odplivl.

„To si tu musíte hrát na hrdiny - s tolika ženami a dětmi? Bitva u Joplinu vám nestačila, kapitáne?“

Clymer zbledl. Zvedl ruku, jako by chtěl Dicksona udeřit.

Několik vteřin to v něm vřelo.

Teď, teď, teď…! říkal si Ray s rukou položenou na pažbě svého pravého koltu.

Jenže pak Clymer nechal ruku zase klesnout.

„Za to zaplatíte, Dicksone!“ zavrčel. Pak zařval na seržanta: „Dělejte! Na co ještě k čertu čekáte, Turpe?!

Přivažte toho chlapa ke kolu. Podívám se na něho později.“

Nato se otočil a odešel. Na několik vteřin si přitom s Rayem Amesem pohlédli do očí.

Nic víc.

+ + + + +

Ray tančil s Eve Fontaineovou poblíž ohně. K nebi létaly jiskry.

„Tančíte skvěle,“ pochválil ji. „Já už jsem dlouho netančil.“

„Ale i tak vám to jde dobře,“ odvětila.

„S tanečnicí, jako jste vy…“ řekl. „Vždyť jsem dneska večer tančil jenom s vámi!“

„A ani jste se mě nezeptal, jestli to chci.“

„Odpusťte!“

„Po kom se to vlastně pořád rozhlížíte?“

Sklopil zrak a šeptl: „To nic.“

„Už jsem si toho všimla dřív. Není to pro mě zvlášť lichotivé.“

„Zlobíte se na mě?“

„Ne.“

„Děkuji!“

Pohlédla jinam. „Nemusíte mi děkovat. Myslím, že kromě vás bych tu tak dobrého tanečníka nenašla - možná s výjimkou kapitána Clymera.“ Řekla to schválně a cítila, jak se při vyslovení toho jména otřásl.

„Hledáte jeho, že?“ řekla strojeně lhostejným hlasem.

„Hledám Stubbyho,“ odpověděl vyhýbavě. „Už hodinu jsem ho neviděl.“

„Spíš si myslím, že hledáte kapitána Clymera,“ namítla. „Proč? Víte, jak to podle mě je? Mám vám to říct?“

„Proč ne?“

„Myslím, že tím tancem se mnou chcete kapitána vyprovokovat,“ prohlásila.

Rayovi cuklo ve tváři. Na to se nedalo nic říct.

„Ano?“ podotkl tónem, jako by právě přišel na něco převratného. „Nemám důvod něco tajit.“

„Mýlíte se.“

Nechodila dlouho kolem horké kaše. „Proč ho chcete vyprovokovat, pane Amesi? Neprozradíte mi to? Prosím, nelžete mi!.“

Ames ji pustil a odstoupil od ní. „Nenapijeme se?“ navrhl a vzal ji za ruku.

Opustili prostranství, kde se tančilo, prošli kolem provizorního pódia, na němž seděli tři hudebníci, a přistoupili k rozkládacímu stolu, na němž se nalévalo. Ray v davu spatřil Dicksona a nenápadně mu dal znamení.

Pak Eve Fontaineové přinesl židli a odešel pro pití.

U stolu se potkal s Dicksonem, který právě pil whisky. Zatímco naléval whisky do dvou sklenic, sykl: „Tak co?“

„Vojáci tančí,“ odvětil Dickson. „Je to příhodné. A nebude to trvat dlouho. Už hodinu sedí před svým stanem a zpíjí se. Při tom tebe a to děvče nespouští z očí. Jestli to tak bude pokračovat, tak proti tobě vyjede.“

„Dobrá.“

„A viděl jsem i O’Rourkea.“

„Ano?“

„Potuluje se po táboře.“

„To teď není důležité.“

Dickson pokrčil rameny a dopil. „Nedělej si starosti, Rayi. Budu ti krýt záda.“

„Spoléhám se na tebe.“

+ + + + +

Velké prostranství osvětlovala mihotavá záře dohasínajícího ohně.

Clymer pomalu vypil poslední sklenici a odhodil ji vedle flašky. Byl na tom tak, jak chtěl.

Pomalu se rozhlédl. Hledal Raye Amese a Eve Fontaineovou. Naposledy ji viděl, jak seděla na židli a Ames stál vedle ní. Teď už neměl co pít, ale to nebylo důležité. Otočil se na židli a obrátil se na svého seržanta, který se za ním opíral o vůz.

„Ten indián už přišel k sobě?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpověděl Turp. Vypadal unaveně a zíval.

„Říkal něco?“ ptal se Clymer.

„Ne, pane, nic!“

„Hra!“ Clymer vstal. Chvíli vrávoral, pak se chytil židle. Něco ho napadlo.

„Pojďte sem, seržante!“ řekl. „Půjdu za ním. Přineste si pušku. Udělám něco, při čem vás potřebuju. Poslouchejte, Turpe, budu mít něco v ruce. A vy budete dávat pozor. Jestli mě někdo napadne a já to, co budu mít v ruce, pustím, tak ho zastřelte. Je to rozkaz, jasné?“

Přistoupil ke kozlíku povozu a chopil se dlouhého pleteného biče. „Toto budu držet v ruce,“ prohodil. Pak jím zkusmo práskl a vyrval několik drnů trávy.

Poté přivřenýma očima pohlédl k ohni. „Ano, konečně!“

+ + + + +

Ray odvedl Eve Fontaineovou zpátky na prostranství, kde se tančilo.

„V Houstonu,“ poznamenal, „by tu teď někdo prodával květiny. A já bych vám koupil ty nejkrásnější růže, Eve!“

„A já bych je s díky přijala,“ odvětila s úsměvem.

V tom okamžiku se ozvalo prásknutí bičem a po něm výkřik.

„Co to bylo?“ zvolala. „Proboha!“

Ray se rozhlédl. Ten výkřik museli slyšet všichni. Hudba se odmlčela, lidé se zastavili tam, kde právě byli, a hleděli směrem, odkud se nesl onen křik. Ale ještě dřív, než někdo mohl otevřít ústa, práskl opět bič, tentokrát bez následné odezvy. A potřetí.

Ray položil Eve ruku na rameno.

„Počkejte tady! Jdu se tam podívat.“

„Buďte opatrný!“

Prodral se lidmi a kolem ohně běžel směrem, odkud se ozývalo práskání. Přitom několikrát hmatem zkontroloval kolt.

Mířil k vojenským stanům za kruhem povozů.

Pak u jednoho vozu spatřil v záři plamenů stojící postavu a okamžitě ji poznal. Byl to Clymer. Stál před vozem a bičoval nebohého indiána přivázaného ke kolu.

Clymer mu zasadil další ránu, která na Nainiových zádech zanechala krvavou stopu. Indián sklopil hlavu a těžce oddechoval. Už však nekřičel.

Clymer znovu zvedl bič. V tom okamžiku k němu zezadu přiskočil Ray a chytil ho za zápěstí.

Clymer zaklel a pokusil se vytrhnout, avšak nepodařilo se mu to.

Ray Ames na něj pohlédl. „Co to má být?“ řekl s potlačeným hněvem v hlase. Z Clymera táhl alkohol. Navíc měl krví podlité oči.

„Jsi opilý,“ zvolal Ray.

Clymer zanechal marných pokusů o vyproštění z Rayova ocelového sevření.

„Pusť mě, nebo tě oddělám!“ zařval a levou rukou sáhl po koltu.

Ray jej pustil, vzal mu ale přitom bič a zlomil jej o koleno, načež ho Clymerovi hodil k nohám.

„Nemůže se bránit,“ řekl a ukázal na Komanče. „Biješ někoho, kdo se nemůže bránit, ty zbabělče!“

Clymer zkřivil tvář nenávistí. Rozrušeně oddechoval.

„Ty…“ Rozmáchl se, ale byl příliš opilý na to, aby mohl Raye ohrozit. Ten jeho ránu odrazil, chytil mu ruku a vyvrátil mu ji.

Clymer zavrávoral a padl na zem vedle Komanče. Ten tu scénu sledoval s úžasem ve tváři. Clymer si prsty přejel po rtech, pohlédl na ně a uviděl, že jsou od krve. Odplivl si a olízl si rozbité rty a pak se zlomyslným chechtotem, jímž vyjadřoval svůj pocit převahy, vstal a pohlédl mezi dva povozy, kde stál jeho seržant. Nato řekl: „Seržante, zastřelte tohoto muže!“

Koutkem oka Ray zaregistroval seržanta a všiml si jeho váhání. Jen pomalu zvedal pušku. Objevili se i další vojáci, kteří však neměli zbraně a působili velmi nejistě.

„Dělejte,“ opakoval Clymer. „Zastřelte toho muže, seržante. Je to rozkaz!“

„Jestli se některý z těch vašich cínových vojáčků jenom hne, tak ho oddělám,“ ozval se další hlas.

Byl to hlas Stubbyho Dicksona, který stál s revolverem v ruce mezi osadníky. Mířil jím přitom na seržanta, který bezradně těkal pohledem z Dicksona na Clymera a zpátky.

Clymer zbledl. Zdálo se, že začíná střízlivět.

„Rád útočíš na bezbranné,“ řekl Ray Ames tak, že to museli slyšet všichni přítomní. „A ten Naini se nemůže bránit. Moc dobře přitom víš, že mučením z indiána nic nedostaneš. Chceš si snad na něm vybít zlost?“

Clymerovi cukalo ve tváři. „Chceš mě provokovat, co?“ zavrčel.

„Jestli chceš, tak to můžeme vyřídit na místě.“

Clymer potřásl hlavou. „Ti lidé mě neruší,“ prohodil. „Rád bych měl svědky, kteří by dosvědčili, že tys tasil jako první.“

Ray přikývl. Byl rozhodnut jednat. Chtěl to mít za sebou.

„Dobrá,“ řekl. „I já chci mít svědky, že jsem tě přede všemi nazval zbabělcem a tys to strávil a nic jsi proti tomu neudělal.“

Když sledoval Clymera, myslel si: Nedám ti šanci! Stejně jako jsi ji ty nedal tehdy ostatním. Věděl, že Clymer musí střílet proti oslepující záři ohně, ke kterému stál on, Ames, zády, a navíc, že je opilý. Ale tasí jako první. Určitě sáhne po zbrani jako první. Tu laskavost mu udělám.

