John Kirby

Colorado western 040. Bouře

Johnnie Whitehead už byl unaven dlouhými boji. Blížil se podzim a on věděl, že v údolí Wallowa na něj čeká náčelník Joseph. Whitehead chtěl konečně strávit zimu v pokoji a Nez Percéové byli jedním z mála kmenů, které zatím armáda nepřesídlila do rezervací. Ale ještě než se dostal do údolí Wallowa, zjistil, že Josephův kmen nemá prožít zimu v míru. Bílý muž byl k nezastavení, pokud mohl udělat dobrý obchod. A smrt několika rudokožců nebo dokonce vybití celého kmene v tom hrály jen podřadnou roli.

Do tváře mu vál studený severozápadní vítr. Na planině hvízdala meluzína. Možná se strhne bouře.

Vždy když se vítr na chvíli utišil, zastavil Johnnie Whitehead svého hřebce a naslouchal. Zdálo se mu, že slyší vzdálené výstřely. Věděl, že to nejsou lovci. Na to se ty rány ozývaly příliš pravidelně.

Lehce pobídl hřebce mokasínami a kůň se dal do běhu. Vítr mu přitom dul do zad. Whiteheadovi se zdálo, že doslova letí.

Opět před sebou uslyšel výstřely. I přes skučící vítr je zcela zřetelně. Rozeznal dokonce výstřely z různých zbraní.

Povolil hřebci uzdu. Projížděl po míli širokém skalním hřebeni, který na jedné straně strmě padal padesát yardů dolů. Z jižní strany hřebene vedla dolů do údolí Wallowa jakási kamenná římsa široká téměř jako silnice. Mohl po ní projet i povoz.

Johnnie Whitehead zastavil svého morgana na okraji skály a ze sedlového pouzdra vytáhl henryovku.

Rozhlížel se po krajině. Z plošiny se k římse řítil povoz. Jedině po této římse se mohl dostat do údolí.

Vozka seděl na kozlíku v předklonu a častoval své čtyři tažné koně nevybíravými nadávkami. V oknech se blýskalo. Někdo tam střílel.

Whitehead pohlédl dál. Za dostavníkem se hnali čtyři indiáni.

Dva z nich jeli na appaloosech, další dva na plavých koních. Ječeli á za jízdy stříleli. Whitehead věděl, že nemají v úmyslu někoho ve voze zabít, rozhodně ne, pokud to byli Nez Percéové. To by je totiž zabili už dávno.

Koutkem oka si Whitehead všiml dalšího pohybu.

Po římse, směrem k dostavníku, se blížila skupina dalších pěti rudochů.

Pokud u prvního houfu nebylo jasné, o příslušníky jakého kmene se jedná, tady nemohlo být pochyb.

Byli to Nez Percéové.

Whitehead by dal krk na to, že první jezdec je Velké ucho, mladý bojovník Josephova kmene.

Rád by věděl, co to má znamenat. Co tady, na náhorní planině Sacajewa Peak daleko od všech cest spojujících osady bělochů dělá dostavník? A proč na něj Nez Percéové útočí? Vždyť tito indiáni ještě žádnému bělochu neublížili.

Hrkotající dostavník již téměř dospěl k římse. Za pár okamžiků vozka pozná, že je v pasti. Ještě se však soustředil na cestu.

Whitehead popustil uzdu. Hřebci ujížděla kopyta po suti a od nozder mu stříkala pěna. Pak stoupání skončilo a Whitehead se mohl opět rozhlédnout.

Přivřel oči, když viděl, že levá dvířka dostavníku se náhle otevřela a vyskočil z nich muž. V první chvíli si Whitehead myslel, že ho vyhodili, ale pak s úžasem sledoval, jak obratně dopadl muž na zem a po několika vteřinách stál zase na nohou. Přikrčen potom prchal ke skalám a zmizel mezi nimi.

Whitehead si myslel, že začne pálit po pronásledovatelích, mýlil se

však. Muž zůstal ležet ve skrytu za skalami a ani nepomyslel na to, že by měl střílet.

Vozka spatřil druhý houf. Whitehead si všiml, jak strnul. Na okamžik přitáhl uzdu a oba vůdčí koně zpomalili.

Vozka vykřikl. Trhl opratěmi a koně zabočili doleva. Jedno ze zvířat ten obrat málem nezvládlo a tak tak neupadlo. To odbočení bylo tak ostré, že vůz jel kousek jenom po dvou kolech. Přesto se nepřevrhl a dopadl zpátky na další dvě.

Whitehead slyšel prasknutí. Jedno z kol zřejmě ten náraz nevydrželo. Vůz se nakláněl. Zlomené loukotě drhly o zem a jeden kůň zaržál bolestí, když ho zasáhla tříska. Pak se vůz zastavil.

Z obou stran se k němu řítili bojovníci.

Palba utichla. Zřejmě ještě bude chvíli trvat, než se osazenstvo dostavníku vzpamatuje z šoku.

Whitehead přiložil henryovku k rameni a vypálil několik ran před kopyta koní Velkého ucha a jeho bojovníků.

Na planině se okamžitě rozhostilo ticho. Velké ucho a jeho čtyři průvodci zastavili své koně. Ti se přitom vzepjali na zadní. Indiáni pohlédli na Whiteheada.

Ten opět přiložil henryovku k rameni. Věděl, že jeho šance by byly velmi špatné, kdyby dal Velké ucho povel k útoku.

Také ti, kteří dostavník pronásledovali, se zarazili. Zhruba sto padesát yardů za dostavníkem zastavili své koně a upřeli na něj své pohledy.

Whitehead měl pocit, jako by čekali na reakci Velkého ucha.

Tu třeskl výstřel a nad hlavou mu hvízdla kulka. Bleskurychle se otočil a vypálil na obláček nad balvanem, za nímž se schoval muž z dostavníku.

To Whitehead čekal ze všeho nejméně. Vykřikl a kopl morgana do slabin.

Účinek byl překvapující. Velké ucho obrátil svého appaloosu, zvolal cosi na své muže a pak se vydal dolů z hřebene, po němž před několika minutami vyjeli nahoru. Ostatní jej po krátkém váhání následovali.

Whitehead se na ně nedíval. Svou pozornost věnoval bělochovi, který se skrýval ve skalách.

Zazněl další výstřel. Tentokrát ovšem nestřílel muž za balvanem, ale někdo z kočáru. Kulka trefila jednoho indiánského koně a jezdec z něj jen tak tak stačil uskočit a uniknout tak jeho bijícím kopytům.

Ostatní tři Nez Percéové obrátili své koně, jeden z nich vysadil svého druha za sebe a pak se dali na útěk.

Whitehead namířil na muže za balvanem. Ten pomalu vstal a v pravé ruce držel winchestrovku. Whitehead zajel napravo, aby mohl zároveň kontrolovat vůz i onoho muže.

Ten chlapík na sobě měl kožený oděv zálesáka. Vozka ještě stále seděl na kozlíku a v rukou držel opratě. Zdálo se, že se modlí a dekuje Bohu, že to tak dobře dopadlo.

Dvířka dostavníku se otevřela a vylezl z nich muž se springfieldkou v rukou. Pohlédl na prchající indiány a pak namířil na Whiteheada, kterého rovněž považoval za nepřítele.

Z dostavníku vystoupil druhý muž. Byl značně obtloustlý a dělalo mu potíže seskočit na zem. V ruce držel velký kostkovaný kapesník, jímž si neustále otíral zpocené čelo.

Prohodil cosi k muži se springfieldkou, který pak sklonil zbraň, obrátil se a vlezl do vozu. Vzápětí Whitehead uviděl útlé nožky a velký klobouk ozdobený pestrými péry. Muž vynesl z dvířek dostavníku ženu. Ano, ženu, a postavil ji vedle obtloustlého chlapíka.

Whitehead už se necítil ohrožen, protože na něj nikdo nemířil. Ti lidé zřejmě pochopili, že není nepřítel, ale člověk, kterému vděčí za svou záchranu.

Pohlédl na muže v koženém oděvu. Jeho tvář stínil klobouk. Viděl pouze impozantní černý knír, jehož špičky sahaly až ke krku. Whitehead k němu přijel a všiml si jeho úsměvu.

Měl pocit, že ho zná. Tři kroky před ním zastavil a počkal, až muž zvedne hlavu.

„Whiteheade!“ zvolal zálesák se sonorským přízvukem. „Sakra, měl byste se jinak oblékat, ať si vás člověk nesplete s rudochy!“

Whitehead mu viděl do tváře. Byl to Luther S. Kelly, muž, který by ho jistě poznal, i kdyby měl na obličeji šamanskou masku.

„Hallo, Kelly,“ prohodil. „Jakou hru to tady hrajete?“ Kývl na vozku. Ten slezl z kozlíku a postavil se vedle cestujících, kteří na Whiteheada zvědavě hleděli.

Kelly se na okamžik zamračil, ale pak se jeho tvář opět rozjasnila.

„Nechal jsem se najmout tímto tlouštíkem,“ řekl. „Chce za každou cenu mluvit s Josephem. Myslel jsem si, že to bude vyjížďka, protože jsem se tu nikdy neměl čeho bát. Čert ví, co Nez Percéům přeletělo přes nos.“

V Kellyho očích bylo něco, co se Whiteheadovi nelíbilo. Znal toho muže už dlouho. Ačkoli ho od začátku neměl nijak zvlášť rád, pověsti tohoto muže se nedalo nic vytknout. Vědělo se o něm, že je vůči indiánům férový.

Whiteheadovi se na něm ale nelíbilo, že vždycky dělal jenom to, co mu přinášelo výhody.

„Byli to Nez Percéové?“ otázal se Whitehead.

Luther S. Kelly pohlédl na Whiteheada přivřenýma očima.

„Neříkejte mi, že jste nikoho z nich nepoznal,“ zavrčel.

Whitehead se usmál. „Byl jsem daleko.“

Kelly si olízl rty.

„Máte nějaké vysvětlení, proč devět dospělých bojovníků uteče před jedním mužem?“

„Možná vypadám nebezpečněji než vy,“ prohodil Whitehead. „Kromě toho jsem se před nimi neschoval, a tím si člověk u rudochů získá respekt.“ Whitehead se ani nesnažil zakrýt ironii. Kelly zrudl.

„Vy zatracený…“ spustil, ale pak se odmlčel, protože od dostavníku se ozvaly hlasy. Vypadalo to, že tlouštík chce konečně vědět, co se děje.

„Kdo je to?“ otázal se Whitehead.

Kelly nejprve nechtěl odpovědět a odplivl si. Pak však odsekl: „Hamlin Parson. Coal & Steel, San Francisco. Ještě jste o něm neslyšel?“

Whitehead zavrtěl hlavou. Měl na jazyku ještě několik otázek, ale Kelly se obrátil a vydal se k vozu.

+ + + + +

Hamlin Parson se stále potil, i když vanul chladný vítr, a to stále silněji, takže se musel uchýlit do závětří za dostavník. Pořád si z čela utíral krůpěje potu a měl rudý obličej. Lapal po dechu, avšak Whitehead neměl pocit, že se potí ze strachu. Parson vypadal, že takové slovo nezná.

Pro tuto příležitost se nevybavil dostatečně. Jeho kabát, na břiše rozepnutý, ho před studeným větrem nemohl ochránit. Na krátkých nohou měl pruhované kalhoty, což bylo tenkrát v San Francisku módní. Kdysi dokonale naleštěné lakýrky byly nyní pochopitelně špinavé. V pravé ruce držel plochý klobouk, který si nyní opět posadil na hlavu.

„Zachránil jste nám život, pane…“ řekl.

„Jmenuji se Whitehead,“ představil se se zdvořilým úsměvem Whitehead. „Johnnie Whitehead.“

Hamlin Parson vrhl jedovatý pohled na Luthera S. Kellyho.

„Bez vašeho statečného zákroku, pane Whiteheade,“ dodal pak, „by nás rudoši nepochybně povraždili.“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Nevím, proč vás napadli,“ odvětil. „Něco se mi na tom přepadení zdá zvláštní. Každopádně bych ty indiány sám nezastavil, kdyby vás opravdu chtěli zabít.“

„Co tím myslíte?“ užasl Hamlin Parson.

Whitehead pokrčil rameny.

„Možná vás ti mladí chtěli jenom vystrašit,“ nadhodil, i když tomu sám nevěřil.

„Zbláznil jste se?“ vyštěkl Luther S. Kelly, kterému se ani za mák nelíbilo, že se ten hovor vede bez něj. „Já rudokožce znám! To nebyla žádná hra!“

Rozhostilo se ticho, napjaté ticho. Whitehead viděl, jak na něho mladá žena s šálou kolem ramen hledí pohrdavě.

Muž se springfieldkou se zatím držel zpátky. Pušku odložil do dostavníku, zato však nyní držel levou ruku až příliš blízko remingtonu, který mu trčel ze zvláštního pouzdra. Jeho číhavý postoj i chladné oči ukazovaly, že se jedná o nájemného pistolníka. Whitehead o tom neměl nejmenší pochyby.

Pistolníkova pozornost se však mezitím upřela na Luthera S. Kellyho, jenž instinktivně cítil, že ztrácí půdu pod nohama, a snažil se proto zdůraznit Hamlinu Parsonovi svůj význam.

„Jestli teď pojedeme dál, odmítám nést odpovědnost,“ prohodil. „Když nás přepadli už tady, tak co potom v jejich táboře?!“ Hamlin Parson pohlédl na Whiteheada a pak kývl na Kellyho.

„Vy jste přece poloviční indián, že, pane Whiteheade? Má ten muž pravdu?“

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Nemyslím,“ podotkl. „To záVisí na nejrůznějších věcech.“ Věděl, že těm lidem žádné nebezpečí nehrozí, ale schválně tu otázku ponechával otevřenou, protože chtěl vědět, co chce Hamlin Parson u Nez Percéů dělat.

„Máte pravdu, pane Parsone,“ řekl Kelly. „Whitehead je jen navenek poloviční indián. V jádru je to ale indián celý. Vždycky stál na straně rudých. Tvrdí se dokonce, že byl u Little Big Hornu, kde Custer…“

„Držte zobák, Kelly,“ řekl Whitehead, „jestli nechcete, abych vám ho zavřel.“

Luther S. Kelly zrudl a pomalu zvedl hlaveň winchestrovky, kterou držel v pravé ruce. Whitehead už k němu chtěl přistoupit, když zaregistroval pohyb hubeného muže stojícího vedle Hamlina Parsona.

Pistolník namířil remingtonem Kellymu na hlavu.

„Už těch vašich velkohubých řečí bylo dost, Kelly,“ chladně řekl. „Ještě teď se mi zvedá žaludek, když si vzpomenu, jak jste vyskočil z vozu a schoval se mezi skalami.“

„Co chcete, Steelmane?“ vyjekl Kelly a nervózně si olízl rty. „Měl jsem v úmyslu zastavit rudochy.“

„Jenže střílel jste jenom na něho,“ odvětil pistolník a ukázal na Whiteheada. „Vypadá to dokonce, jako by vám překazil plán.“

Kelly polkl. Těkal očima sem a tam a Whiteheada napadlo, že pistolník má možná pravdu.

„Tak dost,“ ozval se Hamlin Parson. „Nech Kellyho na pokoji, Jacku. Rád bych věděl, jestli se máme obrátit, nebo jestli má po tomto přepadení smysl jet dál za Josephem a mluvit sním.“

„O čem?“ otázal se Whitehead.

„Do toho ti nic není, indiáne,“ zavrčel pistolník, zjevně rozezlen tím, že nějaký míšenec klade takové otázky jeho šéfovi.

Hamlin Parson ho chytil za ruku.

„Nezapomeň, že tento gentleman nám zachránil život, Jacku,“ podotkl.

„S těmi panáky bych byl za chvíli hotový i já,“ odsekl pistolník a vrhl na Whiteheada pohrdavý pohled.

Hamlin pohlédl týmž směrem.

Whitehead se usmál a zavrtěl hlavou. „Nezdá se mi, že by váš člověk mohl vyřídit Kellyho, natož mě nebo dokonce půl tuctu bojovníků.“

Hamlin pustil ruku svého pistolníka. Whitehead spatřil v tlouštíkových chladných šedých očích zájem. Vypadalo to, že nemá nic proti tomu, aby se ukázalo, kdo má pravdu.

Pistolník to zkusil. Předvedl, jak je rychlý, ale Whitehead se nenechal zahanbit. Jeho pravá ruka vyletěla nahoru dřív, než to ostatní vůbec stačili zaregistrovat, a zpoza opasku vytáhl tomahawk. Zaleskla se čepel, a než pistolník stačil vytáhnout svůj remington z pouzdra, udeřil jej tomahawkem naplocho do ruky.

Pistolník vykřikl a pustil revolver, který sklouzl zpátky do pouzdra.

Whitehead stál široce rozkročen před Steelmanem.

„Měl byste si lépe vybírat své lidi, pane Parsone,“ řekl, aniž Steelmana spustil z očí. „Nic není nebezpečnějšího než pistolník, který přeceňuje své schopnosti.“

Steelman zbledl. Whitehead čekal, že něco podnikne, aby odčinil tu potupu, nic se ale nestalo. Steelman se jenom ohlédl na ženu, která stála vedle dostavníku.

Whitehead se usmál. Steelmanův pohled mu prozradil všechno, zbytek odečetl z pohrdavého výrazu v očích mladé ženy.

Žena pozvedla obočí a svýma zelenýma očima náhle pohlédla na Whiteheada. Lehce se usmála.

Byla to žena, která měla ráda výhradně vítěze.

Steelman z ní odtrhl pohled a upřel zrak na Whiteheada. Kypěl nenávistí. Whitehead věděl, že ta porážka ho citlivě zasáhla - uvědomil si zřejmě, že pozbyl úctu ženy, kterou miloval.

Hamlin Parson se rozesmál.

„To je něco,“ řekla a zavrtěl hlavou. „To je něco! Přitom mi moji lidé řekli, že v oboru nenajdu nikoho lepšího, než je Jack Steelman.“ Otočil se k ženě. „Je mi líto, Almo, myslím, že jsme se v něm zmýlili.“

Steelman zrudl. Chvíli to vypadalo, že znovu sáhne po remingtonu, poté ale sklonil hlavu a sevřel rty.