Clymer tak tiše mumlal, že Ray mu skoro nerozuměl. „Jděte všichni k čertu!“ zavrčel. „Nejdřív odprásknu tebe a pak pověsím toho rudocha. Jděte k čertu!“

„Nikoho věšet nebudeš,“ opáčil Ray. „Už nikoho.“

Měl dlaň na pouzdře koltu. Na konečcích prstů cítil hladkou kůži a ukazováčkem se dotýkal lučíku spouště. Byl napjatý jak puma před skokem.

„Teď!“

Clymer sáhl na pažbu revolveru.

„Stát!“ zvolal kdosi.

Z uličky mezi vozem, před kterým stáli, a sousedním, se objevil O’Rourke. Měl ruku za zády a střídavě se díval na něho a na toho druhého.

Pomalu se obrátil na Clymera a řekl: „Toho Komanče nemusíte věšet, kapitáne. Nechtěl krást!“

Pak vrhl pohled na indiána, který seděl za ním. On jediný mohl vidět, co má O’Rourke v té ruce za zády.

Ray okamžitě věděl, že je po všem.

Stále nemohl odtrhnout zrak z Clymera, ale přitom už odtahoval ruku z pažby koltu.

Náhle vycítil, že někdo stojí vedle něj. Ohlédl se a spatřil Eve Fontaineovou, která ho chytila za ruku.

„To je dobré,“ řekl. „To už je dobré!“ Pohlédl na Dicksona, jenž mlčky přikývl. Pak se obrátil na O’Rourkea.

„Jestli nechtěl nic ukrást,“ poznamenal, „tak co tu potom hledal, O’Rourke?“

„Něco, co Komančům stojí za víc, než za obyčejný lup,“ odvětil O’Rourke. Rozhlédl se kolem sebe a náhle zvedl ruku. Držel v ní pušku. Zvedl ji a ukázal ji shromáždění.

„Toto hledal,“ řekl. Jeho tvář se zdála být ještě propadlejší než obvykle. „Pušky, zbrusu nové Springfieldovy pušky, na kterých se ještě drží olej. Zbraně, které byly určené pro apačské kmeny v Arizoně a Novém Mexiku. Myslím, že tu všichni znáte historii válek mezi Apači a Komanči. Komanči věděli, že v těchto vozech se převáží pušky do Arizony - a proto je hledali.“

Pak tiše dodal: „A hledal jsem i já.“

Mezi povozy se rozhostilo ledové mlčení. Panovalo takové ticho, že bylo slyšet praskání ohně.

Ray pohlédl na dívku po svém boku a položil jí ruku na rameno.

„Něco vám teď řeknu,“ pokračoval O’Rourke. Ray si všiml, že se ho zmocňuje únava, což na něm již viděl víckrát. Opíral se puškou o zem a rozhlížel se.

„Začnu tím, že jsem Yankee,“ prohlásil.

Mezi shromážděnými to zašumělo.

Dlouze se rozhlédl, dokud se opět neztišili. „Ano, jsem Yankee. Není pravda, že pocházím z Amarilla. Mým domovským městem je - nebo spíš byl Tubac v Arizoně. Jsem Yankee a Yankeeové vás vyhnali z vaší vlasti. Ale já jsem to nikdy nechtěl. Ano, bojoval jsem proti vám. Bojoval jsem proti vám do dne, kdy se roznesla zpráva, že Apači v Arizoně se vydali na válečnou stezku. Pak jsem to nevydržel. Čekaly na mne doma dvě malé dcerky a žena. Jedné noci jsem svlékl uniformu a dezertoval. Nejsem teda jenom Yankee, ale i dezertér.“

„Zavři hubu, modrobřicháči!“ zvolal kdosi za Rayem Amesem. „Hej, chcete to poslouchat? Co je nám do nějakého Yankeeho? My jsme Jižani. Pověsme ho. Kdoví, kolik našich lidí oddělal. Pověsme to yankeeské prase!“

Několik hlasů přisvědčilo: „Jo, pověsme ho! Ať se houpe!“

Ray se obrátil a uviděl, že ten chlapík, který křičel, je Hitchinsův spolujezdec.

„Buď zticha!“ zavrčel a pak pokynul O’Rourkeovi: „Mluvte dál!“

Vysoký muž se otočil. Z jeho hlasu znělo vyčerpání.

„Tenkrát jsme byli v Kansasu,“ pokračoval. „Jel jsem tři týdny, než jsem se dostal zpátky do Arizony. Jel jsem přes noc, za světla jsem se schovával. Koně jsem ukradl v armádě. Konečně jsem přijel do Tubacu.“

Ray za sebou uslyšel mumlání a obrátil se. Viděl, jak Hitchins a jeho spolujezdec spolu tiše hovoří. Po chvíli se oba otočili a zmizeli v davu.

„Jenže z Tubacu nezbylo nic než trosky,“ pokračoval O’Rourke.

„Apači to město srovnali se zemí. Muselo se to stát jen několik dnů před mým příjezdem, protože nad vypálenými domy ještě kroužili supi. Žádní indiáni nejsou tak zlí jako Apači. Kdo to sám neviděl, neuvěří. Ani se nedá popsat, jak bezuzdně vraždili, co dělali se ženami, než je zabili, a jak skalpovali malé děti, když měly světlé vlasy.“ Pohnutím mu selhal hlas a pažbou springfieldky udeřil do země.

Pak si položil pěst na prsa. „Moje děti byly světlovlasé. Našel jsem je v suti. Měli jsme takový malý sklep. Jeho strop se zřítil a já je musel vyhrabat a…“

Odmlčel se a zavrtěl hlavou.

„Svině!“ náhle vykřikl. „Ty svině prodávají těm rudým zabijákům pušky, díky kterým jsou dost silní na to, aby vypalovali města a vraždili lidi. Jenom díky takovým špinavcům mohou ti divoši zničit celý kraj.“ Rozhlédl se kolem sebe a dodal: „Lovil jsem skalpy a nijak jsem si přitom nevybíral. Chiricahuové, Warm Springs, White Mountains, Mescalerové. Nemilosrdně jsem je štval po celém Jihozápadě. S jedním z nich, míšencem, který fungoval jako překupník, jsem naložil tak, jak oni nakládají se zajatci. Přiznal, že ty zbraně přivážejí velké karavany z Texasu, z města jménem Sweetwater. To byla jeho poslední slova. Už celý rok se pokouším najít obchodníky se zbraněmi, ale teprve teď mám v ruce důkaz: tuto pušku.“

Kdosi z davu na něj zvolal: „Hej, Yankee! Jedna puška přece ještě nemusí znamenat, že jde o obchod se zbraněmi!“

O’Rourke se prudce otočil a probodl očima muže, který se opovážil zapochybovat.

„Jedna puška? Jedna puška? Našel jsem padesát pušek!“

Ray Ames, který k sobě tiskl Eve Fontaineovou, řekl: „A kde?“

O’Rourke mu opětoval pohled. „Vy to přece víte,“ řekl. „Nebo snad ne?“

„Ten vůz ze Sweetwateru.“

„Ano, Hitchinsův.“

Ray sklouzl pohledem z O’Rourkea na Clymera, který se opíral o bočnici vozu vedle Komanče. Vypadalo to, jako by vůbec neposlouchal, jen se upřeně díval na Eve Fontaineovou, kterou měl Ray pevně v náručí. Opilost z něj vyprchala. Náhle byl zase zcela střízlivý.

Ray se naklonil k Eve a pošeptal jí: „Eve, počkejte tu na mě!“

Pak se obrátil a vydal se shromážděnými osadníky, kteří mu uctivě ustupovali z cesty. O’Rourke pomalu kráčel za ním s puškou v náručí a pohledem upřeným někam dopředu. Lidé je následovali, ačkoli by Ray byl raději, kdyby byli sami.

O’Rourke zrychlil a dohnal ho. Přitom položil ruku na spoušť pušky.

Tak dorazili k Hitchinsovu vozu. Ray již zdaleka viděl, že před povozem stojí Hitchinsův spolujezdec a lhostejně je pozoruje. Hitchinse samotného vidět nebylo. Náhle však vylezl zpod plachty a přes bočnici skočil na zem. Pod šedým sakem měl revolverový opasek a zpod okraje saka mu trčely pažby koltů.

Ray cítil, jak O’Rourke vedle něj hoří nedočkavostí. Proto se ho snažil zchladit. „Klid, hlavně klid.“

O’Rourke odvětil: „Vidím to všechno před sebou. Pane Bože, vidím to, jako by se to stalo včera.“

Zastavili se deset yardů před vozem.

„Hitchinsi,“ řekl Ray.

Obchodník přikývl, ale jinak neodpověděl.

Ray soustředil svou pozornost na druhého muže, i když hovořil k Hitchinsovi. „Slyšel jste, co ten muž řekl.“

„Ne,“ odtušil Hitchins.

„Vím, že jste to slyšel. Stáli jste za mnou.“

Hitchins pokrčil rameny.

„Co na to mám říct?“ zeptal se ironickým tónem. „Jsou to lži, nic než lži. Měl byste mít na starosti jiné věci než poslouchat nějakého Yankeeho, Amesi. V Texasu nějaké bratříčkování s Yankeei rádi nemáme. Kdoví, možná i vy jste ve skutečnosti modrobřicháč.“

Ray na něj vrhl mrazivý pohled. „Pak vám určitě nebude vadit, když prohledám váš vůz.“

„To by nám teda vadilo,“ namítl muž stojící vedle Hitchinse. Ray viděl, že Hitchins ustoupil několik kroků stranou, jako by nechtěl stát mezi ním a jeho spolujezdcem.

Ray věděl, že dojde na boj. A od vojáků nějakou pomoc čekat nemohl. Clymer se nemohl dočkat, až se dostane do problémů.

„Jestli ustoupíte, pak spolu vyjdeme dobře,“ poznamenal.

„A jestli ne?“ opáčil jeho sok.

Ray mu pohlédl do očí. „V táboře je spousta lidí,“ podotkl. „Nechci, aby někdo byl zraněn.“

„Já nikoho nezraním určitě,“ zavrčel muž u povozu. „Říkají mi Hodge a ještě nikdy jsem neminul. Ale jestli teď hned zmizíte, pane, tak vám slibuju, že po zbytek cesty můžeme zůstat dobrými přáteli.“

Přitom se zašklebil.

Ruce měl položeny na pažbách koltů. Zazubil se a dodal: „Jinak…“

A pak se pohnul. Nikdo nemůže říct, jestli chtěl opravdu sáhnout po koltu. Pohnul se a v tom okamžiku si Ray všiml, že se vedle něj zvedla hlaveň pušky, načež třeskl ohlušující výstřel. Muž, kterému říkali Hodge, už se k odpovědi nedostal. Kulka ze springfieldky ho zasáhla dva palce nalevo od třetího knoflíku na košili a odhodila ho na bočnici vozu. Pravou rukou se ještě pokusil tasit kolt, ale pak se mu už podlomila kolena.