„ Mám vás tedy dál vést k Josephovi, pane Parsone?“ zeptal se Luther S. Kelly, který chtěl vytěžit z nastalé situace co nejvíc.

Hamlin Parson předstíral, že tu otázku neslyšel. Kývl na vozku a otázal se: „Jak dlouhou dobu potřebujete na to, abyste spravil to kolo?“

Vozka byl ještě stále v šoku z přepadení. „To… to kolo se nedá opravit.

Parson zaklel, ale hned se uklidnil, protože zraky všech byly upřeny na něj. Přistoupil k Whiteheadovi a řekl: „Mohl bych s vámi mluvit o samotě?“

Whitehead pokrčil rameny.

„Řekněte, co chcete,“ odtušil.

„Jak víte, chci k Josephovi. Je náčelníkem Nez Percéů a jeho kmen sídlí v údolí Wallowa.“ Parson se odmlčel, protože uslyšel Kellyho smích. Obrátil se a zavrčel: „Co je, Kelly?“

„Připadá mi legrační, když Whiteheadovi vykládáte o Josephovi,“ podotkl Kelly. „Ti dva jsou přátelé, a jestli se nemýlím, tak Whitehead je zrovna na cestě do údolí Wallowa, aby tam přezimoval.“

Hamlin Parson chvíli mlčel a pohledem těkal mezi Kellym a Whiteheadem.

„Je to pravda?“ zeptal se.

Whitehead s úsměvem přikývl.

„Zatraceně, proč jste mi to neřekl rovnou?“ sykl Parson. „Necháte mě mluvit jako nějakého hlupáka, i když víte, co chci.“

„Stále čekám na odpověď na svou otázku - co chcete od Josepha,“ opáčil Whitehead.

Hamlin Parson pohlédl na Whiteheada, jako by po něm Whitehead chtěl, aby před ním padl na kolena. Rozechvělými rty řekl: „Steelman už vám na vaši otázku odpoví.“

Whitehead nehnul ani brvou. Obrátil se a přistoupil ke svému koni.

„Jacku!“ zvolal Parson.

Míšenec se rychle přikrčil, otočil se a mrštil tomahawkem.

Ozval se výkřik překvapeného pistolníka, který uhnul stranou. Tomahawk jej jen těsně minul a zasekl se do stěny dostavníku pouhé dvě stopy od vyděšené ženy.

Ta začala ječet a vrhla se k zemi.

Steelman si myslel, že má vyhráno, když jej tomahawk minul. Možná proto nijak nespěchal. Pomalu se zapřel pravým kolenem a zvedl remington.

Jenže nic víc už neudělal, protože strnul při pohledu do ústí hlavně Whiteheadova Navy koltu. Povzdechl si a po několika vteřinách hlaveň zase sklonil.

Whitehead vstal. Z jeho modrých očí čišela chladná rozhodnost.

„To bylo podruhé, Steelmane,“ řekl. „Potřetí už to nepřežijete.“ Elegantně strčil kolt do pouzdra a kolem zkamenělého Parsona a Steelmana se vydal k dostavníku. Vytrhl z něj tomahawk, zasunul si jej za opasek a vrátil se zpátky ke svému koni.

„Whiteheade.,“ užasl Parson.

Míšenec se o něj ale nestaral. Vyšvihl se na morgana, chopil se uzdy a ze sedlového pouzdra vytáhl henryovku. Pak zajel k padesát yardů vzdálené skalní římse, jež vedla do údolí.

„Whiteheade, nebuďte k čertu tak tvrdohlavý!“ vykřikl Hamlin Parson. „Omlouvám se. Sakra, vraťte se!“

Whitehead se neubránil úsměvu, když viděl, jak tlouštík gestikuluje. Steelman, bledý jako stěna, chtěl pomoci své zbožňované, ale ta ho prudce odstrčila.

Whitehead se cítil divně. Na tom přepadení se mu něco nelíbilo. Znal Luthera S. Kellyho dost dlouho. Ten by se přece jenom tak neschovával.

A hlavně, proč nestřílel?Proč na pronásledovatele nepálil? Mohlo to mít jediný důvod: Kelly věděl, že mu nehrozí nebezpečí. Bylo ovšem sporné, jsou-li v bezpečí i ostatní. Rozhodl se vrátit.

+ + + + +

Parsonova zdvořilost trvala jen několik minut. Když uviděl, že se Whitehead obrátil, byla jeho arogance zpátky.

„Můžete mi zaručit, že se živý dostanu do údolí Wallowa a že je budu moct opustit?“ otázal se.

„Nemám tušení,“ odvětil Whitehead. „Nevím, co u Nez Percéů zamýšlíte.“

Pořád se točili v kruhu. Whitehead chtěl vědět, co tam Parson chce, a ten mu to nechtěl říci. Parson supěl jako mrož a naběhly mu žíly na spáncích.

Než však mohl znovu vybuchnout, tak k němu přikročila žena a řekla: „Proč jsi tak umíněný, otče? Proč chceš mluvit s Josephem, to přece může vědět. Podle toho, co víme od Kellyho i od něho samotného, ho Joseph stejně přizve k rozhovorům.“ Obrátila se k Lutheru S. Kellymu. „Není to tak, pane Kelly?“

Kelly přikývl.

„U svých rudých bratrů požívá velké úcty,“ nerudně odvětil. „A protože zná bílé stejně dobře jako rudé, tak si náčelníci rádi vyslechnou jeho radu. Vím od generála Howarda, že Crook a ostatní generálové se na něj obracejí, když už sami nevědí, jak dál.“

„O.K., Whiteheade,“ řekl Hamlin Parson a zazubil se. „Jste něco jako diplomat, že?“

„Jestli tím myslíte indiánského vyjednavače, tak máte pravdu,“ odpověděl Whitehead.

„Bílé diplomaty rád nemáte?“ zeptala se žena.

„Nenávidím lži a podvod,“ prohodil.

Úsměv z jejího obličeje okamžitě zmizel. Pyšně zvedla nos a otočila se. Slyšel, jak si něco brblá pro sebe, a zaslechl dokonce výrazy jako „špinavý bastard“, ale nijak se ho to nedotklo.

„Řeknu vám, co od Josepha chci,“ řekl Parson. Posadil se na stupátko vozu a kývl na Steelmana.

Pistolník zatím zpovzdálí zamračeně sledoval, jak se žena pokouší vetřít do Whiteheadovy přízně. Nenávist však z jeho očí již zmizela. Musel uznat, že Whitehead je lepší než kdokoli jiný, s kým se zatím střetl.

„Jacku, odveď Kellyho, ať si můžeme promluvit mezi čtyřma očima,“ chladně požádal Parson.

Luthera S. Kellyho, kterého ten rozhovor zajímal, tato slova popudila.

„Hej,“ ozval se, „najal jste mě jako zvěda. Mám právo být o všem informován!“

„Dej mu sto dolarů a pošli ho k čertu!“ vyštěkl Parson na svého pistolníka.

Jack Steelman pomalu kráčel ke Kellymu, a ten před ním ustupoval.

Whitehead je sledoval. Byl zvědavý na Kellyho reakci. Normálně by si to líbit nenechal, ale zřejmě sledoval nějaký skrytý záměr, takže nechtěl vyvolávat spory.

„Sakra, Parsone!“ vykřikl. „Přijeli jsme sem dostavníkem! Nemám koně!“

„Za sto dolarů tu nějakého v okolí seženeš,“ opáčil s úšklebkem Steelman a hodil mu peníze pod nohy. Kelly se pro ně sklonil, ale když se chtěl zvednout, kopl ho Steelman do zadku.

Kelly zavrávoral a pak se rozběhl. Zastavil se až po sto yardech. Potom se obrátil a zahrozil winchestrovkou nad hlavou.

„Takže Whiteheade,“ začal znovu Parson, „řeknu vám, co chci od Josepha.“

+ + + + +

„Říkáte, že chcete naší matce zemi stáhnout kůži, vytrhat z jejího těla černé kameny a pak tam kůži zase vrátit,“ shrnul Joseph.

Náčelník seděl se zkříženýma nohama na podušce naplněné suchou trávou. Jeho snědá, ostře řezaná tvář byla osvětlena plameny ohně, který plál ve středu te-pee. Připomínala dřevěnou masku.

Hamlin Parson, který seděl na dvou poduškách a přesto mu dělalo potíž pod sebe zkřížit nohy, zpochybnil Josephova slova jedním pohybem ruky.

„Vaší matce to neublíží,“ řekl. Výraz jeho obličeje naznačoval, co si myslí o pověrách divochů.

„Každý zásah a každá změna naší matce zemi ublíží,“ odtušil Joseph. „Když jsme poznávali bílé, viděli jsme, jak sejí cizí rostlinu, které vy říkáte obilí, do půdy, kterou předtím zorali pluhem. My jsme to tu ve Wallowě také zkusili, protože nám chleba, který se peče z tohoto obilí, chutnal. Jenže když jsme zničili trávu, která roste na naší matce zemi, půdu odnesl vítr. Můžete se podívat na ty rány, které jsme uštědřili matce zemi. Už tam neroste ani tráva.“

„Pochopitelně jste proti erozi nic nepodnikli,“ řekl plešatý muž sedící vedle Parsona.

Whitehead se držel v pozadí. Věděl, že musí čekat, dokud se ho Joseph nezeptá na radu.

Myslel na uplynulé odpoledne, kdy se Hamlin Parson objevil se svými lidmi doprovázen tuctem bojovníků Nez Percéů, které jim náčelník Joseph vyslal naproti, když se přes Whiteheada dozvěděl, že Parson jede vyjednávat.

Ten kulaťoučký plešatý muž, který jel vedle Parsona, jeho dcery a Steelmana, Whiteheada zaujal. Přemýšlel, odkud se tu vzal. Steelman mu řekl, že se jmenuje Max Goldberg a že po celou cestu seděl v dostavníku.

Goldberg pracoval v Parsonových službách jako geolog. Jako prospektor před několika lety v údolí Wallowa zjistil, že se tam těsně pod povrchem nalézají velké zásoby hnědého uhlí, které by se dalo těžit bez větších technických těžkostí.

Minulý rok navštívil v San Francisku Parsona. Když Parson vše pro-kalkuloval, dospěl k závěru, že se na tom dá vydělat, i když bude muset natáhnout asi sedmdesát mil kolejí, aby po nich mohl uhlí dopravovat.

Hamlin Parson byl znám pro své rychlé rozhodování. Zbohatl i díky němu. Měl dobrý nos a vždy dokázal konkurenci předběhnout. Tentokrát se rychle rozhodl najmout Luthera S. Kellyho jako zvěda a znalce indiánů, který ho měl přivést do údolí Wallowa.

Nyní tedy seděl naproti náčelníka Josepha a pokoušel se ho přesvědčit o tom, že by pro jeho kmen bylo velmi výhodné, kdyby mu pomohli k dalším ziskům.

Whitehead věděl, že Parson nepatří k těm nejhorším obchodníkům. Byl ochoten za svolení k těžbě zaplatit. Většina bílých obchodníků byla toho názoru, že indiánům mohou cokoliv vzít, aniž by se zeptali na jejich souhlas, a o nějakém placení podle nich už vůbec nemohla být řeč.

Whitehead hned po příjezdu hledal Velké ucho, ale mladý bojovník nebyl k nalezení. Zřejmě ho tížilo špatné svědomí.

Max Goldberg právě na jedné mapě, kde bylo zakresleno údolí Wallowa, ukazoval, kde leží uhelné sloje. Whitehead viděl, že se jedná o oblast, kde Nez Percéové lovili.

Tázavě pohlédl na Josepha a řekl: „Konec toho údolí, které chcete odkrýt stroji, je bohatý na divokou zvěř a je to doslova zásobárna wallowských Nez Percéů. Nemůžete popřít, Parsone, že, až začnete s těžbou, tak v okruhu pěti mil zvěř vymizí.“

Parson pevně sevřel rty. Whitehead na něm viděl, že o tom už přemýšlel. Možná doufal, že na to indiáni nepomyslí.

„Zvěř se stáhne do jiných částí údolí,“ podotkl. „Pro kmen Nez Percéů se tím nic nezmění.“

„A jestli zmizí?“

„Sakra, proč by měla?“ zabručel Parson. „Whiteheade, jestli mi ten obchod překazíte, tak sem přijde někdo jiný, a ten se s nějakým vyjednáváním vůbec zdržovat nebude.“

Whitehead provrtával zpoceného tlouštíka pohledem.

„Parsone,“ zamumlal tichým, ale pevným hlasem. Hamlin Parson sebou trhl. „Ještě jsem neměl příležitost promluvit si s Josephem o tom přepadení nahoře. Víte stejně tak jako já, že na Kellyho chovám bylo něco divného. Jestli víte o něčem, co by mohlo Nez Percéům uškodit, tak to řekněte. Jestli se kvůli vám stane něco špatného a mír v údolí bude narušen, pak vám ukážu, zač je toho loket. A potom vám ani vaši pistolníci, ani vaše moc nepomohou. Vytáhnu si vás klidně z vašeho sídla ve Frisku a než vás zabiju, tak vás pořádně pomučím. To vám garantuju, Parsone!“

Hamlin Parson střídavě bledl a rudl. Několikrát se ohlédl. Pravděpodobně hledal Steelmana, ale ten se s koňmi a novým kolem vrátil k povozu, aby ho dovezl do údolí.

,.Vy… vy mi vyhrožujete?“ koktal Parson.

Whitehead přikývl.

„Správně, vyhrožuju vám,“ procedil mezi zuby. „Mluvte na rovinu a nemusíte se obávat mě ani Nez Percéů.“

»Vy jste se zbláznil, vy ba…“ Slovo vyjadřující jeho opovržení na poslední chvíli spolkl. „Jestli mě zabijete, tak to bude znamenat konec tohoto údolí, to vám garantuju já.“

Whitehead se pousmál.

„Trošku mě podceňujete, Parsone,“ prohodil. „S vaší smrtí by mě ani kmen Nez Percé nikdo nespojoval.“

„Zapomínáte, že je tu svědek, tady Goldberg!“ zvolal Parson.

„Pro Goldberga platí to stejné,“ chladně podotkl Whitehead.

„Já jsem nic…“ bránil se bledý Goldberg.

Whitehead ho umlčel pohybem ruky.

„Jde p loviště Nez Percéů,“ řekl. „Pokud se s Josephem chcete domluvit, musíte mu zaručit, že bude odškodněn, jestli zvěř zmizí, a to potravinami. Neměl by to pro vás být problém, když plánujete postavit železnici od Srtake River až sem.“

Parsona se zmocňoval hněv. Zároveň dostával křeč do pravé nohy. Přestával se ovládat a začal klít.

Joseph se zvedl. Whitehead v jeho očích četl nevoli. Byl u svých hostů zvyklý na lepší chování. Také jeho bratr Ollokot vstal.

Parson pohlédl na Whiteheada.

„Co to znamená?“ otázal se.

„To znamená, že vyjednávání je pro dnešní den u konce,“ odpověděl Whitehead. „Indiáni kladou velký důraz na slušnost.“ Vyskočil a chytil Parsona pod paži, aby ho zvedl.

„Pusťte mě, sakra!“ vzpíral se obchodník. Křeč v pravé noze ještě ne-odezněla, a tak se jen stěží dokázal udržet na nohou. „Znamená to snad, že vyjednávání neuspělo?“

„Ne,“ odpověděl Joseph, „ale dnes už jsme hovořili dost. Musím hodně přemýšlet a zeptat se svého přítele Whiteheada na radu. Ollokot vás zavede do chaty, kde můžete strávit noc.“ Obrátil se na Whiteheada. „Bratře, jsem unaven tolika slovy, které vyřkl tento muž a která nic neznamenají. Promluv s ním a pak mi řekni, co nám dá, když mu dovolíme dobývat černý kámen z nitra naší země.“

Whitehead přikývl a odvedl Hamlina Parsona i Maxe Goldberga z náčelníkova te-pee. Ollokot je pak doprovodil k dřevěné chatě, jakých stálo ve vesnici několik. Prošli přitom kolem Whiteheadova te-pee, kde na něj radostně zaržál hřebec přivázaný ke kolíku.

Objevila se Parsonova dcera.

Whitehead na ní viděl, že ji indiánský způsob života vyděsil.

Přistoupila ke svému otci a zeptala se: „Vyřídils to? Kdy přijede Jack s dostavníkem?“

„Nevyřídil jsem nic,“ opáčil její otec. „Ten rudoch je paličatý. Budeme muset vyjednávat i zítra.“ Nevšiml si, jak Ollokot, jenž stál vedle něho, zrudl a jeho hněv zchladila až Whiteheadovo jednoznačné gesto.

Alma Parsonova zbledla. „Znamená to, že budeme muset přenocovat na tomto hrozném místě?“

„Není to taková hrůza,“ uklidňoval ji Parson. „Neumřeš na to, když budeš jednu noc spát na posteli vystlané travou.“

Whitehead se otočil. O Parsona a jeho dceru už se dál nestaral. Díval se na konec údolí, kde se tyčil Sacajewa Peak. Steelmana však stále neviděl. Jistě mu trvalo dlouho, než vůz opravil. Whitehead počítal, že nejdřív se může objevit tak ráno.

+ + + + +

Whitehead věděl, že jeho sen o pokojné zimě u Nez Percéů vzal za své. Nálada ve velkém náčelníkově te-pee byla pochmurná. Kolem ohně seděli čtyři indiáni a kouřili. Kromě svého bratra Ollokota a Whiteheada pozval Joseph ještě dalšího muže.

Whitehead už o tewatu Toohoohoolzoteovi slyšel hodně. Tento šaman měl u Nez Percéů velké slovo a vedle Josepha se jednalo o muže s největším vlivem mezi Nez Percéi. Toolhoolhoolzote, Snílek, byl náčelník jednoho menšího kmene na Asotin Creeku. Ollokot jej před ním varoval. Tento muž odmítal jakýkoli kompromis s bledou tváří. Proklel

všechny rudé bratry, kteří nechali svou zemi bělochům a uchýlili se do rezervací.