Ray zvedl revolver a namířil na Hitchinse, který svůj kolt stačil jen povytáhnout.

„Stát!“

Hitchins pustil revolver do písku.

O’Rourke vykročil k pistolníkovi, který ležel na břiše, a špičkou boty jej obrátil.

„Vyřízeno!“ konstatoval.

Pak pohlédl Hitchinsovi do očí.

Ten sklopil zrak. „Chcete mě oddělat?“ otázal se. „Nikdy jsem indiánům neprodal ani pušku.“

„Ty…!“ V tom krátkém slově bylo všechno, co O’Rourke v těch vteřinách pociťoval.

Hitchins se křečovitě zašklebil.

„Amesi!“ vykřikl. „Chcete připustit, aby mě ten šílenec zabil?“

Ray se ohlédl. Poblíž stáli tři vojáci.

„Svažte ho! „řekl.

Vojáci se na sebe podívali a pak vykročili k obchodníkovi.

Hitchins uskočil zpátky k vozu, o jehož zadní kolo se opírala sekera.

Uchopil ji a zvedl. „Ani krok!“ zvolal. „Jestli na mě někdo vztáhne ruku, tak mu rozseknu hlavu!“

Vojáci ucouvli.

Ray vykřikl: „Dej to pryč, Hitchinsi!“

Obchodník na něj pohlédl. Po tváři se mu řinuly krůpěje potu a leskly se mu oči. Viditelně se bál.

Ray po krátkém váhání zvedl revolver, aby Hitchinse trefil do paže, ale v tom okamžiku mu dvě ruce zbraň sklonily dolů.

„Co tu chcete, Eve?“ podivil se.

Vystrašeně na něj pohlédla. „Nezabíjejte,“ hlesla. „Prosím, nezabíjejte!“

Ray ustoupil a zvedl kolt, aby zabránil tomu, co hrozilo. Jenže mezi ním a obchodníkem už nyní stáli vojáci a on z Hitchinse viděl už jen hlavu a sekeru. Pak spatřil O’Rourkea, jak náhle pustil pušku, přiskočil k ohni a vytáhl odtud hořící větev. S ní se pak vydal k Hitchinsovi.

Ten tam stál se sekerou nad hlavou a tváří zkřivenou nenávistí.

Kolem přihlíželi mlčící muži. Jeho pohled na chvíli ulpěl na vojácích, ale ani ti se nehýbali.

O’Rourke k němu neohroženě kráčel a Hitchins ustupoval.

Ray slyšel, jak šeptá: „Ne, ne, ne.“

A pak, zcela nečekaně vykřikl, rozmáchl se sekerou a udeřil.

O’Rourke hbitě uhnul a ostří sekery se zarylo do země, zatímco Hitchins silou vlastního úderu ztratil rovnováhu a zavrávoral.

O’Rourke na něj vyrazil s hořící větví.

Eve Fontaineová se otočila a zabořila tvář do Rayova ramene.

Hitchins pustil toporo sekery a oběma rukama se chytil za obličej.

Ray viděl, jak O’Rourke odhodil hořící větev, přiskočil k sekeře a zvedl ji.

„To je za moje děti a za celý Tubac,“ zvolal a rozmáchl se.

Pak Ray uslyšel ženský výkřik a strašlivý tupý náraz následovaný zasténáním. Poté se rozhostilo ticho.

Vzhlédl od Eve a uviděl O’Rourkea stojícího se svěšenýma rukama nad bezvládným ležícím obchodníkem. Ze sekery viděl jen toporo, trčící ze země. Hitchinsovu hlavu a ramena neviděl kvůli kolem stojícím vojákům a byl tomu rád.

Všichni tam stáli jako přimrazení. O’Rourke se otřásl.

Tichem se ozval jeho sten.

Ray objal Eve a pohladil ji po vlasech.

Pohlédl k O’Rourkeovi a hned vycítil, že je pozorován.

Dvacet yardů od něj stál Clymer a díval se na ně. Byl už zcela střízlivý.

Ray slyšel, jak říká: „Chyťte ho a vsaďte do želez!“ Mínil tím O’Rourkea.

Vojáci přikročili k Yankeemu, který tiskl obličej do plachty vozu a neviděl je.

V tom okamžiku se davem prodral jeden voják s puškou v rukou. Chvíli se rozhlížel a když spatřil Clymera, energickým krokem k němu zamířil.

„Kapitáne,“ zvolal. „Na druhé straně se objevilo několik indiánů! Jsou to Komanči!“

Opět se rozhostilo mrazivé ticho. Clymer se k tomu vojákovi pomalu obrátil. „Jo,“ odsekl, „už jdu.“

Komanči se drželi vně kruhu vozů.

Ray si za Clymerem stoupl na osu jednoho vozu a zůstal tam.

Šlo o tři Komanče, kteří přijeli na střapatých a pomalovaných ponících, přičemž se zastavili na kraji kruhu osvětleného ohněm. Ray si prohlížel jejich tváře. Dva z nich na sobě měli pouze bederní roušku, třetí kromě ní i ozdobu z paroží. Všichni tři však byli ozbrojeni puškami. Komanč s ozdobou měl nadto i dlouhý, péry ozdobený oštěp položený přes sedlo.

Clymer se před nimi široce rozkročil a dal si ruce v bok. Přitom se zapotácel.

Prostřední jezdec poněkud sklonil hlavu a lámanou angličtinou řekl: „Nan-tan, dej mi zpátky mého syna!“

Ray se obrátil na Dicksona, který se náhle objevil vedle něj.

„Co je to?“ sykl.

Dickson pohlédl na jezdce s oštěpem. „Víš, kdo to je, chlapče?“ otázal se.

„Kdo? Ten uprostřed?“

„Jo!“

„Quannah Parker?“

„To je Černý sokol!“

Ray na něj upřel pohled. Bojovníkova tvář se podobala kamenné masce. Měl tak přivřené oči, že mu skoro nebyly vidět. Seděl vzpřímeně a nehýbal se, Ray si však všiml, jak si jeho prsty hrají s ratištěm oštěpu.

Dickson dodal: „Je to ten největší nepřítel bílých na jih od Panhandleu, chlapče! Jestli uvidí, jak Clymer bičem zřídil jeho syna, tak se do Kalifornie dostane tak půlka vozů.“

Ray mu položil ruku na rameno, protože nyní se ujal slova Clymer. Hovořil tichým hlasem. Přesto to slyšeli.

„Ty zatracená rudá kůže,“ prohodil opileckým tónem. „Chceš, odvšivit?“

Ray si všiml, jak jeden z průvodců Černého sokola poněkud zvedl pušku, ale ostré napomenutí náčelníka jej zarazilo.

Komanč pak promluvil hlasem, který prozrazoval, že jen stěží dokáže skrýt své vzrušení: „Dej mi mého syna, Nan-tan!“

Dickson i Ames cítili naléhavost jeho slov i to, kolik nenávisti tento indián chová k bílým. Po chvíli náčelník dodal: „Vím, že vezete pušky pro Apače do země bílých hor. Dej nám pušky a vrať mi mého syna, Nan-tan, pak vás necháme v míru táhnout dál!“

Ray přes Dicksonovo rameno pohlédl na Eve a na Antonia. Dívka byla bledá jako stěna.

Náhle se Clymer otočil a upřel zrak nejprve na Eve Fontaineovou, pak na Ray a pak na Dicksona. Jeho tvář byla zkřivena zlobou. Nato přehlédl shromážděné osadníky.

Potom se pomalu obrátil na Komanče.

„Tak ty chceš tvého syna, ty rudá kryso?!“ zavrčel a chraplavě se zasmál. „Ano? Chceš svého syna?“

„Ten idiot!“ řekl Dickson Rayovi do ucha.

„Tiše!“

„No dobrá,“ dodal Clymer. „Když tak pěkně prosíte, tak ti ho dám. Vrátím ti tvého syna. Řekni tomu chlápkovi tam, ať sesedne a dá mi svého koně a já tvého syna pustím!“ Přitom ukázal na jednoho z náčelníkových průvodců.

Několik vteřin vládlo ticho přerušované jen praskáním velkého táborového ohně. Teprve nyní se náčelníkův kamenný výraz změnil. Ray viděl, jak mu trhalo ve tváři. Pak řekl několik slov starým utoaztéckým nářečím. Komanč po jeho boku sesedl a váhavě a s viditelnou nechutí podal Clymerovi dlouhou uzdu svého válečného poníka. Clymer se pro ni sklonil, a když se narovnal, byl až nepřirozeně bledý.

Ray se na něj díval, když procházel kolem, odváděje za sebou koně. Na okamžik se jejich pohledy střetly. Ray z těch očí vyčetl všechno.

Obrátil se a chtěl odejít. Dickson ho však chytil za ruku.

„Kampak?“

„Za ním!“

„Nech ho jít. Naše hodina ještě nepřišla.“

„Víš, co chce udělat?“

„Ne.“

„Já ano.“

„Nedělej si starosti, hlavně že přivede toho Komanče.“

Ray rozrušeně zavrtěl hlavou. „Na co myslíš, že potřebuje toho koně?“ vyhrkl.

Dickson pokrčil rameny.

Náhle v táboře třeskl výstřel.

Rayova první reakce byla ta, že pohlédl na tři Komanče. Viděl, jak jeden z nich popustil uzdu svému koni, zatímco náčelník Nainiů se při výstřelu otřásl. Pak všichni tři strnuli.

Ray Ames pohlédl na Dicksona. Přestože byl tento zkušený vůdce treku do hnědá opálený, byl nyní bledý.

Dickson zatnul ruku v pěst a sykl: „Bože!“

Ozval se dusot kopyt, který se rychle blížil. Náhle se lidé rozestoupili. Ray nejprve spatřil jen Clymera, který za sebou něco táhl, pak se mezi rameny osadníků objevil Komančův poník, kterého Clymer vedl za uzdu. Na jeho hřbetě leželo polonahé tělo indiánského mladíka, jehož dlouhé, modročerné vlasy vlály skoro až po zem.

Tři Komančové strnuli.

Clymer k nim přijel a hodil jednomu z nich poníkovu uzdu. Pak vrávoravě odstoupil a pohlédl na jezdce. Nalevo a napravo od něj stáli jeho muži s puškami u boku. Mířili jimi na ony tři indiány.