Toohoolhoolzote se musel o Parsonově návštěvě nějak dozvědět. Objevil se za časného rána i se třemi svými bojovníky, jako by chtěl u Josepha vykonat zdvořilostní návštěvu. Joseph proti jeho přítomnosti při rozhovorech nemohl nic dělat.

Joseph počkal, až jeho žena odešla pro dřevo. Pak vyndal z úst dýmku a řekl: „Mluvil jsi s Parsonem, Whiteheade. Víš, že nerad připouštím, aby někdo ubližoval naší matce zemi, já zase ale vím, že bílý muž jen tak lehce neustoupí.“

Whitehead přikývl.

„Parson má ostrý jazyk,“ řekl, „ale nevěřím, že je zlý. Přirozeně by bylo lepší, kdyby sem nikdy žádný běloch nepřišel, ale otázka teď zní jinak. Co se stane, když Hamlina Parsona pošleš pryč?“

Joseph rozvážně přikývl.

„To je to, co bych rád věděl,“ podotkl.

„Nemyslím, že Parson je jediný, kdo ví o uhlí ve tvém údolí,“ řekl Whitehead. „Jestli ho pošleš pryč, tak to nebude dlouho trvat a přijde někdo jiný. A ten s tebou nebude vyjednávat. Přitáhne sem s pistolníky, kteří budou střílet na tvé bojovníky, jestli se je pokusíš z údolí vyhnat.“

Joseph upřeně hleděl do plamenů. Když hovořil, takřka nepohyboval rty.

„Tvá slova pronikají do mého srdce jako jed,“ pronesl rozvážně, „ale vím, že jsou pravdivá. Cítím se slabý jako starý muž, který se nemůže v zimě bránit vlkům.“ Pohlédl na Whiteheada. „Znáš bílého muže, bratře. Proč musí ostatním brát to málo, co mají?“

Whitehead pokrčil rameny.

„Berou si to i mezi sebou,“ odvětil, „ale to pro ně není tak jednoduché. Vydávají zákony, kterými se chrání. Proto je pro ně lehčí vzít něco tomu, koho žádný zákon a žádné právo nechrání. Nazývají tu svou posedlost po bohatství a po moci pokrokem a každý, kdo se onomu ,pokroku’ staví do cesty, je pro ně špatný člověk, který není hoden toho, aby s nimi žil na zemi.“

Toohoolhoolzote, který doposud mlčel, zvedl svou bílou hlavu. Jeho černé oči žhnuly.

„Whitehead má pravdu,“ řekl. „Bílý muž nebude mít klid, dokud nezíská všechno, co máme. Říkáš svým bojovníkům, že jejich hrdost bude zraněna, když se nebudou bránit, ale podle mého mínění, čím více se budeš bílému muži přizpůsobovat, tím víc poteče krev.“

„Hlásáš válku, Snílku,“ zavrčel Joseph. „Což nevíš, jak jsou bílí početní? Zničí nás, jestli jenom jeden z nich přijde o život. Pro nás je pouze jediná cesta, jak přežít. Musíme s bílým mužem žít v míru!“

Starý šaman vyskočil.

„V míru?“ zvolal. „V jakém míru, Josephe? V míru, ve kterém budeš muset ohýbat hřbet pod knutou bílého muže? V míru, kdy budeme muset jít tam, kam nás pošlou bílí? V míru, kdy se necháme okrádat, ztratíme čest a hanbou se budeme muset poplivat? To opravdu chceš, Josephe? Nabídni bělochovi prst a on ti s falešným úsměvem na tváři utrhne ruku.“

„Jsi hostem v te-pee mého bratra,“ ozval se Ollokot. „Tvoje řeč je řeč hlupáka, který nechce poznat pravdu.“

Joseph chytil svého bratra za ruku a řekl: „Rozumím tvému hněvu, Toohoolhoolzote. I já si často přeju pozvednout zbraň a bojovat, protože mám strach, že přijdu o svou čest. Ale nezapomeň, že jsme náčelníci a že neseme zodpovědnost za naše kmeny. Kdyby šlo jen o mne, byl bych první, kdo by po tvém boku bojoval o všechno, co pro nás něco znamená. Ale já musím myslet i na naše ženy a děti.“

Snílek se opět uklidnil a posadil se.

Joseph kývl na Whiteheada.

„Co mám říct Hamlinu Parsonovi?“ zeptal se.

„Parson se ve smlouvě zaváže, že vás odškodní za všechnu újmu, která vám při dobývání uhlí vznikla,“ řekl Whitehead.

„A co nám zaplatí za to, co ukradne v údolí Wallowa matce zemi?“ vykřikl Toohoohoolzote.

Whitehead na něj pohlédl. „Vím, že ta cena je malá. Dá každé rodině jeden kus dobytka a nové te-pee.

Sám vydělá velké peníze. Ale pro váš kmen z toho plyne výhoda, jejíž hodnota by se neměla podcenit.“

Toohoolhoolzote chtěl Whiteheadova slova zpochybnit pohrdlivým gestem, ale Joseph ho zarazil.

„Hamlin Parson je mezi bílými mocným mužem, protože má hodně peněz,“ pokračoval Whitehead. „A to, co koupí, už si nedá vzít. Jestli mu dáte právo těžit, postará se svými pistolníky, aby do údolí Wallowa nevstoupil žádný jiný běloch.“

Rozhostilo se mlčení. Dokonce ani Snílek proti tomu nenašel argument. Přesto se ozval jako první.

„Tvá slova znějí dobře, Whiteheade,“ prohlásil. „Zaradoval bych se, kdybych viděl, jak se bílí vzájemně pobíjejí. Ale tomu nevěřím. I já jsem bílého muže poznal. Jsou mezi nimi takoví, na jejichž slovo se dá spolehnout, ale už jejich synové řeknou: Co mám společného s tím, co slíbil můj otec? Smlouva s bílým mužem nemá větší cenu než bizoní trus. S tím se dá aspoň v zimě zatopit. Smlouva s bílým mužem nám ale nepřinese ani to.“

Joseph vstal.

„Nemám jinou volbu,“ řekl pevným hlasem. „Uzavřu s Hamlinem Parsonem smlouvu. Možná se ten muž bez vlasů mýlil a v údolí Wallowa je méně uhlí, než si myslel. Pak bílí zase brzy zmizí.“

Také Toohoolhoolzote, Ollokot a Whitehead povstali. Snílek s náčelníkovým rozhodnutím nesouhlasil. Whitehead mu to viděl na očích. Nebylo však v jeho moci to změnit. 16

„S Parsonem promluv až zítra,“ řekl Joseph.

Pak opustili Josephovo te-pee a vydali se ztichlou vesnicí ke svým stanům. Když se s ním rozloučil Ollokot, zůstal Whitehead chvíli stát před svým te-pee. Pozoroval noční oblohu a přemýšlel, jestli Josephovi poradil dobře.

Nevěděl to. Mohl dělat jediné -apelovat na Hamlina Parsona, aby dodržoval dohodu

+ + + + +

Zdálo se, že léto se ještě jednou vrátilo. Kolem Whiteheada poletovaly mouchy. Musel se ovládat, aby se nějakým neopatrným pohybem neprozradil. Slunce stálo v zenitu a pálilo jej do zátylku. Kvůli těžké vůni květů se mu chtělo kýchnout.

Tomu, co si vykládají čtyři muži v kotlince pod třemi topoly, nerozuměl. Byl však dost blízko na to, aby jim viděl do tváře.

Whitehead sevřel rty. Jeho cit ho neklamal. Pomyslel na ráno, kdy vykročil z Parsonovy chaty. Hned poznal mladíka, který seděl na svém appaloosovi, a zavolal na něj. Velké ucho však jen otočil koně a odjel. Whitehead přiběhl ke svému te-pee, naskočil na svého neosedlaného morgana a vydal se za ním. Na potoku se Velké ucho setkal s dalšími jezdci. Muže, který jel na plavém koni, poznal Whitehead hned. Tmavé skvrny na zadních nohou koně byly příliš nápadné. Zvíře patřilo

jednomu z bojovníků, kteří na plošině napadli dostavník.

Ještě více však byl Whitehead překvapen, když poznal jeho jezdce. Nebyl to Nez Percé, ale již roky žil mezi Josephovým lidem.

Byl to Modoc a jmenoval se Nehlo. Byl malého vzrůstu a měl plochý, široký obličej indiána ze západního pobřeží.

Jak to, že se účastnil toho přepadení? Jak to, že Josephovi, který ho přijal jako bratra, jedná za zády?

Whitehead zavolal, aby na sebe upoutal Nehlovu pozornost, ani teď ho však neslyšeli. Spatřil jeho zkřivenou tvář. A pak oba pobodli koně do slabin a přebrodili potok.

Whitehead chvíli čekal, a pak se vydal obloukem za nimi. Za hodinu našel jejich stopy ve vysoké trávě. Sledoval je a krátce před polednem je spatřil z jednoho návrší, jak se pod třemi topoly setkali se dvěma bělochy. Jedním z nich byl Luther S. Kelly. Poznal ho podle oděvu.

Whitehead nechal koně pod návrším a pak se plížil vysokou travou, až dorazil za osamělý keř. Odtud mohl pozorovat kotlinku se třemi topoly, aniž by byl viděn.

Rád by věděl, o čem se tam mluví, nenašel však odvahu připlížit se blíž. Kromě nože neměl žádnou zbraň.

Druhý běloch seděl obrácen zády k němu. Viditelně už se připravil na zimu, protože na sobě měl kabát s kožešinovým límcem.

Oba indiánští koně stáli nalevo od kotlinky, zvířata obou bělochů byla uvázána napravo od topolů. Kelly měl hnědáka s kompletní výstrojí. Whitehead se ptal, kde toho koně i tu výbavu sehnal. Nebo že by se ten druhý běloch nezdržoval poblíž náhodou?

Whitehead se právě rozhodl stáhnout, když si druhý běloch sundal klobouk a šátkem si utřel pot z čela.

Whitehead strnul. Viděl mužovy bílé vlasy. Málem mu vypadly oči z důlků. Dřív než se ten muž otočil a ukázal mu svou širokou, brutální tvář s jizvami od neštovic, věděl kdo to je.

Sean McCluskie!

Whitehead toho irského zabijáka potkal už jednou v Glenwood Springs v Coloradu. Jeden rančer, který chtěl dostat na kolena svého souseda, kolem sebe shromáždil nejlepší pistolníky, kteří byli k sehnání. I Whitehead tehdy uvažoval, že by pracoval pro toho muže, jehož záměry se zdály být zcela legální. Pak to ale odmítl, protože šéfem pistolnického mužstva měl být právě McCluskie a on by od něj musel přijímat rozkazy.

Od té doby o něm často slýchal. McCluskieova pistolnická pověst stoupala jako hvězda na nebi a podle toho, co Whitehead věděl, byl ten člověk absolutní špičkou ve svém oboru.

Jestliže se tedy McCluskie zjevil tady, tak daleko od civilizace, mohlo to znamenat jediné: nějaký mocný muž se zajímá o tento kousek země a slibuje si od toho velký zisk. McCluskie by totiž nevzal džob pod dvacet tisíc dolarů.

Že by i ten Ir byl na Parsonově výplatní listině?

Whitehead zavrtěl hlavou. To by nedávalo smysl. Velké ucho a Nehlo napadli Parsonův dostavník. Whitehead sice nemohl s jistotou říct, že přepadení bylo míněno vážně, ale vypadalo to, že nebýt jeho zásahu, byli by nyní mrtví.

Jakou roli tu hraje Luther S. Kelly? Jeho chování při přepadení bylo skutečně zvláštní. Proč nestřílel na indiány? Nebo by to udělal, kdy by se tam neobjevil? Whitehead nevěděl.

Jisté bylo jen to, že se teď se Seanem McCluskiem bavil se dvěma muži z Josephovy vesnice. Se dvěma zrádci.

Zdálo se, že Ir má při tom rozhovoru hlavní slovo. Whitehead ho nyní viděl zřetelně. Tvář s jizvami od neštovic vypadala jako krajina plná kráterů. Nos měl na několikrát zlomený a díky tomu poněkud křivý. Měl tenký horní ret, zato spodní byl poněkud napuchlý a visel mu do půlky brady. V levém koutku úst měl vyhaslý zbytek doutníku, který nevydělával, ani když mluvil. Velké ucho náhle prudce vyskočil a podle toho, že byl celý rudý, Whitehead poznal, že se rozzuřil. Položil dlaň na rukojeť své válečné sekery, která mu visela po pravém boku, ale nic víc neudělal, protože náhle hleděl do ústí hlavně revolveru, kterým na něj mířil McCluskie. Whitehead si vůbec nevšiml, že by se pistolník pohnul. Prostě v jednom okamžiku revolver v ruce neměl a hned v dalším měl.

McCluskie vyplivl zbytek doutníku a něco na mladého bojovníka zařval. Velké ucho sklonil hlavu, aniž odpověděl, otočil se a přistoupil ke svému koni. McCluskie zvedl kolt a Whitehead už si myslel, že pistolník střelí Nez Percéovi do zad, když Nehlo vyskočil, rozběhl se za Velkým uchem a chytil ho za ruku. Řekl mu několik naléhavých slov, načež Velké ucho přikývl. Do kotlinky se však už nevrátil.

Whitehead viděl, že rozhovor se chýlí ke konci. Tiše se proto stáhl. Každý z těch čtyř dole by mu byl nebezpečný, i kdyby byl sám, protože všichni měli střelné zbraně.

Když Whitehead dorazil na návrší, muži se rozdělili. Viděl, že McCluskie a Luther S. Kelly se vydali na úzkou pěšinu, která stoupala k planině pod Sacajewa Peak. Svraštil čelo. Co tam míní dělat?

Pomyslel na Hamlina Parsona. Jistě teď už několik hodin seděl ve voze, s nímž ráno spolu se Steelmanem do vesnice Nez Percéů přijeli. Podle Whiteheadových výpočtů se musel dostavník nacházet někde uprostřed široké skalní římsy, jež vedla na planinu. Že by se tam Sean McCluskie a Luther S. Kelly chtěli s Hamlinem Parsonem setkat?

Whitehead měl špatný pocit. Bez jeho přímluvy by Joseph smlouvu s Parsonem nikdy nepodepsal. Jestli je Parson podvodník, přivodil Whitehead zkázu údolí Wallowa.

Musel rychle zmizet, protože Velké ucho a Nehlo se rozjeli přímo k návrší, za kterým se schovával. Přiběhl ke skupině bříz a javorů, kde nechal koně. Hned se vyšvihl na jeho hřbet a zmizel mezi stromy. Když cítil, že je v bezpečí, zastavil, aby ho neprozradil hluk.

Velké ucho a Nehlo jeli po návrší. Vypadalo to, že jsou zabráni do hovoru. Hádali se. Velké ucho měl v pravé ruce sekeru a občas jí zlostně máchl. Vítr k Whiteheadovi přivál jeho hlas, ale kromě několika útržkovitých slov Whitehead ničemu nerozuměl.

Počkal, až projedou, a obloukem se vydal na místo, kudy museli jet. Jestli se budou dál takto dohadovat, mohl by je překvapit.

Morgan byl odpočinutý. Přestože musel urazit delší trasu než oba indiánští koně, dospěl na místo téměř čtvrt hodiny před nimi. Bylo to ústí rokle, kterou před lety vymlel potok. Stezka byla hojně využívaná, protože se tak dalo vyhnout namáhavému stoupání.

Whitehead nechal morgana zhruba sto yardů odtud, aby ho koně indiánů nemohli ucítit. Pak se vydal do rokliny. Nemýlil se. Mohutný javor, jehož kořeny již částečně trčely ze svahu, svůj boj s erozí ještě nevzdal. Byl už sice už byl nakloněný nad cestu, ale pár bouří ještě vydrží. Jeho koruna byla tím nejlepším možným úkrytem. Vylezl si na jednu silnou větev. Věřil, že ti dva ho tam nahoře neodhalí.

Nemusel čekat dlouho. Brzy uslyšel dusot kopyt a téměř zároveň i hlasy obou indiánů. Whitehead držel v pravé ruce svůj nůž, bowie knife. Nechtěl je zabít, ale nevěděl, co udělají. Slyšel odfrknutí Nehlova koně, který ho zřejmě ucítil. Ale ani Nehlo, ani Velké ucho na to nereagovali.

A potom přijeli. Nehlův kůň trhl hlavou a tiše zaržál. Nehlo jej však umlčel prudkým zatáhnutím za uzdu. Velké ucho svého appaloosu zastavil, protože stezkou mohl projet pouze jeden kůň.

Na tom Whitehead stavěl svůj plán. Riziko, že na něj v úleku zaútočí, mohl snížit jenom tím, kdyby se mu podařilo některého z nich se zmocnit.

Nehlův kůň se vzepjal a Whitehead už se bál, že si jeho jezdec všimne nebezpečí. Modoc se však jenom obrátil v sedle a zvolal: „Jsi hlupák, Velké ucho! McCluskie by tě zastřelil, kdybych nezasáhl. Už nemůžeme zpátky!“

„Podvedou nás stejně tak, jako podvedli Josepha,“ odvětil Velké ucho. Jeho hlas se chvěl hněvem. „Nedají nám to, co nám slíbili.“

Nehlo mávl rukou. „Děláme to snad jen kvůli tomu?“ namítl a zlomyslně se zasmál. „I kdyby nás bílý muž podvedl, tak by se nám pořád povedla pomsta.“

Mezi listím javoru viděl Whitehead Modocovu zkřivenou tvář. Pak se Nehlo otočil a kopl svého koně do slabin. Velké ucho chvíli váhal a Whitehead už si myslel, že se Nez Percé obrátí a pojede zpátky. Pak ale Velké ucho zaklel a popustil appaloosovi uzdu.

Whitehead počkal, až se kůň ocitl přímo pod ním.

Velké ucho musel zaslechnout šelest listí, protože zvedl hlavu a Whitehead viděl, jak otevřel ústa k výkřiku. Instinktivně kopl appaloosu do slabin a zvíře vyrazilo.

Whitehead skočil. Rukama chytil Velké ucho kolem hrudníku, ale nohama narazil do hrany sedla. Projela jím omračující bolest. Na okamžik se mu zdálo, že nemá v rukou žádnou sílu. Pak se mu ale přece jen podařilo přehodit pravou nohu přes appaloosův hřbet. Seděl tak za Velkým uchem a držel jej za mastné vlasy.

Velké ucho vykřikl a pravým loktem udeřil Whiteheada do břicha.

Whitehead se zkroutil bolestí, ale nepustil ho. Zvedl pravou ruku a přiložil Nez Percéovi nůž na krk. Velké ucho mu však přesto vrazil loktem do žaludku i podruhé, tentokrát mnohem silněji.

Whitehead zasténal. Trhl sebou a cítil, jak se čepel nože dotýká indiánova hrdla. Velké ucho strnul.

Whitehead zalapal po dechu. V uších mu pískalo. I tak však slyšel Nehlovo volání. Podle otřesů poznal, že appaloosa se rozběhl.

Konečně se probral. Nehlo stál v ústí rokliny a v pravé ruce držel kolt. Jeho široká tvář byla ztrhaná a Whitehead v ní viděl strach, vztek a zoufalství.

Velké ucho sténal. Whitehead mu pustil vlasy a chopil se uzdy. Pět kroků před Nehlem zastavil. Když mezi prsty nahmatal teplou tekutinu, zděsil se. Že by Velkému uchu prořízl krk?

Nez Percé seděl v sedle schouleně a nehýbal se. Na krku mu vyvstaly velké krůpěje potu. Když je Whitehead spatřil, oddechl si. Mrtvý se ne-potí.

„Odhoď ten revolver, Nehlo!“ zvolal.

Modoc zavrtěl hlavou. Z jeho malých černých očí sršely blesky.

„Udělali jste chybu,“ řekl Whitehead, „ale Joseph vám odpustí, jestli mu řeknete, co chtějí ti bílí muži v údolí Wallowa.“

„Jdi k čertu, Whiteheade!“ nenávistně zvolal Nehlo.

Whitehead přitlačil nožem proti krku, protože se Velké ucho pohnul. Tím ho hned zase uklidnil.

„Copak tě Joseph nepřijal jako bratra?“ otázal se Modoca.

Nehlo si odplivl.

„Nebudu s tebou mluvit, Whiteheade,“ zvolal. „Jdi mi z cesty. Už se do Josephovy vesnice nevrátím.“ Zvedl revolver a namířil na Velké ucho. Nez Percé s sebou v sedle neklidně vrtěl, ale viditelně se nemohl rozhodnout, co mu hrozí víc: Whiteheadův nůž nebo Nehlův revolver.

„Nevystřelíš na svého přítele,“ prohlásil Whitehead.

Nehlo se zasmál. „Nemám u Nez Percéů přátele. Jsou to zloději. Klidně zastřelím nejdřív jeho a pak tebe, jestli mě nenecháš odjet!“

Whitehead viděl, že nemá smysl s ním dál hovořit. Věděl však také, že Nehla nesmí pustit. Pak by se totiž McCluskie a Kelly dozvěděli, že Nez Percéové o jejich nekalém podniku vědí.

Mrkl na pažbu pušky, která trčela ze sedlového pouzdra na pravém boku appaloosy. Po ní mohl sáhnout jen pravou rukou a v té měl nůž, jímž držel v šachu Velké ucho. Jak bude Nez Percé reagovat, když ji oddálí?

V Nehlových očích byla nedůvěra. Věděl, že Whitehead se jen tak snadno nevzdá. Stále mířil na Velké ucho, zatímco levou rukou, v níž držel uzdu, obracel svého koně.

Whitehead čekal, až se Nehlo otočí a kopne koně do slabin.

Modoc ho’však překvapil.

Ani ve snu by Whiteheada nenapadlo, že by Nehlo opravdu na Velké ucho vystřelil.

Spatřil záblesk a přikrčil se. Instinktivně z indiánova hrdla stáhl ruku s nožem, aby ho nepodřezal.

Velké ucho vykřikl. Whitehead cítil, jak do jeho těla narazila kulka.

Appaloosa se splašil. Whitehead měl co dělat, aby nespadl na zem, ale když se bezvládný Nez Percé zřítil ze sedla, již se nedokázal udržet.

Ještě v pádu sáhl po pažbě pušky a vytáhl ji ze sedlového pouzdra. Převalil se a vedle sebe spatřil bowie knife, který při pádu pustil. Hned si klekl a zvedl pušku.

Nehlo přikrčený ke hřbetu koně se hnal roklinou pryč. Dorazil k javoru a musel poněkud přibrzdit. Whitehead jej v tom okamžiku dostal na mušku. Stačilo jen zmáčknout a Kelly s McCluskiem se nikdy nedozvědí, že Nez Percéové dostali varování.

Ale nedokázal to.

Opíral pažbu pušky o rameno, i když Modocova koně už jen slyšel. Pak ji sklonil. Věděl, že se zřejmě rozhodl špatně, ale nedokázal střelit do zad muži, kterého ještě před chvílí počítal mezi své přátele.

Tu ho probralo sténání Velkého ucha.

Obrátil se.

Velké ucho ležel na zádech s rozhozenýma rukama a nohama. Kostěný prsní pancíř měl na pravé straně rozbitý. Z velké rány v hrudi mu vytékala krev.

Whitehead k němu přiskočil a klekl si. Viděl, že toto zranění Velké ucho nepřežije. Nez Percé křečovitě polykal. Chtěl něco říct, ale z hrdla se mu nevydral jediný tón. Jen jeho oči vypovídaly o bolesti, kterou zažíval.

Whitehead si vedle něj sedl a položil si jeho hlavu na klín.

„Znám tebe a tvého otce již řadu zim,“ zamumlal Whitehead. „Vždy jste byli vítáni v Josephově te-pee, když jsem navštívil údolí Wallowa. Proč jsi zradil, bratře?“

Velké ucho pohnul rty.

„McCluskie…“ zašeptal sotva zřetelným hlasem. Kdyby Whitehead šedovlasého pistolníka neznal, smysl indiánovy odpovědi by nepochopil. „Chce… se s… Parsonem setkat na pláni…“ Vzepjal se a úpěnlivě pohlédl na Whiteheada, jako by čekal, že mu poskytne pomoc, úlevu. Tu mu však nemohl dát nikdo.

„Můj… otec…“ zašeptal. „Pomstu ne…“

Pak svěsil hlavu a jeho hruď se přestala zvedat. Whitehead mu přiložil prst na krční tepnu, ale puls již nenahmatal.

Whitehead jej pustil a vstal. Nez Percéův appaloosa stál asi padesát yardů odtud. Když k němu Whitehead přistoupil, zaržál, vzepjal se na zadní, obrátil se a s visící uzdou cválal pryč.

Whitehead hvízdl a po několika vteřinách se ozval dusot kopyt. Z křoví se přiřítil jeho morgan a přiběhl k němu. Když ucítil krev, trhl hlavou, ale Whiteheadův hlas jej uklidnil.

Pak asi půl hodiny chytali appaloosu Velkého ucha. Když se jim to podařilo, přišel Whitehead k mrtvému, vzal si svůj bowie knife a Nez Percéovu pušku, zabalil mrtvého do jeho přikrývky a naložil ho na hřbet appaloosy.

+ + + + +

Radostný halas ve vesnici, který Whitehead slyšel už z dálky, utichl, jakmile se objevil se svým chmurným nákladem. Děti utekly ke svým matkám, bojovníci ho následovali k náčelníkovu te-pee, kam mířil.

Joseph vyšel ze svého stanu. Ollokot, jeho mladší bratr, stál vedle něho. V jejich očích se zračil smutek.

Když Whitehead slézal ze svého morgana, nikdo nemluvil. Whitehead jej plácnutím po zadku poslal ke svému te-pee. Pak rozvázal laso, kterým byl k appaloosovi přivázán Velké ucho. Mrtvý sklouzl do jeho náruče a Whitehead ho odnesl před náčelníkovo te-pee, kde ho položil na zem. Všichni okamžitě poznali, že se jedná o Velké ucho, a všichni si také byli vědomi, že byl zavražděn.

„Zabili ho bílí?“ otázal se v nastalém tichu Joseph.

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Chtěl bych ti něco říct, bratře,“ prohodil.

Joseph mu viděl na očích, že se stalo něco zlého, co souvisí se smrtí Velkého ucha. Přikývl a rukou pokynul Whiteheadovi, aby šel do jeho te-pee. Whitehead tam vkročil následován Ollokotem, který se zúčastňoval téměř všech rozhovorů svého bratra. Posadili se. Whitehead mlčel, dokud mu Joseph nepoložil první otázku.

„Jaké zprávy nám přinášíš, bratře?“ otázal se.

Whitehead začal vyprávěním o přepadení Parsonova dostavníku. Podle mračného pohledu poznal, že tím náčelník není potěšen. Nepřerušoval ho však. Whitehead své vyprávění ukončil posledními slovy Velkého ucha.

„Pomstu ne,“ řekl a tázavě pohlédl na Josepha. „Co tím myslel?“

Joseph a Ollokot se na sebe podívali. Trvalo dlouho, než Joseph promluvil.

„Velké ucho byl jedním z nejstatečnějších mladých bojovníků našeho kmene,“ řekl tichým hlasem. „Pak se ale jeho otci Běžícímu vlkovi stalo neštěstí. Měl spor s jistým Garrettem, bělochem, který na druhé straně údolí obhospodařoval farmu, kterou mu prodal jeden Nez Percé z kmene Vysokého jeřábu. Jedna z krav Běžícího vlka se zatoulala na Garretovy pozemky, a protože nebyla označená, vypálil jí Garrett značku. Pak vyhnal Běžícího vlka ze své farmy s puškou v ruce. V noci se Běžící vlk vrátil a pokusil se svou krávu odvést. Garrett to musel zjistit, protože si potom na něho počíhal a dvěma výstřely z brokovnice ho poslal do věčných lovišť. Poslal jsem jednoho svého muže k Jednorukému náčelníkovi vojáků, aby byla vznesena obžaloba z vraždy. Generál nám ale řekl, že Běžící vlk neměl právo na farmě bílého farmáře loupit. Garrett podle něho jednal v sebeobraně a nemohl tak být podle zákonů bílého muže odsouzen.“

Whitehead přikývl. Generál O. O. Howard nemohl Nez Percéům říct nic jiného a indiáni, jímž toto pojetí práva bylo nesrozumitelné, protože měli jiné chápání majetku, se zase jednou cítili podvedeni. „Velké ucho po mně požadoval,

abych toho farmáře potrestal,“ pokračoval Joseph, „ale to jsem zakázal, protože zatím žádný Nez Percé nikdy nezabil bílého muže. Rozuměli jsme bolesti Velkého ucha, ale nemohli jsme|mu pomoci, pokud náš kmen neměl zahynout.“ Ollokot pohlédl na Whiteheada. „Věřil jsem, že Velké ucho jednoho dne na svou bolest zapomene,“ poznamenal, „a teď zradil vlastní kmen.“ Whitehead zavrtěl hlavou.

„Už s bělochy dál spolupracovat nechtěl,“ řekl. „ To Nehlo ho přemluvil.“ Odmlčel se, protože viděl, že Joseph se zamračil.

„Nehlo je jako zlobivé dítě, kterému sebrali hračku,“ podotkl náčelník. „Ninema, jeho squaw, se rozhodla vzít si jednoho bojovníka od Asotin Creeku. Nehlo se s tím nechtěl smířit. Bojoval s tímto mužem a prohrál. Od té doby nosí ve svém srdci hořkost.“

„Velké ucho tvrdil, že McCluskie se chtěl na planině setkat s Parsonem,“ řekl Ollokot. „Svolám naše bojovníky a vydáme se za tím vozem. Sebereme Parsonovi tu smlouvu a zeptáme se ho, proč nás chtěl podvést. A jestli budou pistolníci chtít boj, tak je pobijeme.“

„Nevěřím, že by se Parson chtěl setkat s McCluskiem,“ namítl Whitehead. „Nemyslím si ani, že by McCluskieho znal. Spíš je možné, že McCluskie a Kelly chtěli ten dostavník přepadnout a Parsona zmáčknout.“

„O důvod víc vyjet za nimi a zabít ty pistolníky,“ dodal Ollokot.

Whitehead zavrtěl hlavou.

„Pak bysme nikdy nezjistili, o co se tady hraje,“ prohodil. „Navíc McCluskie a Kelly už od Nehla vědí, že jsme se o tom dozvěděli.“

„A co tedy navrhuješ?“ otázal se Ollokot. „To máme jenom přihlížet, jak ti pistolníci zabijí Parsona?“

„Pojedu tam sám,“ řekl Whitehead. „Vy pojedete za mnou ve velkém odstupu, aby o vás běloši nevěděli. Tentokrát už u sebe budu mít zbraň.“

Ollokot se tvářil skepticky, ale Joseph přikývl. Chápal, proč Whitehead chtěl jet sám. Bylo lepší, když nebude žádný Nez Percé u toho, až dojde ke střelbě.

„Jeď, bratře,“ souhlasil. „Znáš bílé pistolníky jako nikdo z nás. Možná jsem měl poslechnout Toohoolhoolzotea. Spojit se s bílými přináší jen zlo. Zjisti, jestli je k nám Parson poctivý. Ale stejně si myslím, že nám to nepomůže, protože Hamlin Parson není dost silný na to, aby se prosadil proti jiným bílým.“

Joseph vyslovil to, co si myslel i Whitehead. Vypadalo to tak, že Hamlin Parson je pouze loutkou v rukou silnějších, návnadou pro Nez Percé, kteří se na ni nyní chytili.

Whitehead byl rozhodnut na tyto neznámé v pozadí dotírat tak dlouho, dokud se budou snažit zmocnit se údolí Wallowa. A předsevzal si, že v budoucnu bude se svými radami opatrnější.

+ + + + +

Whitehead zastavil svého morgana a posunul si obnošené sombrero do čela, aby ho v záři zapadajícího slunce nebylo poznat.

Povoz stál skoro přesně na stejném místě jako při přepadení před dvěma dny. Whitehead přemýšlel. Že by měl Velké ucho pravdu? Byl Hamlin Parson zasvěcen do velké hry, při které měli Nez Percéové přijít o údolí?

Přivřel oči. Dole to nevypadalo na boj. Viděl několik tmavých stínů vedle dostavníku, ale nedokázal rozeznat, o kolik lidí se jedná.

Jel dál. Hřebec opatrně kráčel po pěšině mezi úlomky skal a sutí, jež vedla na plošinu.

Pozoroval lidi u vozu. Napočítal sedm postav, mezi nimi i jednu ženu. Almu Parsonovou.

Whitehead věděl, jakému nebezpečí se vystaví, když přijede k pistolníkům, ale v lidech typu Seana McCluskieho se vyznal. Předpokládal, že Kelly by byl schopný střelit bezbrannému člověku do zad, o McCluskiem však věděl, že všechny své soupeře porazil zepředu.

Kromě toho zde bylo ještě něco, na čem Whitehead stavěl: McCluskie ho znal z Glenwood Springs. Pistolník se tenkrát rozzuřil, když pod ním Whitehead odmítl pracovat. Možná to teď bude chtít Whiteheadovi vrátit.

Když už ho od dostavníku dělilo jen sto yardů, vytáhl ze sedlového pouzdra henryovku a položil si ji před sebe na sedlo. Pak sáhl po zažloutlé slonovinové pažbě svého Navy koltu a povytáhl jej z pouzdra.

Klidně pak přihlížel, jak Luther S. Kelly zvedá winchestrovku. Usmál se, protože jeho předpoklad se splnil. Sean McCluskie chytil Kellyho za ruku a sklonil mu pušku.

Whitehead pohlédl na Hamlina Parsona a Jacka Steelmana. Stáli naproti Kellymu a McCluskiemu. Parson byl v obličeji rudý. Chlad a trpělivost, kterou měl jinak v očích, se proměnily v neklid a strach.

Whitehead by rád věděl, o čem mezi sebou tito muži hovořili, ale ne-namlouval si, že by mu to někdo řekl.

Jack Steelman stál vedle svého šéfa. Jeho oči byly chladné jako vždy. Whiteheada to překvapilo, protože i Steelman musel znát McCluskieho pověst.

Alma Parsonová a geolog Max Goldberg odešli k vozu, na jehož kozlíku seděl nervózní vozka. Pravděpodobně se chtěl vyhnout tomu, aby mu při přestřelce postřelili koně.

Whitehead k nim přijel až na pět kroků. Přemýšlel, jestli se s nimi už setkal Nehlo a jestli jim řekl o tom, co se stalo. Doufal, že Nehlo někam utekl.

Sean McCluskie si olízl spodní ret. Jeho malé, světlé oči zasvítily, jako by dostal dárek.

„Hallo, Whiteheade,“ oslovil ho hlubokým, docela přátelským hlasem. „To je ale milé překvapení. Doufal jsem, že se tu setkáme, když jsem od Kellyho slyšel, že jste tu na sebe náhodou narazili. Máte nos na tučný zisk.“

„Jaký zisk, McCluskie?“ vyzvídal Whitehead a sklonil se ze sedla, aby mohl snáze sáhnout po revolveru.

McCluskie se zasmál.

„Vždycky jste měl smysl pro humor, co? Jenom se mě nesnažte obalamutit. Pro koho pracujete? Pro Parsona?“

„Nepracuju pro nikoho,“ odpověděl Whitehead. „Zprostředkoval jsem Nez Percéům obchod s Parsonem. To je všechno.“

Kelly se obrátil na McCluskieho a podotkl: „Všechno jsem ti přece už vysvětlil. Náhodou se tu objevil. Jinak bych…“

„Drž hubu, Kelly!“ zvolal McCluskie a nespouštěl zrak z Whiteheada. „Whiteheade, na čí straně leží vaše zájmy? Jste Parsonův člověk, nebo ne? A jestli ne, tak co tu potom děláte?“

„Nejsem Parsonův člověk,“ řekl Whitehead.

„Potom otočte tu herku a zmizte!“ vykřikl McCluskie. Vypadalo to, že ztrácí trpělivost.