„Tady máš svého syna,“ prohodil Clymer opilým hlasem.

Vysoký Naini pomalu natáhl ruku, aby se dotkl bezvládného těla ležícího přes hřbet koně. Pak se zarazil a obdařil Clymera ledovým pohledem.

„Jo…“ pokračoval Clymer vítězoslavným tónem. „Teď už víš, jak dopadne každý prašivý indián, který se odváží vplížit se do našeho tábora. A teď vypadněte! Zmizte!“

Ray viděl, jak se náčelníkovi začaly třást rty. Začal hovořit pohnutým hlasem a nikdo mu nerozuměl, protože hovořil nářečím, které nikdo neznal. Jeho tvář však vypovídala více než všechna slova. Ray ještě nikdy v životě neviděl v lidské tváři tolik nenávisti. Indiánova slova na přítomné účinkovala jako střely z brokovnice, přestože jim nikdo nerozuměl.

Chvěl se jako sopka před výbuchem.

Potom oběma rukama zarazil oštěp do písku vedle svého koně.

Nato si odplivl, obrátil koně a spolu se svými druhy zmizel ve tmě.

Táborový oheň už skoro vyhasl. Z dálky připomínal velké, žhnoucí oko. Ray vzal Eve kolem boků a zvedl ji na vůz. Její tvář v té tmě viděl pouze jako bledý ovál. Opřel se vedle ní o bočnici vozu a po mexickém způsobu si uválel cigaretu z kukuřičného listu.

„Co bude zítra?“ hlesla.

Ray odkopl klacek a odtušil: „Na to se teď ptají všichni, kteří nemohou spát. Jenže odpověď nikdo nezná.“

„A vy to víte?“

„Jsem na tom zcela stejně jako ostatní.“

Ray Ames odhodil cigaretu a zašlápl ji. Nyní, když byla tak blízko, pocítil nutkám ji pohladit po těch jejích dlouhých vlasech, které jí padaly na útlá ramena, dotknout se její teplé kůže.

„Život by byl jednodušší,“ prohodil, „nebýt lidí, jako je John Clymer.“

„Vím, proč ho nenávidíte,“ náhle vyhrkla. „A já…“

„Stubby vám o tom vyprávěl?“

„Neměla jsem vám to říkat,“ přiznala se s uzarděním. „Prosím vás, neříkejte mu, že jsem to prozradila.“

Ray natáhl ruku, jako by ji skutečně chtěl pohladit po vlasech, ale potom nechal ruku opět poklesnout. V táboře vládlo ticho, ale on věděl, že kromě dětí nikdo nespí.

„Všude se najdou takoví lidé, jako je on,“ řekl.

„Musíme o tom mluvit?“ zeptala se.

„Víte, proč zabil toho indiána?“ „Protože byl opilý. Och, už jsem viděla opilé důstojníky.“

„A víte, proč se opil?“

Otevřela ústa, ale pak jen zavrtěla hlavou.

„Mám vám to říct, slečno Fontaineová?“

Mlčela.

„Miluje vás,“ řekl unaveným hlasem.

Stále mlčela.

Dodal tedy: „A ví, že vy jeho city nikdy nebudete opětovat. To ho dohání k šílenství. A vy to víte.“

„Ale…“ namítla. „Ale já jsem ho k tomu nikdy nijak nepobízela. Nikdy jsem…“

„Ano,“ odvětil Ray. „Jak bude člověk reagovat, se nedá odhadnout.“

Zdálo se mu, jako by se bledý ovál jejího obličeje zvětšoval.

„Co teď bude?“ špitla.

„Půjdu za ním a promluvím s ním,“ odpověděl hlasem, který jemu samotnému zněl nějak cize. „Mám mu od vás něco vyřídit?“

„Ne!“ zvolala.

Ray natáhl ruku, a když se jí dotkl její paže, všiml si, že se mu ta ruka chvěje - poprvé za mnoho let.

„Eve,“ zamumlal. „Eve.“

Uchopil její tvář do dlaní a sklonil se nad ni.

A pak se náhle ocitla v jeho náručí a on ji tiskl k sobě.

Políbil ji a cítil, jak si ho přitahuje.

Tu se táborem ozval cizí zvuk.

Zarazili se a naslouchali.

Noční vítr přinesl ze severu zvláštní bušení v pravidelném rytmu: bum - bum bum! Bum - bum bum!

„Co je to?“ otázala se a přitiskla se k němu ještě víc. „Slyšíš to.“

Cítil, jak se chvěje.

„To jenom bubnují,“ odpověděl a pevně ji objal. „Nic to není.“

„Mám strach,“ zašeptala.

„Z toho?“

„Ano.“

„Ne, neboj se,“ uklidňoval ji. „To nám neublíží.“ Právě v tom okamžiku si vzpomněl, co mu řekl Dickson, když mu strhávali nárameníky. Řekl: „Chlapče, nezoufej, Jednou najdeš ženu, kterou budeš milovat.“

„Miluju tě,“ zašeptal.

„Znamená to, že musíme celý náš společný život vtěsnat do dvou hodin?“

Nikdy nad tím nepřemýšlel, věděl, že když ji miluje, nemusí se ničeho bát.

Políbil ji na rty, pak na čelo a nakonec na rty. Potom od ní odstoupil.

„Hned přijdu,“ poznamenal.

„Kam chceš jít?“ zeptala se a otevřela oči.

„Za Clymerem.“

„Musí to být?“

„Ano.“

„Budu na tebe čekat,“ zašeptala. „Budu na tebe čekat, protože jsem na tebe vždycky čekala. Ale když jsem tě viděla, jak jsem přicházela od pramene a tys stál před stanem, tak jsem poznala, že teď už na tebe čekat nemusím.“

„Hned jsem zpátky,“ prohlásil. „Nebude to trvat dlouho.“

„Budu tady!“

+ + + + +

V Clymerově stanu se spoře svítilo.

„Hej, Amesi!“

Ze stínu vozové plachty se vynořila mohutná postava a pomalu kráčela k Rayovi.

Ten okamžitě sáhl na pažbu revolveru. „Co je, seržante?“

„Chcete dovnitř?“ řekl seržant a kývl palcem přes rameno na Clymerův stan. „Nebo snad ne?“

„Ano, chci.“

Seržant přišel k němu a opřel se o dlouhou hlaveň springfieldky.

„Radši tam nechoďte,“ sykl, otočil se a odplivl si.

„Musím za ním. Mimo jiné i kvůli těm ženám a dětem, seržante.“

„Ano, vím, co máte na mysli. Ale poslouchejte, Amesi! Předtím, než se stalo to s tím Komančem… No, přinutil mě, abych na vás namířil. Osobně proti vám nic nemám. Ale vy nevíte, jaký dokáže být, když mu někdo odporuje. Mrzí mne to!“

Ray mu pohlédl do tváře a pokrčil rameny.

„To je dobré,“ prohodil. „Zapomeňme na to.“

„Děkuju,“ řekl seržant. „A Amesi - až půjdete dovnitř, tak buďte opatrný.“

Ray se obrátil a vydal se ke Clymerovu stanu. Tam se zastavil, chvíli váhal, avšak pak zvedl chlopeň, sklonil se a vlezl dovnitř. Ve stanu se ještě udrželo teplo po horkém dni.

Když se Ray narovnal, pohlédl Clymerovi do očí. Clymer seděl na kraji sklápěcí pryčny přikryté jenom vlněnou dekou, jako by ho čekal. Měl na sobě již jen kalhoty, košili a kabát svlékl. Jeho tvář byla zrudlá a odulá. Mezi vyzutými holínkami stála otevřená láhev whisky.

Ray zůstal stát u vchodu. „Musím s tebou mluvit!“

Clymer neodpověděl, jen se sklonil pro láhev a lokl si.

„Poštvals proti nám Komanče!“ řekl Ray.

Clymer na něj hleděl zarudlýma očima.

„Bylo by lepší, kdybychom vyrazili ještě dneska v noci,“ dodal Ray.

Clymer pomalu otevřel ústa a ještě pomaleji řekl: „Ne.“

Ray přistoupil k němu a podotkl:

„Já jsem vůdce treku.“

„A já jsem důstojník,“ opáčil Clymer, aniž mu věnoval jediný pohled. „Já vedu eskortu a jsem zodpovědný za bezpečnost karavany. Zůstaneme tady.“

Ray se sklonil, chopil se flašky a mrštil jí proti jednomu z kůlů. Roztříštila se.

„Ty zabedněný hlupáku!“ zvolal. „Ožral ses tak, že ani nevíš, co děláš. Víš vůbec, cos zavinil? Zítra přijedou Nainiové, a to bude peklo!“

Clymer tam stále jen seděl a prohlížel si špičky holínek. Pak zvedl hlavu a zamumlal: „Nenávidím tě! Klidně si zhebni!“

Ray cítil, jak se ho zmocňuje vztek.

„Tos ani jednou nepomyslel na ty ženy a děti? Je ti jedno, co se s nimi stane?“

„Jsou mi lhostejné, tak jako jsem lhostejný já jim,“ odvětil Clymer, aniž odtrhl pohled od svých nohou. „Ty jim samozřejmě lhostejný nejsi. Tys byl vždycky velký hrdina. Ty dostaneš vždycky všecko zadarmo, já ne. Je mi jedno, co se s tebou stane!“ Patou rozšlápl střep. „Vždyckys mě chtěl oddělat, že je to tak?“ Otočil se, chopil se revolverového opasku, který ležel za ním na posteli, vytrhl z něj dlouhohlavňový dragoner a hodil jej Rayi Amesovi k nohám.

„Tak dělej,“ řekl a pohlédl na něj. „Můžeš to vyřídit na místě.“

Ray přivřel oči.

„Myslím na ty lidi venku,“ zamumlal. „Jestli vyrazíme ještě dnes v noci, máme šanci. Jestli ne, pak se mnoho z nás nedožije zítřejšího večera. Rozdáme si to - ale ne teď a ne tady! Rozhodneme to později.“

Clymer se nejistě sklonil a zvedl revolver ze země.

„Jak chceš,“ poznamenal a pak zařval: „Turpe!“

Ve vchodu do stanu se objevila zarudlá seržantova tvář.

„Ano, pane!“

„Seržante, od nynějška přebíráte vedení treku. Pana Amese jsem sesadil. Odchod…!“

„Ale pane, já - já nemám tušení.“

„Ven!“ vykřikl Clymer a v jednoznačném gestu natáhl ruku. Turp zmizel.

„Teď tedy udělám to, co považuju za správné,“ řekl Ray Ames.