Whitehead pohlédl na Parsona. Zdálo se, že chce něco říct. Chvěly se mu rty a na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Byl tak nervózní, že si je zapomněl utřít kapesníkem, který držel v levé ruce.

„Co od vás McCluskie chce?“ zeptal se Whitehead.

Hamlin Parson měl ve svých očích strach, nic než strach. Whitehead poznal, že Joseph měl pravdu. Parson nebyl muž, který by dokázal svá smluvně nabytá práva bránit. Musel

vědět, kdo stojí za McCluskiem a kdo je samotný McCluskie, protože jinak by nechal Steelmana, ať to s ním vyřídí.

Parson energicky zavrtěl hlavou.

„Nic, Whiteheade, nic,“ poznamenal. „Jenom jsme se náhodou potkali a bavili se spolu.“

„Nemusíte mít strach,“ řekl Whitehead a položil ruku na slonovinovou pažbu svého Navy koltu. „Teď je partie vyrovnaná.“

Sean McCluskie zasyčel, zasmušil se, ale pak se zase zazubil.

„No dobrá, míšenče,“ prohodil. „Stoupni si před tvého koně. Rozdáš si to se mnou a Steelman s Kellym.“

Whitehead zahlédl koutkem oka, jak sebou Max Goldberg trhl. Alma Parsonová však udělala krok dopředu. V očích měla zvědavost. Olízla si rty.

Whitehead měl náhle pocit, že se dostal do něčeho, nad čím nemá kontrolu. Udělal chybu, že sem jel? Nebo ho jenom tak iritovalo McCluskieho sebevědomí?

Jack Steelman kývl. Whiteheadovi se zdálo, že si oddechl ulehčením, protože se nemusel postavit McCluskiemu. Jenže jeho chladné oči nic neprozrazovaly.

Tím lépe, pomyslel si Whitehead.

Pomalu strčil henryovku zpátky do sedlového pouzdra a sklouzl ze sedla. Morgan zafrkal a kousek odběhl.

Whitehead McCluskieho a Kellyho nespouštěl z očí. Přikročil k Jacku Steelmanovi. Hamlin Parson se klidil do dostavníku. Viditelně už se probral z šoku, protože si chvatně utíral čelo.

Jack Steelman udělal krok zpátky. Whitehead to zahlédl koutkem oka. Proč poodstoupil? pomyslel si. Že by byl při souboji zvyklý na jinou vzdálenost?

Sean McCluskie se rozkročil. Pravou ruku měl těsně nad pažbou peacemakeru. Whitehead si všiml napětí, jež se mu zračilo ve tváři. Pohlédl do McCluskieho malých očí.

Podvědomě zaregistroval podezřele bezstarostného Kellyho, jenž stál vedle McCluskieho. Jeho instinkt mu vyslal varovný signál. Chtěl se ohlédnout na Steelmana, ale v tom okamžiku spatřil záblesk v McCluskieho očích.

Whitehead reagoval ve zlomku vteřiny. Zhoupl se v kolenou, otočil se a sotva postřehnutelným pohybem tasil pravou rukou Navy kolt.

Věděl, že byl rychlejší než McCluskie, a v pistolníkových očích viděl, že McCluskie svou porážku poznal, ještě než přišla.

Whitehead vypálil právě v okamžiku, kdy McCluskie vytáhl peacemaker z pouzdra. Jeho kulka trefila McCluskieho do ruky a svým nárazem pistolníka otočila.

Whitehead ještě viděl, jak McCluskiemu spadl peacemaker na zem. Skočil k zemi a chtěl se převalit, protože si uvědomil, že další nebezpečí mu nehrozí od Kellyho, ale od Steelmana.

Jenže to už nestihl. Něco horkého mu narazilo do spánku. Chtěl zvednout ruku s koltem, ale již ho neposlouchala. Jako skrze tlustou stěnu uslyšel výkřik, ani nevěděl, že to křičí on sám. Měl pocit, že plave v černém jezeře a něco se ho pokouší stáhnout pod hladinu.

Ležel na zádech neschopen se pohnout. Dělaly se mu mžitky před očima. Slyšel nějaké zvuky, ale ty postupně utichaly.

„Zatraceně, Steelmane! Proč jsi nestřílel dřív?“

Whitehead užasl, že slyší McCluskieho hlas. Pokusil se zvednout hlavu, ale nešlo to.

Byla to neuvěřitelná situace. V hlavě se mu ozývalo stále silnější tepání. Nic neviděl, takže si s hrůzou pomyslel, že oslepl. Hlasy však slyšel o to zřetelněji.

„Nemohl jsem vědět, že se tím míšencem necháš porazit,“ odtušil Jack Steelman s neskrývaným zadostiučiněním v hlase. McCluskie zasténal. „Ten zatracený rudokožec,“ zavrčel. „Nemyslel jsem si, že je tak rychlý.“ „Těsně předtím si všiml, že Steelman je na naší straně,“ prohodil Kelly. „Jinak by tě určitě trefil líp, Seane,“ dodal Kelly. McCluskie zaklel. „Vás oba bych zvládl levou rukou,“ zavrčel. „Jenom si nemyslete, že jsem skončil, protože mě ten bastard zasáhl. Jestli někdo z vás bude o tomto souboji někde žvanit, tak mu ukážu, zač je toho loket, rozuměli jste?“

Kelly a Steelman mlčeli. Whitehead chvíli slyšel jenom přešlapování. Pak někdo těsně vedle něj řekl: „Ten bastard je mrtvý. Ustřelils mu půlku hlavy, Steelmane.“ Mužem, který mluvil, byl Kelly.

Proč Parson nic neříká? pomyslel si Whitehead.

Poté se opět ozval McCluskieho hlas, jenž tentokrát zněl téměř přátelsky.

„To jste udělala velmi dobře, slečno Parsonová,“ podotkl. „Možná se ještě potkáme v San Francisku. Rád bych se vám odvděčil za vaši pomoc.“

Alma Parsonová mlčela. Po chvíli Whitehead uslyšel šustění papírů.

„Je to chytře vyjednaná smlouva, Parsone,“ podotkl McCluskie. „Pan Crown vám jistě vysloví své uznání. Ovšem pouze v případě, že si to ještě jednou rozmyslíte a nezřeknete se spolupráce s ním.“

„Ne, ne.“ Poprvé, co Whitehead ležel na zemi, uslyšel Parsonův hlas. Po sebevědomí toho muže nebylo ani památky.

Frkali koně, vrzaly postroje. Někdo vylezl do sedla.

„Pan Crown vás očekává v San Francisku, Parsone,“ podotkl McCluskie. „Dávejte pozor, aby vás po cestě nepřepadli. A buďte i dál chytrý. Jen tak si zachováte život.“

Rozhostilo se mlčení následované

dusotem kopyt. Whiteheadovi se

zdálo, že slyší dva koně cválat pryč.

Ticho přerušilo náhlé plesknutí.

„Jsi děvka,“ ozval se Steelmanův

chvějící se hlas. „Předevčírem ses málem vrhla kolem krku tomu bastardovi a dnes děláš oči na toho zabijáka!“

„Neurážej mě!“ vykřikla Alma Parsonová. „Jsi břídil, nula, která hraje velkou hru jenom tehdy, když poblíž není nikdo, kdo by jí zavřel zobák!“

Zaznělo další plesknutí a Alma Parsonová se rozplakala.

„Nechej mou dceru, Steelmane!“ zabručel Hamlin Parson. Teď, když byl McCluskie pryč, se mu vrátila obvyklá odvaha.

„Od tebe si už nenechám poroučet, Parsone,“ chladně odtušil pistolník. „Páchneš zbabělostí. Dělá se mi z toho zle. Když pomyslím na to, že jsem byl ochotný si to kvůli tobě a Almě rozdat s McCluskiem, tak se mi chce zvracet.“

„Měls to udělat!“ vykřikla Alma. „Aspoň by už bylo po tobě, ty lotře!“ Whitehead slyšel vzrušené oddechování. Věděl, že ti lidé teď stojí proti sobě. Slyšel, jak se otevřela dvířka vozu. Někdo vlezl dovnitř.

Ozvaly se kroky a poté, někde blízko něj, řekl Steelman: „Měli bysme toho bastarda vzít dolů, abychom ho tam mohli pohřbít.“

„Nech ho tu ksakru ležet, Steelmane!“ zvolal Parson z vozu. „Pospěš si, nebo odjedeme bez tebe!“ Kroky se opět vzdálily a zavrzal dostavník, načež se zavřela jeho dvířka a vozka práskl bičem. Vůz se rozjel.

Whitehead naslouchal vzdalujícím se zvukům, jako by to bylo,to jediné, co ho ještě drželo při životě. Pokusil se křičet, protože ho nesnesitelně bolela hlava.

A pak to vzdal. Připadalo mu, že padá a obklopila ho tma.

+ + + + +

Připadal si jako poutník mezi životem a nicotou. Stále se pokoušel něčeho se chytit, ale věci, po kterých natahoval ruce, jako by před ním uhýbaly. Míhaly se kolem něho obličeje, které znal, ale které nedokázal zařadit. Ani si neuvědomil, že tma před jeho očima zmizela. Viděl - ale nevěděl, co.

Když se úplně probral z bezvědomí, byla noc. Spatřil plamen svíčky a na chvíli se mu zdálo, že se opět vrátila ta hrozná bolest hlavy, která ho strhla do temnot.

Kolem tančily stíny. Chvíli mu trvalo, než poznal, že leží v te-pee. Chtěl pootočit hlavu, ale nešlo to. Zkusil to ještě jednou. Vyděsil se. Co se s ním stalo? Opatrně zvedl pravou ruku a sáhl si na obličej a na krk.

Oddechl si. Někdo mu upevnil krk do jakéhosi korzetu, zřejmě, když byl v bezvědomí a nemohl se hýbat. Cítil, že má ovázanou hlavu.

Podíval se na sebe. Byl zabalený do bizoní kožešiny. Díky ní mu bylo příjemně teplo, tvář mu ovšem ovíval chladný vánek.

Jak dlouho už tak ležím, napadlo ho. Co se stalo potom, co mi Jack Steelman střelil do zad?

Uvědomil si, že přemýšlení mu působí bolest, takže zase zavřel oči a uklidnil se. Indián v něm ho přiměl k tomu, aby se soustředil na zotavování. Čím více se na to dokáže soustředit, tím dříve bude na nohou.

A potom se na vchodu te-pee objevil stín. Whitehead spatřil obrysy muže a pak se v záři plamenů vynořila úzká, rudá tvář.

Stojící medvěd nosil čepici s bizoními rohy a dlouhými třásněmi. Zamumlal několik slov, kterým Whitehead nerozuměl, pak přikývl a řekl: „Vítej mezi živými, Whiteheade. Tamalait, Velký duch, tě musel osobně chránit. Ještě nikdy jsem neviděl člověka, který by přežil takové zranění. Teď už se brzy uzdravíš. Budeš mít jizvu na spánku, ale zanedlouho ji zase zakryjí vlasy.“ Kývl na Whiteheada a pak se obrátil ke squaw, jež vstoupila do te-pee po něm. Dal jí instrukce, co mu má dát k jídlu. Aniž se pak dál o Whiteheada staral, opustil te-pee. Whitehead slyšel, jak venku s někým hovoří. Skláněla se nad ním bronzová tvář squaw a on se na ni usmál. Těžkla mu víčka. Chtěl vydržet vzhůru, ale nedokázal to. Zavřel oči a upadl do spánku plného těžkých snů.

+ + + + +

Díval se do tváří mužů, kteří se shromáždili kolem jeho lůžka. Cítil se dost silný na to, aby s nimi mohl hovořit.

Na Josephovi byly vidět starosti, které si dělal o svůj lid. Toolhoolhoolzote vypadal sveřepě, jako by chtěl říct, že vždycky věděl, že to tak dopadne. Jenom Ollokot se na Whiteheada usmíval, aby mu ukázal, že je rád, že se uzdravuje.

Joseph na něho dlouze hleděl a pak se ujal slova.

„Stojící býk nás k tobě pustil až dnes. Už je tomu třikrát deset dnů, co tě Ollokot přivezl do tábora. Nikdo z nás tehdy nevěřil, že to přežiješ. Ollokot ještě pronásledoval dostavník. Chtěl Hamlinu Parsonovi vzít tu smlouvu, ale Parson už ji neměl. Několik mladých bojovníků chtělo Parsona a jeho pistolníka zabít, ale Ollokot byl dost chytrý na to, aby to nedovolil.“

Joseph se na chvíli odmlčel, ale Whitehead ještě nebyl ve stavu, aby mohl odpovědět. Steelmanova kulka ho zle poznamenala.

„Sedm dnů potom, co tě postřelil, se na konci údolí, tam, kde Parson našel uhlí, objevili první bílí. Pozorovali jsme je. Přijelo několik vozů, ale nikdo nezačal kopat. Někteří se vydali do hor a vypadalo to, že hledají zlato a ne uhlí. Několikrát také překročili hranici, na které jsme se domluvili s Parsonem, ale nemohli jsme proti tomu nic dělat, protože jsme měli jiné problémy.“

Whitehead na Josepha napjatě pohlédl. Ležel zde tedy již víc než čtyři týdny a nemohl se pohnout. Za tu dobu se toho hodně přihodilo a na Josephově tváři viděl, že pro lid Nez

Percé z údolí Wallowa to neznamená nic dobrého.

„Jednoruký náčelník vojáků byl v našem údolí s více než sto vojáky na koních,“ pokračoval Joseph. „Oznámili mu vraždu jednoho bílého farmáře - ostatní bílí tvrdili, že Nez Percéové zabili farmáře Garretta, aby pomstili Běžícího vlka.“

„Nehlo?“ otázal se Whitehead.

„Nevíme to přesně,“ odpověděl náčelník, „ale nikdo jiný z nás to být nemohl. Hledali jsme Nehla, ale v zemi Nez Percéů ho nikdo neviděl.“

„Já ho najdu, bratře,“ řekl Whitehead. „Počkám ještě pět dnů, až se mi vrátí síly. Pak vyjedu. Najdu Parsona, abych splnil slib, který jsem mu dal.“

„Měl bys nám povědět, co se stalo u vozu, bratře,“ podotkl Ollokot. „Slyšeli jsme výstřely. Když jsme dorazili na plošinu, už byl vůz pryč. Nalezli jsme tě tam se zakrvácenou hlavou.“

Whitehead přikývl a ti tři trpělivě naslouchali jeho příběhu.

Toohoolhoolzote, který dosud mlčel, se žlučovitě rozesmál.

„Jsi jeden z mála mužů, kteří v sobě mají bílou krev a kterých si přesto vážím,“ poznamenal. „Jaks mohl být tak hloupý a obrátit se k tomu pistolníkovi zády? Varoval jsem vás. Věděl jsem, že Parson nás zradí. Důvody mě nezajímají. Bílá tvář si vždycky najde důvod, aby rudého muže podvedla. Mluvili jsme o tom s Jednorukým náčelníkem vojáků a ten řekl, že smlouva je platná a že od ní sami nemůžeme odstoupit.“

„Tvrdí se v ní, že jsme se na ní dohodli s Hamlinem Parsonem a s nikým jiným,“ nametl rozčilený Ollokot.

„Pch!“ Toohoolhoolzote jen mávl rukou!

Whitehead sklonil hlavu.

„Toohoolhoolzote má pravdu,“ zamumlal. „Jestli chtěl tu Parsonovu smlouvu někdo jiný, použil Parsona jenom jako nastrčenou figuru.“

„Co?“ otázal se Ollokot.

„Jako někoho, kdo zdánlivě hovoří za sebe, ale ve skutečnosti pracuje pro někoho jiného,“ dodal Whitehead. „Když mi nebudeš chtít prodat koně, protože víš, že bych s ním špatně zacházel, pošlu za tebou Stojícího medvěda, aby od tebe toho koně koupil pro sebe. Až mu ho prodáš, přijde Stojící medvěd ke mně a prodá mi ho. Stojící medvěd by byl jenom nastrčená figura.“

„Ale to je podvod,“ řekl Ollokot. „Před prodejem bych Stojícímu medvědovi pověděl, že toho koně nesmí prodat dál.“

„Dobrá,“ odvětil Whitehead. „Pak dám Stojícímu medvědovi peníze za koně tajně a oba budeme říkat, že to je kůň Stojícího medvěda. Ale jezdit na něm budu já.“

Ollokot začal láteřit, až ho musel umlčet pohled jeho bratra.

„Co říkal generál Howard o tom mrtvém farmáři?“ zeptal se Whitehead.

„Jednoruký náčelník vojáků nám přikázal, abychom mu Garrettova vraha do jednoho měsíce vydali do pevnosti,“ řekl Joseph, „jinak nás bude muset potrestat.“

„Jak?“ otázal se Whitehead.

„To neřekl.“

„Za pět dnů vyjedu, bratře,“ podotkl Whitehead. „Dal jsem ti špatnou radu a pokusím se odčinit zlo, které vás kvůli tomu postihlo.“

Toohoolhoolzote se rozesmál.

„Jsi sám, Whiteheade,“ poznamenal. „Sám nic nedokážeš. Jestli si chceme udržet svobodu, musíme bojovat všichni.“

„Pak všichni zemřeme,“ povzdechl si Joseph.

Toohoolhoolzote vyskočil.

„Nechť tedy všichni zemřeme!“ zvolal. „Je to pořád lepší, než se vzdát naší země a odtáhnout do nějakého nehostinného kraje, kde budeme lízat boty bílému muži!“

Joseph mlčel.

Whitehead viděl, že náčelník je rozrušen. Zřejmě dával Toohoolhoolzoteovi za pravdu, ale nebyl ochoten vést svůj lid na smrt.

+ + + + +

Sníh, který před pár dny přikryl krajinu jako bílá peřina, s příchodem chinooku během několika hodin roztál. Whitehead se ve svém kabátě potil, ale neodvažoval se jej svléknout. Ještě neměl starou sílu a odolnost a to poslední, co si za těchto okolností mohl dovolit, bylo nachlazení.

Hlava ho už bolela jen sporadicky. Potřeboval tři dny na to, aby si zvykl na otřesy při jízdě. Mířil na sever, až dorazil ke břehu Snake River. Pak zabočil, aby se do údolí Wallowa dostal ze západu. Věděl od Nez Percéů, že Parsonovi pistolníci své území z východní strany stále střeží.

Při jízdě se mu pomalu vracely síly. Cvičil s Navy koltem a á henryovkou. Byl si vědom toho, že ve svém stavu se zatím McCluskiemu nemůže postavit - a Kellymu se Steelmanem také ne, ovšem domníval se, že se s nimi tak brzo nepotká. Nepředpokládal totiž, že by ti tři byli v údolí Wallowa.

Pod kožešinou prošívaným mackinawským kabátem měl koženou kazajku a spodní prádlo z ovčí vlny. Poněkud škrábalo, ale drželo teplo. Jeho rozedrané sombrero zmizelo. Zřejmě ho našel některý z bojovníků, kteří ho nalezli na plošině, a nechali si ho pro sebe. Whitehead si koupil starý černý klobouk od Stojícího medvěda, dost velký na to, aby netlačil na obvaz na spánku. Seděl až skoro na uších, ale to se Whiteheadovi jen hodilo, protože tak aspoň nebyl vidět obvaz.

Vydal se do svahu porostlého borovicemi. Jeho cílem byla vysoká skála, kterou Nez Percéové dříve používali jako rozhlednu, když potřebovali být varováni před nájezdy Ploskohlavců a Černonožců.

Pod skalou Whitehead slezl ze sedla a vytáhl henryovku ze sedlového pouzdra. Nechtěl se pistolníkům postavit, jenom chtěl na vlastní oči vidět, jestli je pravda to, co Nez Percéové prohlašovali.

Znal cestu, kudy se mohl na skálu dostat bezpečně. Přesto, když se vyškrábal nahoru, nemohl popadnout dech. Cítil, jak mu po krku stéká pot. Musel odolávat pokušení svléct si teplý kabát.

Rozhlédl se.

Spatřil je okamžitě.

Parsonovi muži už se v údolí zabydlili. Už nespali ve stanech, ale postavili si dřevěné chaty. Každý si ji Však postavil tam, kde se mu nejlépe hodila, takže tábor vypadal značně neuspořádaně.

Whitehead se zhrozil, když viděl, kolik lidí v táboře je. Všude se pracovalo.

Sevřel rty. Pomyslel na dopis generála Howarda, který mu krátce před odjezdem předal jeden posel Nez Percéů, vyslaný s dopisem pro generála do Fort Lapwai.

Oliver Otis Howard, kterého Nez Percéové nazývali Jednorukým náčelníkem vojáků, protože měl jenom jednu ruku, a s kterým se Whitehead znal ještě z bojů proti Apačům na jihu, Whiteheadovi sděloval, že s trestnou výpravou proti Nez Percéům z údolí Wallowa ještě počká.

Důležitější pro Whiteheada byla Howardova informace, že se žádná železnice ke Snake River stavět nemá.

Tím bylo jasné, že Hamlin Parson hrál od začátku falešnou hru. Možná si tím podvodem chtěl jenom zajistit práva na těžbu uhlí někdy v budoucnu, ale Whitehead o tom pochyboval. Nez Percéové měli pravdu. Nářadí těch mužů jednoznačně dokazovalo, že hledají zlato a ne uhlí.

Whitehead přivřel oči. Na okamžik spatřil malého obtloustlého muže, který se pohyboval tak typicky, že ho okamžitě poznal.

Max Goldberg.

Whitehead přemýšlel. Goldberg o všem musel vědět. I kdyby se v této části údolí skutečně nacházely velké zásoby uhlí, musel poznat, co se v táboře děje. A to rychleji než ostatní.

Goldberg se opět vynořil za jednou chatou. Vedl za uzdu koně. Do cesty mu však vkročili dva muži s kolty nízko u pasu. Chvíli s ním rozmlouvali, načež Goldberg pokračoval dál. Na kraji tábora se zastavil a ohlédl se k chatám. Z hlavy sňal kožešinovou čepici a ve slunci se zaleskla pleš.

Goldberg vylezl do sedla vraníka a vydal se do svahu porostlého borovicemi, který Whitehead překročil před hodinou.

Whitehead neváhal. Chvatně slézal ze skály. Horečně dýchal a koupal se v potu. Když dorazil dolů, vyšvihl se na hřbet svého morgana a kopl jej do slabin.

Goldberga mu seslalo samo nebe. Ten muž musel vědět, kde jsou Parson, Steelman a McCluskie. Kromě toho by Whitehead rád věděl, o čem se tenkrát bavili u dostavníku, když ho Steelman postřelil.

Už ani nevěděl, jak často si nad tím lámal hlavu. Věděl jenom, že hluboko v paměti má schováno něco, co mu mohlo dát odpověď na tyto otázky. Ale ať se snažil sebevíc, nedokázal se toho dopátrat. Jako by ta vzpomínka byla zahalena mlhou.

Pozoroval Goldberga, jak mizí mezi stromy. Tlouštík se neustále ohlížel, jako by počítal s tím, že ho z tábora sledují.

Whitehead povolil koni uzdu. Geolog patrně kličkoval, aby případné pronásledovatele setřásl.

Whitehead se vracel po vlastních stopách. Musel přitom narazit na Goldbergovy stopy. Pak už ho snadno dostihne.

Bylo to ještě lehčí, než předpokládal. Už zdaleka slyšel zvuk lámaných větví. Goldberg musel projíždět hustým podrostem. Snad počítal s tím, že tak nikdo nenajde stopy jeho koně. Neuvědomil si přitom, že zlomené větve jsou stopou ještě zřetelnější.

Whitehead za ním držel odstup. Zastavil se a ohlédl se na svah. Žádný pronásledovatel se však zatím neobjevil. Vyrazil tedy za Goldbergem. Věděl, že by měl být trpělivější, ale neměl čas. Chinook brzy skončí a po něm většinou udeří ještě větší mrazy než předtím. Až údolí zapadne sněhem, proti bílým pistolníkům a zlatokopům už nepodnikne zhola nic.

Whitehead se dostal na dohled ke geologovi pod asi sto stop vysokou, částečně převislou stěnou, u úpatí podemletou. Goldbergův vraník stál u zakrslého stromu. Větřil morgana a tiše frkal.

Whitehead okamžitě seskočil ze sedla a s henryovkou v levé ruce se rozběhl k jeskyni zející u paty skály.

Geologa objevil okamžitě. Tlouštík klečel u stěny jeskyně a kladívkem z ní otloukával kousky kamene.

Whitehead vůbec nemusel riskovat.

Do ticha se ozvalo cvaknutí kohoutku.

Max Goldberg se otočil. Pustil kladívko a chtěl sáhnout po revolveru, který se mu houpal u pravého boku. Zřejmě dobře neviděl, protože hleděl z tmavé jeskyně ven do slunce. Možná z Whiteheada viděl jen obrysy.

„Dejte tu ruku z toho revolveru pryč, Goldbergu,“ procedil Whitehead mezi zuby.

Tlouštík sebou trhl. Vyvalil oči a Whitehead viděl, jak se mu třesou rty.

„To… to přece není…“ koktal.

„Zvedněte to kladivo, Goldbergu,“ řekl Whitehead, „a vystupte na světlo. Chci s vámi mluvit. Myslím, že mi máte co říct.“

„Whitehead,“ zašeptal tlouštík, bledý jak stěna. Zvedl obě ruce. „To není možné. Vy jste přece mrtvý!“ vykřikl.

„Jsem živý stejně tak jako vy,“ odvětil Whitehead. „Jestli si chcete ušetřit nepříjemnosti, tak dělejte, co vám řeknu.“

Geolog honem přikývl a sklonil se pro kladivo. Přitom mu na zem spadla čepice a odkutálela se do pukliny. Goldberg se neodvážil za ní rozběhnout, protože až příliš dobře viděl

Whiteheadovu henryovku. Vstal a kolem Whiteheada vyšel ven.

Míšenec mu hlavní henryovky pokynul, aby šel ke hnědákovi. Tam se Goldberg zastavil a otočil se. Udiveně si Whiteheada prohlížel, a když uviděl, že má pod kloboukem obvaz, přikývl.

„Takže vás Steelman jen poranil,“ zamumlal. „Přitom byl přesvědčený, že vás zabil.“

„Měl být pečlivější,“ odvětil Whitehead. „Ta chyba ho asi bude stát život.“ Viděl, jak sebou geolog trhl. Zřejmě počítal s tím, že u něj Whitehead začne své tažení pomsty.

„Jak to vypadá s těžbou uhlí?“ otázal se Whitehead a kývl do jeskyně, kde Goldberga překvapil. „Hledal jste tam uhlí?“ Goldbergovi se potem leskla pleš. Naklonil hlavu a pohlédl na Whiteheada. Zřejmě uvažuje, kolik toho vím, pomyslel si Whitehead.

„Jde… jde to celkem dobře,“ koktal. „Všechno jsme připravili tak, aby se na jaře, až roztaje sníh, mohlo začít s těžbou.“

„Kdo to připravil?“ zeptal se Whitehead.

„Ach…“ zasténal Goldberg.

„Chci vědět, jestli ještě pracujete pro Parsona,“ trpělivě dodal Whitehead. „Nebo už McCluskie poslal Parsona svému šéfovi?“

Goldberg otevřel ústa a trvalo drahnou chvíli, než je zase zavřel.

„Co.;, co tím chcete říct?“

Whitehead mu hlavní henryovky dloubl do břicha. Geolog se sklonil a vyděšeně na něj pohlédl.

„Hra na schovávanou je u konce, Goldbergu. Nechci slyšet nic jiného než pravdu. Ujišťuju vás, že toho už hodně vím. Jestli mi budete lhát, tak budu nepříjemný, o tom doufám nepochybujete. Zjistil jsem, že žádná železnice ke Snake River se stavět nebude. Jak tedy chcete dopravovat vytěžené uhlí?“

Goldberg koulel očima. Whitehead v nich viděl strach, ale vyčetl z nich i to, že geolog se ještě stále snaží kličkovat.

„O tom… o tom mi pan Parson nic neřekl,“ vyhrkl.

Pravděpodobně čekal, že mu Whitehead neuvěří, protože rychle o krok ustoupil.

Whitehead však byl rychlejší a dloubl mu henryovkou do břicha. Geolog zavrávoral a upadl.

Chvíli trvalo, než zase vstal. O to byl ale ochotnější všechno přiznat.

Whitehead se neptal. Jenom kývl hlavní.

Goldbergovi to stačilo. „Těžba uhlí by se nevyplatila,“ začal. „Našel jsem tu nahoře zlato. Jenže těžit by se muselo se stroji a velkými stoupami.“

„Proto jste se obrátil na Parsona,“ podotkl Whitehead.

Goldberg přikývl. „Rok mi trvalo, než jsem ho přesvědčil. Bál se problémů s rudochy. Teprve když jsem mu navrhl ten plán s uhlím…“ Pozdě si uvědomil, že prozradil, že je sám původcem tohoto triku.

Pro Whiteheada to však mělo jenom druhořadý význam. Nez Percéům by totiž nepomohlo, kdyby byl potrestán člověk, který podvod vymyslel. „Nezajímá mě, kdo na to přišel,“ řekl. „Co se tenkrát u toho dostavníku stalo mezi McCluskiem a Parsonem?“ „Vy-vy mě nezabijete?“ zanaříkal Goldberg.

„Jste příliš malá ryba, Goldbergu,“ odvětil Whitehead. „Nejste důležitý. Chci šéfa, muže, kterého bych mohl přinutit, aby dal ruce pryč od údolí Wallowa.“

Max Goldberg pokrčil rameny.

„Na to už je pozdě,“ zamumlal. „Ani vy nemůžete nic dělat proti lidem, jako je Parson nebo McCluskie.“

„To nechtě na mně,“ řekl Whitehead. „Takže co chtěl McCluskie od Hamlina Parsona?“

„Všechno to bylo připravené,“ odvětil geolog. „Luther S. Kelly od začátku spolupracoval s McCluskiem. Domluvil se s několika Nez Percéi, že přepadnou Parsonův vůz.“

„To přepadení bylo jen naoko?“ zeptal se míšenec. „Vždyť Kelly jel v tom dostavníku také.“

Goldberg potřásl hlavou. „Kromě Parsona by nikomu nic neudělali. Šlo o to, aby Parsona zabili Nez Percéové.“

„Jenže potom by nebyla uzavřena žádná smlouva.“

„Ale ano. Kelly by pak přivedl McCluskieho k Josephovi a vydíral by ho tou vraždou. Chtěli mu nabídnout mlčení za souhlas s těžbou.“

Whitehead zavrtěl hlavou. Goldberg mohl mít pravdu. To musel vymyslet Kelly, který věřil, že indiány zná. A dost možná, že by mu ten plán i vyšel, protože Parsonova smrt by pro Josepha a jeho lidi znamenala velké nebezpečí.

„Jenže to přepadení jste překazil vy,“ dodal tlouštík, „a Parson tak mohl uzavřít smlouvu s Josephem. McCluskie musel změnit postup. Od jednoho Nez Percéa si zjistil přesně znění smlouvy a pochopil, že Parsona zabít nesmí, protože pak by smlouva neplatila. Rozhodl se proto dát Parsonovi na vybranou. Na plošině dohonil náš vůz, vzal Parsonovi smlouvu a prostě mu oznámil, že je od nynějška pouhým zaměstnancem jeho, McCluskieho, šéfa. Parsonovi nezbývalo než souhlasit, protože znal jak McCluskieho, tak jeho bosse.“

Whitehead ho poslouchal jen jedním uchem. Ponořil se do svých vzpomínek z plošiny. Vybavily se mu nejprve jenom nezřetelné zvuky pak útržkovité věty a nakonec i jedno jméno: Crown.

„Pan Crown, že ano?“

Max Goldberg vytřeštil oči.

„Vy… vy to víte?“ užasl. „Pane Bože, McCluskie mě vyhrožoval, že mě zabije, když to někomu řeknu.“

„Sám mi to prozradil. Tenkrát u dostavníku, když si myslel, že jsem mrtvý,“ řekl Whitehead a ušklíbl se.

Goldberg byl zcela vyveden z konceptu. Nedokázal pochopit, jak to všechno ten míšenec může vědět.

„Vy jste to všechno slyšel?“ zamumlal. „Vždyť vás Steelman trefil

do hlavy! Všude bylo plno krve! Vypadalo to, jako by vám ustřelil půlku hlavy!“

„Ta druhá půlka mi stačí,“ odpověděl Whitehead. „Teď od vás chci vědět jenom jedno: Kde najdu Parsona, McCluskieho, Steelmana, Kellyho a toho pana Crowna? Má tu někde McCluskie svou spojku? Vést těžbu ze San Franciska přece není jednoduché.“

Max Goldberg zavrtěl hlavou, ale jakmile Whitehead jen kývl henryovkou, okamžitě promluvil.

„Ne, ne prosím vás,“ koktal, „řeknu vám všechno. Ale nezabijete mě?“

„Vaše smrt by nikomu nepomohla, Goldbergu,“ podotkl Whitehead. „Jste jenom červ. Jednou vás někdo rozšlápne.“

Goldberg polkl. Chvěl se mu ohryzek.

„Až na pana Crowna jsou všichni v Portlandu,“ odvětil. „Parson přikázal, že se nemají vracet do San Franciska, aby nebyly řeči. Hlídá ho několik McCluskieho pistolníků. McCluskie má v Portlandu počkat do jara, aby si pak s panem Crownem v údolí zajistil nejlepší claimy, vybudoval opěrný bod proti Nez Percéům a až se jim to povede, chtějí spustit zlatou horečku, která do údolí přiláká tisíce zlatokopů.“

Goldberg se odmlčel a vystrašeně pohlédl na Whiteheada.

Ten se však o něj vůbec nezajímal. Měl před očima údolí Wallowa zničené hordou nelítostných prospektorů, zločinců a obchodníků. Pomyslel na radu, kterou dal Josephovi, a náhle si uvědomil, že onoho Crowna nic nezastaví. Nebýt Parsonovy smlouvy, bojovali by teď Nez Percéové s bílými.

„Dobrá, Goldbergu,“ řekl Whitehead. „Věřím, že jste mi řekl pravdu. Slíbil jsem vám, že vás nezabiju, ale to platí jen, pokud náš rozhovor zůstane tajemstvím. Já o tom nikomu neřeknu. Snad vám McCluskie nic neudělá. Jestli se ho ale pokusíte varovat, zabiju vás. Přede mnou se neschováte. Já si vás najdu všude.“

+ + + + +

Whitehead zastavil svého pinta, který byl na muže jeho velikosti poněkud malý, a pohlédl na město rozkládající se na březích Columbia River. V paprscích zapadajícího slunce vypadalo takřka nadpozemsky.

Pinto trhl hlavou a chňapl Whiteheadovi po noze. Ten se však měl na pozoru. Znal už jeho zlomyslné kousky. Ten pinto sice byl vytrvalý a rychlý běžec, ale dokázal být záludný, i když jeho majitel Johnnie Bigham tvrdil, že kousnutí je jenom projevem jeho náklonnosti.

Whitehead si sundal svůj černý klobouk a pravou rukou si prohrábl vlasy. Neubránil se úsměvu, když pomyslel, jak mu Bigham ostříhal jeho dlouhé bílé vlasy a pak je černou barvou, kterou Whitehead vždy nosil u sebe, přebarvil načerno. Bigham mu rovněž vyměnil obvaz na hlavě a taky ho obarvil načerno, aby Whitehead nebyl nápadný. Když viděl tu ránu, málem vykřikl.

„To by nikdo jiný nepřežil, Johnnie,“ řekl a pochválil Stojícího medvěda za to, jak ho dobře vyléčil. Kůže na poraněném místě sice ještě byla citlivá, avšak za pár týdnů by po ráně nemělo být ani památky.

Pod mackinawským kabátem měl Whitehead oblečení, které nikterak nepřipomínalo oděv míšence, který chtěl strávit zimu v táboře Nez Percéů. Svou koženou kazajku nechal u Bighama stejně jako morgana, podle něhož by ho každý okamžitě poznal. Na sobě měl bavlněnou košili, džínsy a jezdecké holínky. Všechno mu půjčil Bigham. Své černonožecké mokasíny si vzal s sebou, ale schoval je do sedlové kapsy.