Clymer seděl na pryčně z rozkročenýma nohama. Jeho opilé oči postrádaly jakýkoli cit. Zvedl těžký revolver a namířil jím na Amese.

„Sesadil jsem tě,“ prohlásil. „Nespustím z tebe oči, dokud to s tebou nevyřídím. Nechám zastřelit každého, kdo se bude protivit mým rozkazům. Tady rozhoduju já a nikdo jiný.“

Ray se obrátil na podpatku a odešel.

Clymer za ním hleděl, pak odložil kolt na pryčnu, vzal si košili a kabát a začal se oblékat.

+ + + + +

Eve Fontaineová se právě chystala vyprášit své deky. Kolem byla tma a ticho.

„Dobrý večer, slečno Fontaineová.“

Obrátila se a pohlédla na temnou postavu, která se k ní pomalu blížila.

„Och! To jste vy, pane - odpusťte, kapitáne Clymere!“

„Jsem na obchůzce,“ řekl a přistoupil k ní. Cítila z něho alkohol.

Schovala přikrývky do vozu a obrátila se k němu zády.

„Jestli chcete mluvit s mým otcem,“ řekla, „je vepředu u vozu a pracuje na…“

„Nechci mluvit s vašim otcem,“ přerušil ji. „Chci mluvit s vámi.“

„Zrovna jsem chtěla jít spát,“ snažila se mu vyklouznout ze spárů.

„Počkejte ještě okamžik,“ podotkl. Chytil ji za ruku, a i když se mu chtěla vytrhnout, něco jí v tom zabránilo.

Cítila, jak se k ní sklání, a snažila se mu uhnout.

„Musím s vámi mluvit,“ opakoval. Jeho obličej jí v té tmě připomínal bledý pruh kůže. „Musím s vámi naléhavě mluvit, Eve!“ Bylo to vůbec poprvé, co ji tak oslovil. „Eve, je to moc důležité. Eve, chcete - chcete - chcete být mou ženou?“

„Ne!“ vyhrkla tak rychle, že hned zalitovala, že se dala tak unést svým odporem k němu.

Pustil jí ruku a povzdychl si.

„Proč ne?“

Pokoušela se nějak mu odpovědět, ale nedokázala to.

„Proč?“ naléhal. „Proč? Eve, udělal bych pro vás víc než jiní. Udělal bych pro vás všechno.“

Mlčky zavrtěla hlavou.

„Můžu pro vás udělat víc než tam ten,“ dodal. „Víc než nějaký obyčejný vůdce karavany, který vám nemá co nabídnout. Já vám nabízím jiný život. Města na východě, bohatství a vůbec všechno, co si žena může od života přát. Všechno!“ Jeho hlas zněl stále zoufaleji.

„Nic neříkáte,“ poznamenal k jejímu mlčení. „Eve, vy nevíte, co pro mě znamenáte, co jste pro mě znamenala už od první chvíle, kdy jsme se potkali. Vy jste pro mě smyslem života, víc než armáda, než moje uniforma. Moje rodina má velké plantáže v Mississippi. Stanete se jednou z nejbohatších žen Jihu.“

Opět nezdolatelná skála mlčení.

„Eve, staňte se mou ženou!“

Zvedla ruku a položila mu ji na rameno.

„Je mi líto.“

Nasupeně jí tu ruku strhl a okřikl ji: „Nestojím o váš soucit! Soucitem můžete člověka i zranit, a váš soucit mě zraňuje.“

„Raději už běžte,“ řekla v náhlém návalu vzteku. „Běžte! Drží vás tu někdo?“

Slyšela jeho horečné oddechování.

„Pak tu zítra všichni zemřeme,“ zavrčel.

„Jste opilý!“

„Já že jsem opilý?“ ohradil se. „Opravdu? No dobrá, jsem. Opil jsem se, abych s vámi dokázal mluvit.“ Pak zlobně dodal: „Zítra tu všichni zhebnou!“

Eve o krok ustoupil.

„Co jste to za člověka?“ řekla. „Ach Bože, neměla jsem vás nikdy potkat! Co máte tam, kde ostatní lidé mají srdce? Podívejte se přece na ty děti! Sám přece musíte vědět nejlépe, jak jste je ohrozil! A teď přijdete a chcete.“ Odmlčela se, neboť uviděla, že za Clymerovými zády někdo přichází. Pak uslyšela hlas svého otce.

„Eve? Kapitáne, to jste vy! Chcete se mnou mluvit?“

Clymer se však jen otočil a zmizel v noční tmě.

Fontaine se obrátil k dívce. „Co od tebe chtěl, Eve?“

„Nechtěl nic,“ odtušila. Opřela se o vůz a dodala: „Co budeme dělat?“

Položil jí ruku na rameno.

„Nedělej si starosti, dcerunko! Bude to dobré. Měli bychom si jít lehnout. Antonio bude hlídat.“

„Ano.“

Nocí se nesl zvuk vzdálených bubnů.

+ + + + +

Ray Ames pomalu procházel táborem. Musel přitom překračovat spáče, kteří se uvelebili porůznu po táboře.

V ležení panovalo naprosté ticho. Dokonce i vítr se utišil a vlci si také dali říct. Jediným zvukem, kromě jeho kroků, bylo bubnování, jež podobalo bušení obrovského srdce. Do rána zbývalo ještě šest hodin, ještě šest hodin, nic víc…

Eve Fontaineová stála vedle vozu. Když ho slyšela přicházet, otočila se. Vynořil se ze tmy, objal ji a spolu si vlezli pod vůz.

Když se usadili, řekl: „Rozhodl jsem se. Eve, jestli se dostaneme do Kalifornie, tak se vzdám potulného života. Mám už toho dost. Postavíme si se Stubbym ranč. Posloucháš mě?“ Její přikývnutí spíš cítil než viděl. „Jsou tam krásné pastviny,“ prohodil. „Viděl jsem údolí, kam noha bělocha ještě nevstoupila. Ve sněžných horách Sierra Nevada. Tráva tam koním roste po břicho a je tam dost vody, lesů a stínu.“

Tu se odmlčel, protože si uvědomil, že se nechal příliš unést svými sny. Náhle se mezi nimi rozhostilo ticho.

„Mluvil jsi s Clymerem?“ zeptala se po chvíli.

„Ano.

„A uspěls?“

„Ne,“ odvětil, „ale existuje jedna možnost, jak to dokázat. Přemýšlel jsem o tom. V Hitchinsově voze je padesát springfieldek a dostatek střeliva. Zítra ty pušky rozdělíme nejlepším a nejrychlejším střelcům. Tím se naše palebná síla zdvojnásobí. Ženy budou nabíjet a muži střílet. Mělo by se nám to povést. Komančové nejsou indiáni ze severu. Jestli je jednou, dvakrát odrazíme, tak to vzdají.“

Mlčela..

„Co je? Nic neříkáš?“

„Lžeš,“ odtušila.

„Ne.“

„Ale ano, vím to. Proč bychom si měli něco nalhávat? Jenom si o mě nedělej starosti, slyšíš? Celou cestu od Pine Bluff až sem mám pod šaty revolver. Vím, že si pro sebe musím nechat poslední kulku. Slyšíš? Neboj se o mě. Budu statečná a ty na mě budeš moct být hrdý.“ Pak tiše dodala: „Kolik hodin nám ještě zbývá?“

„Nevím,“ zalhal.

„Ne, prosím tě, už mi nelži! Jak dlouho ještě?“

„Šest hodin.“

Pod povozem to bylo cítit kolomazí. Byla tam tma a jediný zvuk, který slyšeli, bylo bubnování indiánů.

Eve byla přitisknutá obličejem na Rayovu hruď.

Tlukot jeho srdce jí splýval s bubnováním, tím hrozným duněním, které jako by odpočítávalo čas, jenž jim ještě zbýval.

Pak se Ray opřel o lokty, odsunul deku a řekl: „Udělám všechno, abychom z toho dostali.“

„Já taky,“ ubezpečila jej.

Bubnování neustávalo.

„Eve!“

„Ano?“

„Nevíme, co bude zítra. Ale jestli nám Bůh vyměřil opravdu jen pár hodin, tak bychom je neměli promarnit.“

„Ano.“

„Nic neříkej!“

„Eve!“ Cítil teplo jejího těla. „Eve!“

Oba se ponořili do sametové tmy a přestali myslet, na Komanče, na bubnování, na zítřek, na všechno.

Potom náhle, nevěděl za jak dlouho, otevřel oči a uvědomil si její klidný, pravidelný dech. „Eve!“ Neodpověděla. Pochopil, že spí. Nechtěl ji probudit, jen si ji přitáhl k sobě a tiše tam ležel a odpočíval.

+ + + + +

„Vstávej, Rayi! Hej, vylez z těch dek!“

Někdo ho chytil za rameno a zatřásl jím. Otevřel oči a mezi loukotěmi kola spatřil Dicksonův obličej.

Bylo ráno.

Protřel si oči a opřel se o lokty. „Co se děje?“ Dickson ho pustil a prstem si poklepal na ucho.

„Ti bubeníci změnili rytmus,“ poznamenal. „Víš, co to znamená. Připravují se!“

Dickson stál vně kruhu vozů a prohlížel si okolí. Pomalu se rozednívalo a zatím jen šerá a nezřetelná krajina dostávala jasné kontury. Hřbety kopců se začínaly rýsovat proti stále světlejšímu, bezmračnému nebi. Poblíž prameny se tyčily majestátní kaktusy. Ray se obrátil a natáhl ruku po Eve, ale její místo bylo prázdné, nechala tam jenom shrnuté deky.

„To už jsou všichni vzhůru?“ otázal se.

Dickson kývl směrem do středu táborového kruhu, kde hořelo několik ohýnků. Šedý kouř stoupající k sivému nebi jen zesiloval bezútěšný dojem oné hodiny.

„Dnes v noci nikdo nespal - kromě vás dvou,“ řekl Dickson a zasmál se.

Ray si vzal revolverový opasek a vyplazil se zpod vozu.

„Nevím, co tímmyslíš,“ prohodil.

Dickson se zazubil a položil Rayovi ruku na rameno. „Neboj se, zvládneme to.“

„Jistě, proč ne?“

Ames si připnul opasek, přičemž se rozhlížel po Eve. Nikde ji však neviděl. Pak však uslyšel nějaký šramot ve voze. Zapnul si košili a kolem krku si uvázal starý, propocený šátek.

Vedle Hitchinsova povozu stáli vojáci. Stáhli plachtu a vytahovali z něj bedny s puškami.