Vyměnil i zbraně. Připnul si revolverový opasek, do jehož tmavohnědého pouzdra strčil peacemaker, jaký používal McCluskie. Ze sedlového pouzdra trčela pažba zbrusu nové winchestrovky, již měl Bigham schovanou ve svém srubu pod prkny. Pravděpodobně byla určena pro nějakého indiána. Svých indiánských zbraní se však nevzdal. Luk, šípy a válečnou sekeru zabalil do přikrývky.

Když se ho pinto už podruhé pokusil kousnout, udeřil ho pěstí do nozder. Pinto zaržál. Whitehead jej pobodl do slabin, ale kůň se zdráhal pohnout.

„Nezlob mě, koníku,“ vyhrožoval mu Whitehead, „nebo ti něco ukážu.“

Pinto na něho nedůvěřivě pohlédl, jako by čekal něco hodně zlého. Nakonec se vzdal odporu, podvolil se a vykročil.

Whitehead si posunul svůj černý klobouk do čela, takže mu nebylo vidět do tváře. Nevěřil, že by ho někdo mohl poznat. Snad ho mohly prozradit jeho modré oči, ale propadlé tváře a popelavá barva obličeje, kterou získal v temném te-pee, ho maskovaly lépe než přebarvené vlasy. Lícní kosti mu doslova trčely z tváře a úzký, zahnutý nos ukazoval na jeho indiánskou krev více než kdy jindy.

Whitehead doufal, že Max Goldberg byl informován dobře. Lhát by se neodvážil, tomu míšenec nevěřil.

S tím, jak se blížil k městu, rostl jeho úžas. Portland byl tenkrát ubohým doupětem, v kterém se něco dělo jen na podzim, kdy se tam stahovali trapeři z celého Severozápadu, aby se tam zásobili na zimu, kterou strávili v horách hledáním zlata a lovem kožešinové zvěře.

Teď se v Portlandu dělo i něco jiného.

Whitehead viděl, že se na úrovni města na břehu Columbia River staví obrovské překladiště. Poblíž kotvily tři velké parníky. Jeden z nich byl pod parou.

Skid Road, která kdysi byla jedinou ulicí ve městě, vlastně jen pár špinavých dřevěných barabizen, se nyní honosila několika kamennými, několikapatrovými budovami. Ostatní domy sice byly dřevěné, ale aspoň měly falešné fasády.

Whitehead pohlédl na řeku a v klidné zátočině uviděl to, co stálo za rozmachem města.

Dřevo.

Na hladině se houpaly nespočetné kmeny připravené na naložení. Whitehead viděl mravence pobíhající po kládách - dřevorubce, kteří je splavili do města.

Pomalu jel dál. Se zájmem pozoroval obličeje lidí, které potkal, když projížděl rozbahněnou ulicí mezi prvními domy města, které se podobalo doutnajícímu kotli. Na některých místech dokonce svítilo pouliční osvětlení.

Trapeři ještě byli ve městě. Whiteheadovi se zdálo, že celé město je od základů nové. Skid Road byla mnohem delší než při jeho poslední návštěvě před dvěma lety.

Přibyly saloony a krámy a Whiteheada bolely uši z lomozu, na který jakožto člověk lesa nebyl zvyklý. Ani pintovi se ten křik a hluk nelíbil. Stříhal ušima a nevrle frkal.

Whitehead upřeně hleděl na dvoupatrovou kamennou budovu. Z dřevěného balkónu podepřeného dvěma točitými sloupy visel dřevěný štít s velkým nápisem: „Golden C Company“.

Jeho pozornost však nevzbudil jen tento štít. Zaujal ho i jeden směšně oblečený, zakrslý indián. Měl na sobě pruhované kalhoty, které mu byly o několik čísel větší, a frak ze stejné látky. Tento bizarní obrázek dokreslovala hedvábná vesta s kravatou. Kolem boků měl široký kožený opasek s jednočinným armádním koltem s opotřebovanou ořechovou pažbou. Na hlavě měl pokrčený klobouk.

Whitehead sevřel rty. Poznal toho indiána. Když se jejich pohledy setkaly, zalesklo se mu v očích.

Whitehead na chvíli zadržel dech, pak se ale indián otočil a nejistým krokem se vydal směrem k přístavu.

Míšenec se za ním nenápadně vydal. Horečně přemýšlel, co má dělat. Možná, že ve městě byla vybudována úřadovna armády, kam by mohl předat vraha farmáře Garretta.

Indián, kterého potkal, totiž byl Modoc Nehlo.

Po vraždě musel okamžitě odjet na západ, protože jinak by ho Nez Percéové určitě vystopovali.

Fakt, že Nehlo vyšel z domu, jenž patřil Golden C Company, byl podezřelý. Nehlo se tam patrně snažil kontaktovat McCluskieho a zdálo se, že úspěšně. To tedy ukazovalo, že písmeno C v názvu znamená Crown.

Nehlo měl ve městě spoustu známých. Whitehead si prohlížel obličeje lidí, s nimiž Modoc hovořil. Většinou se smáli a poplácávali Nehla po rameni. Byl pro ně šaškem, na jehož účet se mohou bavit.

Whitehead přemýšlel, jak se Modoc mohl tak snadno vzdát své hrdosti - a kam se poděla jeho divoká nenávist vůči bílému muži, která vznikla, když armáda vyhnala jeho kmen do neúrodných lávových polí severní Kalifornie. Pro Nehla byla vždy tím nejdůležitějším jeho žena Ninema. Když ho opustila, vše se mu zhroutilo. Jedině tak si Whitehead dokázal vysvětlit jeho proměnu.

Viděl, jak se několikrát zastavil před vchody saloonů, jako by přemýšlel, jestli má jít dovnitř. Pokaždé však šel dál, snad nenašel dost odvahy tam vejít. Pak zabočil do jedné úzké uličky a Whitehead viděl, jak zmizel v barabizně, před níž bylo na tabuli křídou napsáno:

Whisky pro každého, kdo může platit

V Portlandu žilo mnoho indiánů a míšenců a hodně z nich propadlo alkoholu. V saloonech bílých nebyli trpěni, takže se stahovali do hospod obsluhovaných míšenci, kterým byla jejich kůže lhostejná, jen když měli čím platit.

Když Modoc vstoupil dovnitř, ozval se radostný křik. Whitehead pohledem hledal nějakou kůlnu, ale žádnou nenašel. Neváhal a zajel k zábradlí domu na rohu uličky, v níž zmizel Nehlo. Seskočil ze sedla a přivázal uzdu k zábradlí. Pinto se ho pokusil kousnout, ale Whitehead mu uhnul a poučil ho pěstí do nozder.

S rukou na opasku s peacemakerem vyšel na chodník. Pohlédl na tabuli s nápisem, že ve městě se nesmí nosit zbraň.

Bedlivě se rozhlížel. Každý ve městě nosil u boku zbraň. Zákon v Portlandu asi neměl příliš velkou váhu.

Pokrčil rameny a zabočil za roh.

Setmělo se. Whitehead kráčel dál, až se dostal z dosahu pouličních lamp na Skid Road.

+ + + + +

Přitiskl se ke stěně kůlny. Vrzající dveře se otevřely a světlo zevnitř ozářilo uličku.

Slyšel hluk hospody a poté Nehlův hlas: „Tak příští týden, Reddy.“ Modoc se objevil v osvětleným čtverci dveří. Pak se dveře zavřely a Nehlo už byl vidět jenom jako silueta proti šeru Skid Road.

Whitehead si posunul klobouk. Slyšel, jak Nehlo vrávorá, jak se s námahou snaží udržet rovnováhu.

Whitehead se rychle přikradl za něj. V pravé ruce měl peacemaker. Vymyslel si to velmi jednoduše. Srazil Modocovi klobouk z hlavy a revolverem ho praštil po hlavě.

Modoc zasténal, strnul a zhroutil se Whiteheadovi do náruče.

Whitehead ho táhl dál do uličky. Naložil si ho přes ramena.

Věděl, že na Skid Road s ním nesmí. Na této ulici se totiž pohybovalo až příliš mnoho lidí. Pokračoval tedy dál, až se po deseti krocích dostal k prkenné stěně. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je ve slepé uličce.

Viděl, že stěna je nejméně dvacet stop vysoká. Se zajatcem ji určitě nemohl překonat.

Whitehead pustil Nehla na zem a zaklel, protože šlápl do hluboké kaluže.

Pak mu však došlo, že by toho mohl využít.

Nehlo byl totiž stále v bezvědomí.

Whitehead tedy jeho kloboukem z louže nabral vodu a vylil mu ji na hlavu. Nehlo se rozkašlal a rozhlédl se.

Whitehead nabral vodu kloboukem třikrát a třikrát ho polil. Modoc na něj fascinovaně hleděl. Whitehead, který ve tmě Nehla pořádně neviděl, řekl: „Od té doby, cos zradil Nez Percéy, se z tebe stal velký muž, Jimmy Nehlo.“ Ač opilý, pochopil Nehlo ironii ve Whiteheadově hlase. Levou rukou si sáhl na bouli, která se mu rýsovala pod vlasy, zavrčel něco nesrozumitelného. Pokusil se vstát, ale neposlouchaly ho nohy.

„Kdo jsi?“ otázal se špatnou angličtinou.

Whitehead odpověděl jazykem Nez Percéů:

„To už nepoznáváš svého starého přítele Whiteheada, Nehlo? Nemyslel jsem si, že by tě přebarvené vlasy mohly tak ošálit.“

Nehlo vyvalil oči, od nichž se odrážela světla Skid Road. Polkl a několik vteřin mlčel.

„Tak co, ty dobráku,“ chladně ho oslovili Whitehead, „jak se člověk cítí, když z ješitnosti zradí přítele? Když manipuluje stovkami lidí a když se spojí se svým nepřítelem? Jak se člověk cítí, když dělá šaška bílým? Až už tě nebudou potřebovat, klidně tě odkopnou.“

Nehlo se celý třásl.

Whitehead ho znal příliš dobře na to, aby věděl, že se nejedná o strach. Nehlem lomcoval vztek z toho, že ho Whitehead vůbec dostal, i stud nad tím, jak vypadá.

„Zkus to,“ poznamenal Whitehead, „ale zabít mě není tak jednoduché.“

„Co ode mě chceš?“ nenávistně se zeptal Nehlo a pohlédl na Whiteheada. Pomalu vstal.

„Víš to,“ odtušil míšenec. „Zabils farmáře Garretta a kvůli té vraždě teď trpí všichni Nez Percéové. Jednoruký náčelník vojáků chce za vraždu potrestat Josephův kmen.“

„Nezabil jsem Garretta proto, že nenávidím kmen Nez Percé,“ zavrčel, „ale udělal jsem to jako poslední službu Velkému uchu. Býval to můj přítel. McCluskie mu slíbil pomstu.“

„McCluskie vyhrožoval celému kmeni?“ otázal se Whitehead.

Nehlo přikývl. „McCluskie chtěl nahnat strach jednomu pistolníkovi. Několikrát jsem Velkému uchu řekl, ať to udělá sám, ale nechtěl uvrhnout svůj kmen do propasti.

„Na tos měl myslet, Nehlo,“ podotkl Whitehead.

Nehlo se zasmál: „Nejsem Nez Percé.“

„Ale jsi indián z kmene, který bílí málem vyhubili,“ odpověděl Whitehead „Zradils své bratry jenom proto, žes ztratil lásku své squaw. Pliju na tebe, Nehlo! Když jsem tě spatřil v tom směšném obleku, tak jsem pochopil, proč tě Ninema opustila. Musela vědět, že jsi ničema.“

Nehlo zasténal. Odkročil od stěny a chtěl se na něho vrhnout, ale Whitehead uhnul.

Nehlo provrávoral kolem něj.

Whitehead předpokládal, že se obrátí a zaútočí znovu. Mýlil se. Nehlo nejistým krokem zamířil na Skid Road.

Whitehead věděl, že Nehlo se nesmí dostat na zalidněnou ulici. Musel ho vyřadit, jinak se McCluskie za pár okamžiků dozví, že je v Portlandu.

Rozběhl se za ním.

Náhle se otevřely dveře hospody. Stál v nich Nehlo. Někdo zvolal: „Co se děje, Johnny?“

Whitehead viděl, jak Nehlo vytahuje svůj armádní kolt z pouzdra. Naslepo vypálil do uličky. Kulka Whiteheadovi proletěla kolem tváře a zaryla se do stěny.

Míšenec držel v ruce peacemaker, ale nepoužil ho. Nehlo musel zůstat naživu, aby mohl vypovídat o vraždě farmáře Garretta.

Kolem Whiteheada prolétla druhá kulka.

Dveře se zase zavřely a Nehlo se ocitl ve tmě. Whitehead si byl jist, že ho Modoc nemůže vidět, ale Nehlo přesto střílel dál.

Rány byly slyšet až na Skid Road. Lidé prchali do bezpečí. V ústí uličky se objevil stín.

„Jsi to ty, Whiteheade?“ vykřikl Nehlo. „Oddělám tě! Za všechno můžeš ty!“

Následoval další výstřel. Whitehead viděl záblesk v úrovni poloviny výšky stínu.

Nehlo sebou trhl. Vystřelil ještě jednou, ale už jenom před sebe do hlíny.

Míšenec se k němu rozběhl, ale už se mu nepodařilo ho zachytit. Nehlo padl na zem. Měl vytřeštěné oči a Whitehead poznal, že v nich už není život.

Někdo opět otevřel dveře hospody a na mrtvého padlo světlo. Whitehead sevřel rty, když na jeho hrudi spatřil díru velkou jako pěst.

Muž, který Nehlovi střelil do zad, použil náboj s upilovanou špičkou.

Whiteheadby byl vzteky brečel, ale to by mu nepomohlo. Z hospody vyšlo několik mužů. Jakýsi zrzek vlezl do bahna a sklonil se nad mrtvým Modocem. V jeho malých očích Whitehead viděl uspokojení. Chtěl Nehlovi strčit ruku do kapsy fraku. Whitehead vykročil blíž, ale než mohl toho muže chytit za rameno, padl na mrtvého stín a kdosi chladným hlasem řekl: „Dej od něho ruce pryč, O’Briene.“

Muž sebou trhl, vstal a pozpátku se vracel ke dveřím hospody s rukama zdviženýma v obranném gestu. Ani si nevšiml toho, že v blátě nechal botu.

Zastavil se, až když stanul vedle ostatních, kteří vyšli z hospody. „Teď můžete konečně něco podniknout, Brannigane!“ zvolal. „To je jeden z těch, co nás vydírají. Bohužel jste ho hned zabil, možná by nám prozradil, kdo je jeho šéf.“

Whitehead pohlédl na Nehlova vraha. Byl vyšší než on a na jeho tváři zela rudá jizva, která se mu táhla od brady až po obočí. Měl malé oči, jež se ve světle vycházejícím z lokálu žlutě leskly. Na vestě z hovězí kůže se mu třpytila stříbrná maršálská hvězda.

„Buďte zticha, O’Briene,“ zavrčel maršál. „Neměl jsem na vybranou. Ten šílený indián by toho gentlemana zabil, kdybych nezasáhl.“

„Možná jste měl strach, že Jimmy Nehlo něco vyžvaní,“ podotkl barman.

Maršál zbledl.

„O’Briene,“ procedil mezi zuby, „to jste neměl říkat. Nenechám se urážet od nějakého špinavého Irčana. Zmizte do té své páchnoucí díry, než si vás podám.“ Barman raději mlčel. Zřejmě Brannigana znal a věděl, že tu hrozbu míní vážně. Vrátil se do hospody, kam ho následovali i ostatní. Někteří se vytratili na Skid Road. Brannigan pohlédl na Whiteheada.

„Proč na vás vytáhl revolver?“

Whitehead pokrčil rameny.

„Nemám tušení,“ prohodil. „Možná se mu nelíbilo, že jsem ho nazval ožralým rudochem.“

Maršál se zašklebil.

„Od vás to teda sedí,“ poznamenal. „Vždyť na vás člověk vidí to, že jste indián, už na první pohled.“

„Jenže nejsem opilý,“ s úsměvem odtušil Whitehead.

Brannigan naklonil hlavu, jakoby Přemýšlel, jestli tu odpověď má brát jako urážku nebo jenom jako projev drzosti. Viditelně se rozhodl pro druhou možnost, protože řekl: „Zmizte.“ Ukázal na Whiteheadův peacemaker a dodal: „Příště si to ale vyřiďte sám, ať ostatním ušetříte práci.“

Whitehead přikývl. Ten maršál byl divný. Možná měl ten zrzavý hospodský pravdu a Brannigan skutečně zastřelil Nehla schválně, aby nemohl mluvit.

Brannigan stál bez hnutí vedle těla. Zkřížil si ruce na prsou a čekal, až Whitehead odejde.

Míšenec přemýšlel, jestli má jít do hospody a položit O’Brienovi pár otázek. Nechtěl však vzbudit maršálovu nedůvěru. Zdálo se, že ví, o co v této hře jde. Možná, že Nehlo z těchto hospod vybíral výpalné. Whitehead si mohl velmi lehce spočítat, pro koho.

Kývl na Brannigana, prošel kolem něj k pintoví, odvázal ho a odvedl ho na Skid Road. Pinto na něj záludně hleděl, ale už si ho nedovolil kousnout. Whitehead se zastavil pod jedním přístřeškem a počkal, až se na Skid Road objeví maršál.

A dočkal se. Brannigan za sebou táhl mrtvého Nehla za límec fraku. Mířil k rohové budově, před níž visela břidlicově černá tabule se zatykači.

Whitehead znovu přivázal pinta k zábradlí. Doufal, že si Brannigan nevšiml, jakého má koně. Po schodech vyšel na chodník a opřel se o sloupek podpírající přístřešek.

Tam musel přibližně čtvrt hodiny čekat, než se znovu zjevil Brannigan.