„Jestli hledáš Clymera,“ řekl Dickson, který viděl, kam se Ray dívá, „tak je ve stanu. Ještě před pár minutami byl venku a poslal své muže k Hitchinsovu vozu. Myslím, že je ještě pořád opilý.“

„Mluvils s lidmi?“

„Obešel jsem je.“

„Venku se nic nehýbe?“

„Ani lístek.“

Ray položil Dicksonovi ruku na rameno a řekl: „Stubby, chtěl bych tě o něco poprosit. Nevím, co se dneska stane. Ale jestli se Komančům podaří prolomit obranu, tak… Víš, co by pak následovalo. Jestli to koupím, nechci, aby Eve…“ Odmlčel se a pohlédl do dáli.

„Dobře,“ zamumlal Dickson. „Rozumím. Nedělej si starosti. Ale hlavně se musíme starat o to, aby rudoši obranu neprolomili.“

V té chvíli uviděl Ray otce Fontainea kráčejícího k němu od ohně s plechovou konvicí v ruce.

Ames se obrátil na Dicksona. „Běž, Stubby, hned přijdu za tebou. Měli bysme si to tu ještě jednou projít.“

Počkal, až Fontaine přijde k němu. Osadník se na něj vážně usmál a položil konvici s kávou na bočnici vozu.

„Tak co, pane Amesi,“ řekl. „Jak se vám vede?“

„Dobře.“

„Ano?“

„Ano. Chtěl bych s vámi mluvit. Já…“

Fontaine jej zarazil jednoznačným pohybem ruky. „Jestli chcete, nemusíte nic říkat, Amesi. Ale jestli o tom se mnou chcete mluvit, pak vám povím jedno: Vím o tom, co bylo dnes v noci! Věděl jsem to už předtím. Tušil jsem to od chvíle, kdy jsem viděl, jak si prohlížíte Eve. To děvče to nemělo lehké. Pokusil jsem se jí nahradit matku a nevím, jestli se mi to úplně podařilo. Teď ztratila domov, všechno, co měla, a to, co se stalo, je…“

„Vezmu si ji,“ klidným hlasem řekl Ray.

Fontaine zůstával vážným. „Dobře se o ni postarejte,“ řekl po chvíli, uchopil Raye za obě ramena a konečně se usmál. „Vítejte v naší rodině!“ Pak kývl na konvici. „Kávu?“

Ray zavrtěl hlavou. „Ne, díky! Musím obejít tábor.“

„U kterého vozu pak budete?“

„Tady.“

„Řeknu to Eve.“

Ray přikývl a vydal se za Dicksonem, který kráčel táborem padesát yardů odtud.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Dickson s úsměvem.

„Ano.“

„To mě těší i za tebe.“

Ames neodpověděl.

V táboře vojáci rozdávali pušky z beden určených pro Apače. Každý muž dostal hrst nábojů. Springfieldky byly mnohem přesnější a rychleji se s nimi střílelo než se starými perkusními puškami, které měli osadníci. Kromě toho byly kratší a lehčí. Vojáci ukazovali osadníkům, jak se nabíjejí.

Ve všech vozech se pilně pracovalo. To, co osadníci předtím vytáhli ven, nyní zase rychle skládali dovnitř. I děti musely pomáhat. Kromě mužů na hlídce všichni propadli nervozitě a chvatu. Jen O’Rourke seděl u svého kola a přihlížel hemžení se stoickým klidem, jako by se ho to vůbec netýkalo. Když uviděl oba muže, kteří kráčeli kolem něj, zvedl hlavu a kývl na ně.

„To přece není moudré vést trek dál,“ prohodil.

Ray pohlédl na Dicksona a zeptal se: „Máme jet dál?“

„Ano.“

„Kdo to řekl?“

„Váš kapitán.“

Dickson zavrtěl hlavou. „Nemůžeme odtud pryč. To je vyloučeno.“

O’Rourke sevřel rty a potřásl hlavou.

„Tvrdil to. Jenom se ho zeptejte. Tam jde.“

Ray se ohlédl a spatřil Clymera, který právě vylézal ze svého stanu. Vstal a postavil se mu do cesty.

Clymer byl viditelně ještě stále opilý. Na bledém obličeji mu naskočily rudé fleky - neklamná známka jeho stavu.

„Co chceš? Jdi mi z cesty!“ zavrčel.

„Slyšel jsem, že chceš jet dál.“

Clymer přivřel oči. „No a?“

„To tedy nepřipustím,“ podotkl Ray.

„Proč ne? Pojedeme dál - jako každé ráno. Je to den jako každý jiný.“

„Ne.“

„Co ne?“

„Nepojedeme.“

Clymer pohlédl na své vojáky. Pak zvedl ruku a mávl na ně. Dickson ovšem hned vstal a položil ruku na pažbu revolveru.

Ray hleděl Clymerovi upřeně do očí. „Nepojedeme,“ řekl hlasem pevným jako skála. „I kdybych tě měl zastřelit. Své lidi volat nemusíš. I kdyby mě trefili, tak bych měl pořád dost sil na to, abych tě vzal s sebou.“

„O tom pochybuju,“ odtušil Clymer.

„Poslouchej,“ řekl Ray. „Tys proti Komančům nikdy nebojoval. Kdybychom vyjeli v noci, možná by nějaká šance byla. Ale za denního světa těžko. Naší jedinou záchranou jsou vozové hradby. Nesmíme je teď otevřít.“

Clymer zůstával chladný. Zvedl ruku a kývl na své vojáky.

„Zatkněte je,“ řekl. „A jestli se budou bránit, tak je zastřelte. Je to rozkaz!“

Ray za sebou uslyšel Dicksonův hlas: „Nedělejte hlouposti! „Věděl, že mu kryje záda.

V tom okamžiku se z druhé strany tábora ozvalo: „Indiáni!“

Dickson chytil Raye za ruku. „Pojď. Musíme zpátky! Rychle!“

Přišli k mezeře mezi vozy, kde stáli Antonio, Fontaine a ostatní a hleděli na kopec nad pramenem. Proti narůžovělé obloze se tam rýsovala silueta jezdce, který nehnutě shlížel na tábor.

Nikoho dalšího vidět nebylo.

Bledá Eve se obrátila na Raye, který soustředěně pozoroval Komanče.

„Co může chtít?“ otázala se Dickson vytáhl z vozu dalekohled a přiložil si jej k oku. Pak ho podal Rayovi.

„Je to ten, co mu včera Clymer zastřelil syna,“ prohodil zastřeným hlasem. „Jsou to Nainiové. Chraň nás Bůh!“

Jezdec na kopci pomalu zvedl ruku. Ray viděl dalekohledem jeho tvář. Přes líce a nos měl bílý pruh. Černé vlasy mu zdobila tři péra. V hnědé ruce svíral oštěp. A pak…

Sklonil oštěp a v následujícím okamžiku se kolem něj vynořily černé siluety jezdců. Ta dlouhá řada se zdála být nekonečná.

„Už jsou tady,“ zamumlal Dickson.

Pobledlý Fontaine, ozbrojený jednou z nových pušek, se na něho obrátil: „Pane Bože, kolik jich je?“

Ray neodpověděl. Věděl, že to je ta největší indiánská horda, kterou kdy viděl. Tři sta, možná dokonce čtyři sta bojovníků tam stálo na kopci a čekalo na povel k útoku. Nemohl najít vhodná slova, jak by osadníky uklidnil. Žádná neexistovala.

Pouze se otočil a řekl: „Eve, budeš s Antoniem nabíjet pušky. Až zaútočí, musíte nabíjet tak rychle, jak to jen půjde. Položte si náboje před sebe a buďte rychlí!“

Dickson podotkl: „Teď bych tu chtěl mít Clymera. Přivázal bych ho dopředu, před vůz.“

Ray už mu nestačil odpovědět.

Zazněl divoký jekot, nad indiány vyrostl les oštěpů a pak se celá ta masa spustila dolů jako lavina.

„K zemi!“ vykřikl Ray a vrhl se za kolo. Pak prostrčil dlouhou hlaveň pušky loukotěmi.

Viděl, jak se horda před pramenem rozděluje a objíždí jej, aby se za ním hned zase spojila. Bojovníci se rychle blížili. Tito nejlepší jezdci na světě se tiskli ke krkům svých poníků. K udržení rovnováhy jim stačily nohy, v rukou třímali pušky.

Osadníci spustili palbu, ale nepříliš úspěšně. Indiánští koně se pohybovali neuvěřitelně rychle.

Ray Ames sledoval, jak se první řada jezdců rozptýlila kolem vozů. Země se chvěla pod kopyty koní.

Jezdci se vynořovali z prachu jen na kratičkou dobu - pak zase mizeli. V jednu chvíli se zdálo, jako by všichni koně náhle ztratili své jezdce. Ray už o tom slyšel, i když to sám ještě nikdy neviděl. Komanči se zavěsili na odvrácenou stranu svých koní a pod jejich břichy stříleli na osadníky.

V ryku bitvy se mísilo ržání koní, jekot indiánů a jediná, nikdy nekončící salva výstřelů.

Ray vypálil na jednoho z koní a viděl, že trefil. Odložil pušku a vytáhl kolt. Těsně před ním se do země zabodl šíp a výhružně se chvěl. Vedle něj střílel z revolveru Dickson. Jen tak tak uhnul třísce z bočnice, do které se zavrtala kulka.

Na tábor se snášel déšť šípů. Ray bez ustání pálil na nezřetelné postavy míhající se ve zvířeném prachu, na koně cválající kolem táborového kruhu.

Jedna kulka se odrazila od náboje kola, dvakrát se mu stalo, že mu šíp vyrazil pušku z ruky. Vyměnil ji za čerstvě nabitý revolver, natáhl jeho kohoutek a vystřelil na Komanče, který se před ním na zlomek vteřiny objevil. Viděl, jak Naini, který právě nabíjel, bezmocně rozhodil rukama, pak jezdec i kůň zmizeli v prachu.

Koně se vzpínali na zadní a káceli se na zem, ubíjejíce kopyty spadlé jezdce, přesto se komančský nápor nedalo zastavit. Krátké válečné šípy i obávané dlouhé oštěpy nalézaly své cíle v mezerách mezi povozy. Nainiové, kteří byli svrženi ze sedel svých koní, se pokoušeli dostat se do kruhu jen s noži. Stávali se se však snadnou obětí palby. Dým z výstřelů se mísil s prachem - takřka se nedalo dýchat.

Krev tuhla v žilách při výkřicích raněných, ale ještě daleko hrůznější bylo skoro lidsky znějící ržání postřelených indiánských koní, kteří kolem sebe v posledních záchvěvech unikajícího života bili kopyty.

Z všudypřítomného prachu vyběhl k Rayovi muž v šedé uniformě.

Ames v něm poznal seržanta. Nesl těžkou bednu se střelivem.

Když dorazil k nim, položil bednu na zem, odrazil víko a nabral z ní několik hrstí nábojů a vysypal je na zem před ně.

„Tady máte!“ vykřikl. Náhle se ozval tupý náraz a do prsou se mu zabodl šíp.

Eve Fontaineová vykřikla a skryla si tvář do dlaní. Ray jí však hned dával pušku.

„Nabíjej!“ vykřikl, otočil se a vypálil po Komančovi, který se právě přihnal k vozům. Trefil ho do hlavy. Těsně před Rayem se do země zavrtala kulka.

A pak Komanči náhle zmizeli!

Prachem se ozýval vzdalující se dusot kopyt.

„Jsou pryč!“ řekl Fontaine.

Kdosi vykřikl: „Hoří!“

Ray se vyplazil zpod vozu a uviděl plameny šlehající z jiného vozu.

Dickson vedle něho poznamenal: „To je Hitchinsův vůz!“

„Náboje!“ zvolal Fontaine. „Jestli to vybuchne, tak…“ Raději tu myšlenku ani nedokončil.

Povoz obchodníka se zbraněmi byl v plamenech. Z plachty zbyly již jen zuhelnatělé cáry mezi žebry a chytaly už i bočnice. K nebi stoupal dým. Náhle se v prachu objevila postava běžící k hořícímu povozu.

,,O’Rourke!“ vykřikl Ray Ames. Zjevně ho však neslyšel. Přiběhl k vedlejšímu vozu, se svázanýma rukama se vyšvihl na kozlík a pak zmizel pod plachtou.

Kdosi zvolal: „Pryč od toho vozu! Všichni pryč! Vyletí to do vzduchu!“ V tom okamžiku O’Rourke vylezl zpod plachty. V rukou držel dítě. Seskočil dolů a utíkal i s dítětem v náručí pryč.

Dickson vedle Raye, začal řvát jako posedlý: „K zemi, O’Rourke! K zemi! Ten vůz…“

V témže okamžiku se ozvala exploze a vůz se rozletěl na kusy. K nebi se vznesl ohnivý sloup. Tábor se otřásl.

Ray viděl, jak O’Rourke padl na zem, pak i jeho samotného smetla tlaková vlna. Chvíli měl pocit, že ho odnese do samotného pekla, ale pak dopadl do písku. Nějakou dobu ležel a teprve pak se zvedl.

Pomáhala mu přitom Eve, ale jeho první pohled zamířil k O’Rourkeovi, ležícímu mezi hořícími troskami vozu. Tři další conestogské vozy mezi tím vzplanuly a lidé se kolem nich sbíhali, aby se pokusili oheň uhasit. Dickson je brzdil: „Nemá to smysl, lidi. Potřebujeme každý doušek vody. Nechte je shořet!“

Ray se vydal k O’Rourkeovi, který svým tělem chránil dítě, jež vynesl z vozu sousedícího s Hitchinsovým arsenálem.

Obrátil ho na záda. O’Rourke se pokusil něco říct, ale z úst se mu vydralo jenom zasténání. Pak sklonil hlavu.

Ray zvedl dítě. Nic se mu nestalo. Byla to malá holčička.

„Stalo se jí něco?“ otázala se Eve.

Ray zavrtěl hlavou. „Blondýnka s modrýma očima,“ zamumlal.

„Teď už vím, proč ji vytáhl. Jeho děti musely vypadat podobně.“

Pohlédl na O’Rourkea, který ležel zkroucený v písku.

Přiběhla nějaká žena a dítě popadla.

Ray na ni duchem nepřítomen hleděl. Myslel na O’Rourkea. Když viděl, že vůz začal hořet, musel vyrvat z kola loukoť, ke které byl připoutaný. Na rukou měl pořád ještě pouta.

Přišel Dickson a tiše řekl: „Chudák! Co teď uděláme? Komanči se shromažďují na kopci. Až se usadí prach, uvidí, že několik vozů shořelo a že tak vznikly díry v hradbě. Potom zaútočí a my proti tomu nebudeme moct nic dělat.“

Ray se ohlédl přes rameno a spatřil Clymera, který uděloval rozkazy několika vojákům.

„Tam jde! „řekl.

Dickson se otočil. „Ani v pekle ho nechtějí!“ zavrčel.

Ray s Clymerem na sebe pohlédli. Dělilo je asi deset yardů.

Náhle se Clymer obrátil a kulhavým krokem se vydal pryč.

„Ty pse,“ prohodil Dickson. „Jestli tě nepošlou k čertu Komanči, tak já ano.“

Ray se podíval na Eve. „Běž zpátky k vozu a přines naše pušky a hrst nábojů.“ Pak se obrátil k Dicksonovi: „Musíme změnit postavení. Jestli tentokrát zaútočí, tak se zaměří na ty spálené vozy. Najdi si pár lidí, kteří umějí dobře střílet a rozestav je k těm troskám. Teď na nás zaútočí naplno. A vezmi si dost střeliva.“

Nějaký voják běžel kolem a křičel: „Už jedou! Všichni na svá místa!“

Ray se obrátil, ale Dickson ho chytil za ruku.

„Dokážeme to?“

„Umíš se modlit?“

„Řeknu mormonům, aby to udělali za nás,“ odvětil Dickson. „Myslíš, že nám to pomůže?“

„Nevím,“ řekl Ray, který přihlížel, jak se vojáci, kteří přežili útok, rozestavují u ještě hořících vozů. Bylo jich šest. K nim se přidali tři nebo čtyři osadníci. Většina nechtěla opustit své rodiny.

Kdesi třeskl výstřel. „Jdeme na to!“ zvolal Dickson. „Je čas!“

+ + + + +

„Tentokrát útočí ve vlnách!“ Krčili se za zuhelnatělými troskami jednoho vozu a Dickson hovořil tak tiše, že mu přes dunění kopyt skoro nebylo rozumět. Ve vzduchu se vznášela oblaka žlutého prachu, která omezovala viditelnost na sto yardů. Tábor navíc dusil těžký šedý dým z hořících vozů.

„Nechte je přijet blíž, ať je nemineme!“ zvolal Ray na muže, kteří se rozmístili za vozy. „A nestřílejte, dokud vám nedám znamení. Pak ale miřte dobře!“

Pomalu natáhl kohoutek své springfieldky. Prašnou oponou se blížil stín. Dunění kopyt sílilo.

A pak se objevili. V dlouhé řadě se vynořili z prachu.

Ray si přiložil pažbu pušky k rameni. Dostal na mušku jednoho jezdce na pomalovaném koni. Vlna rudých bojovníků se na ně řítila závratnou rychlostí.

„Ještě nestřílejte!“ vykřikl Ray.

Nainiové, kteří již byli jen sto yardů daleko, začali střílet z luků. Na tábor se snesl déšť šípů.

„Jacháááá!“

Osmdesát yardů - čtyřicet yardů.

„Pal!“

Mezi vozy, na barikádách narychlo postavených ze sudů a beden, i mezi loukotěmi kol se zablesklo.

Komančští koně se s ržáním káceli k zemi. Jezdci se stávali oběťmi jejich kopyt. Ve válečné vřavě zanikaly výkřiky a povely.

Ray cítil na jazyku chuť střelného prachu. Bez ustání střílel a téměř nemířil. První vlna útočníků zanikla v prachu, olovu a krvi. Ti, kteří přežili, se snažili tábor objet a najít v zatím pevné obraně slabé místo. Jednotliví Komančové jeli co nejblíž k vozům a stříleli do mezer, kde záblesky výstřelů prozrazovaly statečné obránce.

Dickson sebou náhle trhl, zaklel a pustil springf ieldku na zem.

Ray, který se rychle otočil, viděl, že se drží za pravé rameno.

„Stubby!“ vykřikl.

Dickson tam seděl s tváří zkřivenou bolestí a zaťatými zuby a pokoušel si strhnout šátek. Na pravém rameni mu přes košili prosakovala krev.

Ray se k němu připlazil po kolenou. Dickson si konečně rozvázal šátek, sundal jej a přitlačil na krvácející ránu.

„Je to špatné?“

Dickson zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohodil, „ale teď střílej. Střílej, sakra!“

Z prachu se vynořila druhá vlna útoku. Mezitím si obránci stačili nabít zbraně.

Rozpoutalo se pravé peklo. Výstřely byly přehlušovány výkřiky, dusotem kopyt, ržáním koní a jekotem indiánů.

Dickson levou rukou popadl revolver, a opíraje se o bočnici vozu, začal pálit na projíždějící bojovníky. Ray se vrhl k zemi a vystřílel své poslední náboje.

Jeden Komanč se vrhl do mezery mezi vozy a strhl na zem jednoho vojáka. Dvakrát ho stačil bodnout do stehna, než ho voják udeřil pažbou pušky do hlavy.

Komanči byli všude, kam oko dohlédlo. Vyrojili se jako vosy a zběsile útočili na zoufalé osadníky. Nikdo už přitom nemířil, každý střílel od boku, nebyl čas pořádně zacílit. A nebylo to ani potřeba, vždyť indiánů bylo tolik! Osadníci se zoufale bránili. Nic jiného jim nezbývalo, neměli kam ustoupit.

A potom, jako na povel, se Nainiové opět stáhli.

Ray se postavil a utřel si prach z čela. Obličej měl celý černý od dýmu z hlavní pušek. Odplivl si, aby se zbavil odporné pachuti v ústech.

„Stubby!“ řekl. „Stubby!“ Dickson, bledý jako stěna, se opíral o kolo.

„Nestarej se o mě!“ zavrčel.

„Nechali tu zraněné, ještě se vrátí. Nestarej se o mě. Jsem - úplně v pořádku!“ Pak mu klesla hlava na prsa a pomalu se svalil k zemi.

Ray se rozhlédl a spatřil Eve Fontaineovou a Antonia.

„Honem!“zvolal. „Pomozte mi!“

+ + + + +

Byla tma.

Pět lidí sedělo kolem ohně, spíš ohníčku, na němž se ve dvou konvicích vařila káva. Kromě kávy však byl ve vzduchu cítit pach studeného popela, čpavý střelný prach a také těžký, sladký zápach, který přivál noční vítr z míst, kde ležely mršiny zastřelených komančských koní, na které po celý den pálilo slunce.

Ray si odvázal šátek, a chráně si jím ruku, vzal konvici a odstavil ji z ohně. Pak z ní nalil plný hrnek kávy a podal jej Dicksonovi, který seděl s dekou kolem ramen vedle něj a upřeně hleděl do plamenů.

Cal Fontaine, jehož spánek zdobil šrám po kulce, si také vzal jeden hrnek. Přes oheň pak pohlédl na svou dceru, která se, zachumlaná do pestrobarevné mexické deky, apaticky opírala o Raye Amese. Vlasy jí padaly do obličeje.

„Vrátí se?“ zeptal se.

Ray přikývl. Vůbec se přitom na něj nepodíval.

„Kdy?“

„Hned jak se rozední.“

Ray pohlédl na vrchol kopce, na němž plály ohně. Opět se ozýval zvuk bubnů. Věděl, že Komanči teď tančí a zaříkávají duchy, aby jim zítra pomohli k vítězství. Ti, které vzývali, byli duchové bojovníků padlýchi před táborem.

Ames objal Eve a pak se obrátil na Dicksona. „Jak se vede, Stubby?“

Dickson zvedl hlavu.

„Dobře,“ odpověděl. „Co by ne? Jaké máme ztráty?“

„I kdyby byly jenom poloviční, tak by to bylo hodně,“ zašeptal Fontaine.

Dickson pohlédl na Amese. „A šance žádné?“ zeptal se.

Rayovy oči odpověděly: Žádné!

Věděli to, i když se nikdo neodvážil to říct. Třetí nápor Komančů již neodrazí.

„Kdyby se někdo pokusil dostat se do Lubbocku,“ navrhl Dickson hlasem bez naděje.

„I kdyby se mu to povedlo, tak co?“ odtušil Ray. „V Lubbocku jsou tak maximálně dva nebo tři tucty vojáků. Nikdy by město neopustili, a kdyby, tak by přišli pozdě. Lubbock je příliš daleko. A navíc nás Nainiové obklíčili. Odtud už neproklouzne ani myš.“

Otevřel ústa, aby něco dodal, ale v tom strnul. Ostatní se ohlédli.

Ze tmy se vynořil Clymer. Přišel k nim a zastavil se dva kroky od nich. Byl řádně oblečen, v pochvě měl zastrčenou šavli a na hlavě stetson. Rukavice měl předpisově strčené za opasek. V mihotavé záři rudých plamenů vypadala jeho tvář propadle a vyhuble. Svítily mu oči. Pomalu se po nich rozhlédl, pak přistoupil k ohni a zeptal se: „Mohl bych si vzít hrnek kávy?“

Nikdo neodpověděl. Sklonil se tedy, dřepl si mezi Fontainea a Dicksona a sáhl po konvici s kávou.

Tu však povstala Eve Fontaineová, která se doposud opírala o Rayovo rameno. Blýskalo se jí v očích.

„Vy chcete kávu?“ řekla. „Nechtěl byste raději vzít konvici a zanést ji těm, kteří kvůli vám utrpěli zranění? Jak vidím, vám se při boji nic nestalo, kapitáne. Kde jste byl? Schoval jste se někam do bezpečí? Och, určitě jste se postaral, aby se vám nic nestalo. Ale viděl jste ty muže, které jste poslal na smrt? Slyšel jste ty ženy, které oplakávají své muže, děti a otce? Ne? Pak raději běžte a podívejte se na ty, kteří už východ slunce neuvidí, kapitáne!“ Clymer pohlédl na své ruce a vstal.

„Vím, co si o mně myslíte,“ řekl.

„Opravdu?“ zapochybovala.

„Ano,“ odvětil klidným hlasem.

„Pohrdám vámi,“ řekla.

„Vím!“

„Nenávidím vás!“

„I to vím.“

„Proč jste ještě tady?“

Clymer sevřel rty.

„Už jdu,“ zamumlal. „Žádný strach, už jdu!“

Vypadalo to, že čeká, až někdo něco řekne, ale setkal se jen s hradbou mlčení.

Ray, který ho mlčky pozoroval, držel ruku v blízkosti pažby revolveru.

Clymer na něho pohlédl s nic neříkajícím výrazem. „Vyřídíme to?“ otázal se a dotkl se pažby svého dragonem.

Ray cítil, jak mu Eve sevřela ruku. Odsunul ji a vstal.

„Proč ne?“

Děvče na něj s hrůzou v očích pohlédlo. I Clymer to musel vidět, protože Ray si všiml, jak na okamžik zbledl.

„Můžeš tasit jako první,“ řekl Clymer.

V tom okamžiku se ozvaly blížící se energické kroky a někdo zvolal: „Kapitáne! Kapitáne Clymere! Kde jste, pane?“

„Tady!“ řekl Clymer, aniž spustil oči ze svého soka.

K ohni přistoupil voják s ovázanou hlavou. Něco nesl v ruce.

„Co je to?“ zeptal se Clymer.

„Pane!“ Voják mu to podal. „Pane, to sem před několika minutami hodili. Bylo to připíchnuté k oštěpu. Nevíme, co to je, ale mysleli jsme, že byste to měl vidět. Možná víte vy, co to znamená.“

Clymer si tu věc vzal. Byla to dva couly dlouhá rulička z tenké, jemné kůže. Ray viděl, jak ji Clymer rozbalil a prohlédl si ji v záři ohně. Pak ji zase sroloval a řekl: „Umíš to číst?“

„Umím,“ přisvědčil Dickson.

Clymer mu ruličku hodil. Dickson ji chytil, roztáhl a sklonil se nad ni.

Ray na ni krátce pohlédl. Viděl, že je na jedné straně rudě zbarvená a popsaná podivnými znaky.

Jedna minuta uplynula v napjatém tichu, pak Dickson pomalu zvedl hlavu a pohlédl na Clymera. Teprve za další minutu kůži svinul a položil před sebe. Rozhlédl se po přítomných, aby pak opět upřel zrak na Clymera.

„Tak co?“ řekl kapitán. „Přečetl jste to?“

Dickson mlčky přikývl. „A?“

„Chtějí nás nechat odtáhnout.“

„Cože?!“ vykřikl Fontaine a vyskočil. „To je… to je přece.,“ koktal.

Ray Ames se pomalu obrátil na svého přítele. „Opravdu? Řekni mi pravdu, Stubby!“

Dickson však provrtával pohledem Clymera. „Nechají nás odtáhnout,“ prohodil. „Není pochyb! Ale chtějí za to muže, který zastřelil syna Černého sokola.“

Rozhostilo se napjaté, tíživé ticho.

Zraky všech se upíraly na Clymera, který tam stál jak socha, rudě ozářený ohněm, jako by byl zalit krví.

Všichni mlčeli. Vteřiny ubíhaly. Bubnování ustalo - aby vzápětí opět pokračovalo.

Clymer se stále nehýbal.

Ray Ames si sundal stetson a hodil ho za sebe.

„Někdo tam jít musí!“ naléhal. „Je to naše poslední šance. Někdo musí jít, jinak se rána nikdo nedožije.“

S Clymerem to ani nepohnulo.

Fontaine tichým hlasem pronesl otázku, která visela ve vzduchu.

„Ale kdo?“

„Půjdu já,“ řekl Ray. „Nainiové nevědí, kdo to byl. Někdo jít musí. Půjdu já!“

Clymer náhle vytáhl šavli.

„Půjdu já!“ prohodil. Pohlédl na Eve Fontaineovou a dodal: „U texaských dragounů nesmí být statečný jenom poručík. I kapitán musí ukázat odvahu. Nazvala jste mě zbabělcem, slečno Fontaineová, zbabělcem, kterým pohrdáte. Bude mi ctí, pokud změníte názor! „ Zvedl pravé koleno, přelomil o něj šavli i její pochvu a hodil je do ohně. Pak si rozepnul opasek. Za ledového mlčení jej nechal spadnout na zem. Pak se narovnal a upravil se.

Pomalu se obrátil na Raye Amese. „I jiní mají odvahu!“ zvolal. Pak se otočil a pohlédl na své vojáky.

„Desátníku Johnsone, převezměte velení eskorty!“

„Ano, pane,“ řekl voják.

Aniž někomu z přítomných věnoval jediný pohled, toporným krokem odešel k nejbližší mezeře mezi vozy. Bylo slyšet, jak překračuje osu vozu, pak se rozhostilo ticho.

Ray vstal a následoval jej. Ostatní také.

Vyšli před vozy.

Kolem tábora panovala neproniknutelná tma. Bubnování, jež znělo jako tlukot obřího srdce, se stále zrychlovalo, až se změnilo v divoké víření. Vteřiny se táhly jako věčnost.

Nikdo nepromluvil ani slovo. Při náhlém poryvu větru se rozhořely plameny a k nebi vyletěla kaskáda jisker. Rytmus bubnování je doslova přimrazil na místo. Ray cítil, jak se k němu Eve tiskne. Jako by jim podle toho rytmu tepala srdce. Bubnování bylo stále rychlejší, rychlejší, rychlejší…

A náhle ticho.

Uplynulo vteřina, dvě. Pak se ozval výkřik a po něm už nic…

Ohně na kopcích jakoby kouzlem rázem vyhasly.

Dickson se zdravou levou rukou pokřižoval a pohnutým hlasem řekl: „Budiž mu země lehká!“

Na východě začala šednout obloha. Hvězdy bledly a a chladný vítr prohánějící se mezi povozy slábl. Lidé v táboře vyhlíželi do prérie. Z ohnišť na kopcích stoupaly sloupce dýmu.

„Dodrželi slovo,“ prohodil kdosi.

A další přisvědčil: „Jsou pryč, opravdu jsou pryč.“

Ray pocítil na rameni Dicksonovu ruku.

„Co je?“

Dickson ukázal na jedno místo v prérii.

„Vidíš to?“

Pět set yardů před táborem se v písku černala tmavá skvrna.

Přišla k nim Eve. Přes ramena měla přehozenou deku.

„Co se děje?“ otázala se ospalým hlasem. Únavou se jí zavíraly oči.

Ray se na ni rychle obrátil. „Nic,“ řekl, „vlastně nic. Běž zpátky k vozům.“ Položil jí ruku na rameno a odvedl ji do tábora. Dickson zůstal před vozy sám. Hleděl do prérie, ale Komanči se již neukázali.

Neviděl nic kromě tmavé skvrny pět set yardů od tábora.

Brzy vyjde slunce - a cesta, která je čeká, je ještě dlouhá.