Maršál se opatrně rozhlížel. Zamkl úřadovnu a vydal se po Skid Road směrem, odkud předtím Whitehead sledoval Modoca. Po chvíli zmizel mezi lidmi.

Whitehead se rozhodl, že ho nebude sledovat, ale že si raději promluví se zrzavým hospodským. Od něho by se toho mohl hodně dozvědět.

Opět šel na druhou stranu ulice. Pinto nespokojeně zaržál. Zřejmě se mu nelíbilo, že ho tam nechává jenom tak stát. Whitehead si slíbil, že mu dá extra velkou porci ovsa, jestli bude návštěva u O’Briena stát za to.

Věděl, že by bylo příliš nebezpečné, kdyby tam šel normální cestou. Nehlo měl mezi hosty jistě mnoho známých a McCluskieho lidé se mohli rychle dozvědět, že muž, na kterého Nehlo střílel, se nějak příliš O’Briena vyptává.

Whitehead pohlédl na řadu domů. Skid Road vypadala, jako by stavitelé šetřili místem. Mezi domy vůbec nebyly průchody, budovy se tiskly jedna ke druhé.

O’Brienův saloon sousedil s rohovým domem, kde měl Brannigan svou úřadovnu. Whitehead přemýšlel, jak se dostat na dvůr.

Pohlédl do temné uličky. Nezbývalo mu nic jiného než odtud vylézt na střechu a pak skočit na dvůr za saloonem.

Nenápadně šel k uličce, a když jí dosáhl, bleskově zmizel. Proběhl kolem vchodu hospody. Měl štěstí, že dveře byly zavřené. Vevnitř se diskutovalo o Nehlově smrti a Whitehead slyšel několik hlasů, které proklínaly Brannigana.

Neběžel až ke konci uličky, protože věděl, že po hladké dřevěné stěně by se nahoru nedostal. Počkal, až si jeho oči přivyknou na tmu, a pak se rozhlédl. Nemýlil se. Spatřil železné požární schody. Tak se tenkrát lidé v Portlandu jistili pro případ požáru. Jestliže patrový dům zachvátily plameny, tak bylo takové schodiště jedinou možností úniku. Whitehead v duchu chválil prozíravost Portlanďanů.

Vyběhl po schodech a za pár okamžiků byl na ploché střeše. Střecha O’Brienovy hospody ležela mnohem níž než střecha sousedního domu. Whitehead na ni slezl. Pod sebou slyšel typický hospodský hluk. Strop tvořila zřejmě jen jedna vrstva desek.

Pohlédl na dvůr. Byl malý, velmi malý. Navíc na něm bylo naházené nejrůznější harampádí, takže nemohl najít místo, kam by se dalo skočit.

Nakonec se toho přece jen odvážil a dopadl na bahnitou zem těsně před zadním vchodem. Dveře nebyly zamčené.

Už se mu však nepodařilo stáhnout se do stínu. Padlo na něj světlo a spatřil vyděšenou tvář nějaké míšenky. Vyskočil a v poslední chvíli jí dal ruku na ústa. Jinak by vykřikla.

„Tiše!“ sykl. „Neublížím ti. Chci jenom mluvit s O’Brienem tak, aby o tom nikdo nevěděl. O Jimmym Nehlovi a Eranniganovi.“ Chvíli počkal, aby pak dodal: „Nebudeš křičet?“

Lehce zavrtěla hlavou a Whitehead jí sundal dlaň z úst.

„Jenom jsem se polekala,“ špitla perfektní angličtinou.

Whitehead se usmál. „Ty se mě nebojíš?“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Poznám, jestli má člověk dobré nebo špatné myšlenky,“ odvětila.

Whitehead vešel zadním vchodem dovnitř a zavřel za sebou dveře. Přišel až ke zdi, za níž se nacházel výčep. Rozhlédl se. V místnosti byla dřevěná postel a na ní špinavá bizoní kůže, dále nízký kredenc, prostý stůl a tři židle. Chyběla tam okna, takže tam byla tma. Vedle dveří stála kamna, ale Whitehead pochyboval, že dokáží tuto barabiznu, v níž se jen proháněl průvan, vytopit. U stěny se hromadily láhve a bedny od whisky.

Čekal zhruba čtvrt hodiny, než se objevil O’Brien. Irčan zrudl, když ho poznal.

„Ty zatracený bastarde!“ zavrčel. Zřejmě by toho řekl ještě mnohem víc, ale Whitehead si významně prohlížel svůj peacemaker.

Barman zbledl a okamžitě ucukl rukou, kterou sahal po brokovnici na stěně, jako by se popálil.

„Nedělejte hlouposti, O’Briene,“ prohlásil Whitehead. „Chci od vás vědět jedinou věc: pro koho pracoval Jimmy Nehlo. Něco jste naznačil Branniganovi, takže zřejmě něco víte.“

O’Brien na něho nedůvěřivě hleděl.

„Nikdy jsem tě v Portlandu neviděl,“ řekl. „To jsi tady kvůli Nehlovi?“

Whitehead přemýšlel, co mu má o sobě prozradit. O’Brien nevypadal jako McCluskieho člověk.

„Jimmy Nehlo u vás vybíral výpalné, že?“

O’Brien kysele přikývl.

„Ti parchanti už dva týdny terorizují město,“ odvětil. „Nejdřív jsem se vzpíral, ale pak mi rozmlátili podnik. Měl jste vidět, jak můj saloon vypadal předtím. Měl jsem stoly a židle, velké zrcadlo a skříň z mahagonového dřeva. Zbyla z toho hromada třísek. Abych to tu vůbec mohl znovu otevřít, musel jsem si sbít pult z prken. Podívejte se, kolik mám zákazníků! Dřív se u mě dveře netrhly, ale teď sem trapeři ani nepáchnou, protože už u mě nechce pracovat žádné děvče.“

Whitehead přikývl. „Napodruhé už jste zaplatil, co?“

„Co jsem měl dělat? Ostatní platí také. Trvalo to vlastně jenom tři dny a McCluskie měl město v rukách.“

„McCluskie?“ otázal se Whitehead.

O’Brien si odplivl a vypadalo to, že mu vůbec nevadí, že si plive na vlastní podlahu.

„McCluskie a jeho horda,“ řekl. „Objevili se tu před šesti týdny a usadili se v Golden C Company. Potom McCluskie na jeden víkend zmizel, a když se vrátil, vypuklo to.“

„Přivedl s sebou Nehla?“

O’Brien opět přikývl. „Přijeli s ním Nehlo, Steelman, nějaký Parson a jeho dcera Alma.“

„Viděl jste v poslední době ve městě Luthera S. Kellyho?“

O’Brien na Whiteheada zvědavě pohlédl, ale pak zavrtěl hlavou.

„Kelly tu byl společně s McCluskiem před šesti týdny,“ odvětil. „Co vím, tak potom spolu odjeli pryč. Od té doby už jsem ho ve městě neviděl.“

„Byl bych vám vděčný, kdybyste mi řekl, kde bydlí ten pan Parson se svou dcerou,“ poznamenal Whitehead.

O’Brien svraštil čelo, ale přesto odpověděl.

„Parson má malý dům za městem. Říká se, že ho ve dne v noci hlídají McCluskieho pistolníci. Parsonova dcera žije s McCluskiem v domě Golden C Company. Musel jste projet okolo, jestli jste sem přijel z východu.“

„Díky,“ uklonil se Whitehead a zadním vchodem zase vyšel na dvůr.

+ + + + +

Whitehead věděl, že už mu nezbývá moc času. Byl konec října a jen chinook, který beztak trval už nějak moc dlouho, bránil tomu, aby krajinu pokryla sněhová přikrývka.

Parsona si chtěl podat ještě tu noc.

Na kraji města stálo mnoho osamělých domů. Whitehead zaklel, protože se O’Briena nezeptal na přesnou polohu Parsonova domu.

Zastavil tedy jednoho opilého trapera a měl štěstí. Ten muž byl o poměrech ve městě dobře informován a Whitehead tak mohl zjistit, kde může najít Parsona. Traper pak začal nadávat na McCluskieho, ale Whitehead už ho dál neposlouchal.

Parsonův dům vězení rozhodně nepřipomínal. Jednalo se o útulnou vilu s květinovou zahradou před domem a trávníkem za ním.

Whitehead nechal pinta u jednoho domu na kraji města. Prvního pistolníka poznal podle žhnoucího konce cigarety, kterou kouřil. Stál na verandě a hlídal dveře. Zadní vchod byl nepochybně také kontrolován.

Whiteheadovi bylo jasné, že minimálně jednoho z těch pistolníků bude muset vyřadit. Proto si ze srolované přikrývky vytáhl luk a tři šípy a vzal si je s sebou.

Pohlédl na město, kde ještě tepal noční život, i když už odbíjela jedenáctá. Světla města se odrážela od hladiny Columbia River.

Whitehead se rozhodl pro zadní vchod, aby snad někdo, kdo by třeba chtěl Hamlina Parsona navštívit, nebyl varován tím, že u předních dveří nestojí hlídač. Obešel dům a kryl se za zadním plotem. Po chvíli objevil druhého pistolníka. Muž seděl na zemi vedle dveří a choulil se do deky.

Whitehead přiložil šíp k tětivě. Věděl, že se musí trefit přesně, pokud se chce k Parsonovi dostat. Pistolník nesmí vykřiknout.

Napnul tětivu a zamířil. Ozvalo se brknutí a zasvištění. Whitehead okamžitě vyskočil a přikrčen běžel přes trávník k domu. Doufal, že druhý pistolník není náhodou někde poblíž.

U dveří se zastavil. Hlídač se ani nepohnul. Po zásahu šípem se jenom trošku naklonil na stranu.

Whitehead vstal a sáhl na kliku dveří. Byly zamknuté, jak ostatně očekával. Z pochvy na opasku tedy vytáhl dlouhý bowie knife a strčil jeho čepel do štěrbiny mezi dveřmi. Obratně odsunul zástrčku a dveře se otevřely. Vklouzl dovnitř a zase je za sebou neslyšně zavřel. Vevnitř byla tma jak v pytli. Nevěděl, jestli je v místnosti nebo v chodbě, protože neviděl ani na krok.

Nezbývalo mu než rozškrtnout sirku. Na to, aby se zorientoval, potřeboval jen vteřiny. Byl v úzké chodbě, která ústila do rozlehlé haly, z níž vedlo široké schodiště do patra. Na oknech v hale visely brokátové závěsy. Whitehead doufal, že hlídač na verandě si světla sirky nevšiml.

Pohyboval se tiše, protože své jezdecké holínky nechal u pinta a měl teď na sobě černonožecké mokasíny, které mu dal Bigham. Když kráčel po schodech, držel se těsně u stěny, aby zabránil vrzání.

Doufal, že v domě už nikdo nehlídá.

Tiše se kradl chodbou. V patře už taková tma nebyla, protože na oknech nebyly zatažené závěsy. Náhle se zastavil. Za jedněmi dveřmi uslyšel chrápání. Položil dlaň na kliku a zmáčkl ji, ale dveře se nepohnuly. Spáč se zamkl zevnitř.

Whitehead znovu vytáhl nůž v naději, že architekt tohoto domu použil všude stejný druh západek. Vsunul čepel do škvíry a skutečně se mu podařilo západku nadzvednout.

Otevřel dveře a ozvalo se tiché zavrzání. Whitehead vklouzl do místnosti.

Chrápání okamžitě přestalo. Whitehead uslyšel zasupění a hned nato muž na posteli zatajil dech.

Whitehead spatřil kontury postavy sedící na posteli. Oknem s žaluziemi dovnitř vnikalo šeré světlo.

Whitehead přiskočil k posteli a praštil muže rukojetí nože po ruce, kterou sahal po malém revolveru, jenž ležel na nočním stolku vedle postele.

Muž přidušeně vykřikl a stáhl ruku zpátky. Whitehead ho chytil za noční košili, zatřásl s ním a přidusil ho. Pak zastrčil nůž do pochvy, vytáhl sirku a škrtl s ní o noční stolek.

Plamen osvětlil takřka modrou tvář Hamlina Parsona. Vlasy mu stály hrůzou na hlavě a rty se mu chvěly. Z očí mu čišela hrůza

„Hallo, Parsone,“ řekl Whitehead.

Hamlin Parson sebou trhl. Vyděšenýma očima přihlížel, jak Whitehead zapaluje svíčku na nočním stolku a zháší pak sirku. Jeho hrůza se ještě zvětšovala s tím, jak poznával, koho má před sebou. Děs z neznámého tak vystřídal děs ze známého.

„Ne!“ zašeptal.

„Ano,“ odvětil Whitehead. Vzpomněl si na Parsonův hlas: „Sakra, nech ho tu ležet, Steelmane! Pospěš si, nebo odjedeme bez tebe!“

„Myslel jsem… myslel jsem si, že jste mrtvý, Whiteheade!“ skuhral Parson.

Whitehead si ho znovu přitáhl k sobě.

„Nekřičte tak, Parsone,“ sykl. „Nemám chuť zabít před vašimi dveřmi dalšího pistolníka.“

Hamlin Parson polkl.

„Já - já za to nemůžu,“ zanaříkal. „Chtěl jsem být k Josephovi poctivý, ale McCluskie a…“

Whitehead drtil jeho námitky jako suché listí. „Podvedl jste Josepha a jeho lid už na začátku, když jste jim tvrdil, že jde o těžbu uhlí. Vzpomeňte si, co jsem vám sliboval v Josephově vesnici, jestli Nez Percéy podvedete!“

Hamlin Parson zrudl. Bezmocně zamával rukama a plačtivým hlasem zasípal: „Neměl jsem na vybranou, Whiteheade! Joseph by nikdy s těžbou nesouhlasil, kdybych…“ Vzrušením mu selhal hlas.

„Vím, že jde o zlato, Parsone,“ řekl Whitehead.

„Určitě, bych zabránil tomu, aby vypukla zlatá horečka,“ rychle dodal Parson. „Chtěl jsem to údolí chránit. Vyšlo by to najevo, až kdybychom všechno zlato vytěžili.“

„Ty báchorky se neposlouchají špatně,“ sarkasticky opáčil Whitehead. „Ale to nic nemění na tom, že McCluskie a jeho šéf Crown se chystají údolí Wallowa zničit.“

„Vy… vy…“ koktal Parson. „Vy víte, že Daniel Crown…“

„Zaslechl jsem, jak McCluskie volá jeho jméno, potom co mě Steelman postřelil.“

Hamlin Parson se nyní chvěl po celém těle. Vyděšené oči upíral někam za Whiteheada. V zorničkách se mu odrazil nějaký pohyb a ve stejném okamžiku zaplápolal plamen svíčky na nočním stolku.

Whitehead pustil límec Parsonovy košile a nechal ho spadnout na postel. Do nočního ticha třeskl výstřel a na Parsonově sněhobílé noční košili se náhle objevila rudá skvrna, která se rychle rozšiřovala. Parson otevřel ústa a obrátil oči v sloup.

Whitehead se vrhl k zemi a ještě v pádu se otočil. Pravou rukou vytáhl z pochvy nůž a než dopadl na koberec, vrhl jej na neznámého zabijáka. Trefil se mu přímo do prsou.

Whitehead okamžitě vyskočil. Pravou rukou vytáhl peacemaker, ale už to nebylo třeba. Bowie-knife pistolníka zabil. Muž se skácel na podlahu.

Whitehead k němu přiskočil, odkopl remington, který mu vypadl z ruky, do chodby a vytáhl z jeho hrudi nůž. Utřel ho o šaty a pak jej strčil zpátky do pochvy.

Poté se vrátil do Parsonova pokoje - Hamlin Parson bezvládně ležel na posteli. Měl rozšířené panenky. Ještě žil. Oběma rukama svíral zakrvácenou noční košili, jako kdyby tak mohl zastavit krvácení.

Pohyboval rty. Míšenec se tedy k němu naklonil.

„Nic vám to nepomůže, Whiteheade,“ zašeptal. „Daniel Crown dosáhne svého bez mé smlouvy. Na jaře údolí Wallowa zaplaví zlatokopové a vaši Nez Percéové půjdou k čertu.“

Jeho hlas byl stále nezřetelnější, až mu nakonec hlava ochable padla do polštáře.

Whitehead opustil jeho pokoj, překročil pistolníkovo tělo ležící ve dveřích a vstoupil na chodbu. U schodů vedoucích do haly zvedl pistolníkův remington.

Neslyšně sešel dolů. Viděl, že dveře k verandě jsou ještě stále zavřené, proto se vydal k zadnímu vchodu. Tam byly dveře jen přivřené. To znamenalo, že druhý pistolník našel mrtvého hlídače u zadního vchodu a vešel dovnitř, aby zlikvidoval vetřelce.

Whitehead opatrně otevřel dveře a rozhlédl se. Bylo ticho. Ve městě zřejmě střelbu v Parsonově ložnici nikdo neslyšel.

Whitehead se sklonil nad mrtvým, zlomil šíp těsně nad krkem, aby se mu s mrtvolou snáze hýbalo, a odtáhl tělo z verandy. Opatrně je shodil na trávník. Pak z něj vytrhl druhou část šípu. Chvíli váhal a prohlížel si mrtvolu. Poté však vytáhl remington, přiložil jeho hlaveň k ráně po šípu a vypálil.

V tom tichu mu ten výstřel připadal ohlušující. Viděl, že okraj rány je černý od střelného prachu. Teď už nikdo nepozná, že pistolníka zabil šíp, a nikoho nenapadne, že se smrtí Hamlina Parsona mají něco společného Nez Percéové. Nechal remington ležet vedle mrtvého a zmizel ve tmě.

Když dorazil ke svému pintovi, uslyšel hlasy. Několik mužů chvátalo po úzké pěšině vedoucí k Parsonovu domu. V rukou drželi pochodně a pušky.

Whitehead se přikrčil. Pro něj noc ještě nekončila. Aby mohl provést svůj plán, potřeboval Seana McCluskieho, Crownova pistolníka. A to živého.

+ + + + +

Whitehead píchl do vosího hnízda.

Z protější strany ulice pozoroval dům Golden C Company. Neustále v něm někdo mizel a někdo odtud vycházel. Viděl, jak tam z Parsonova domu přiběhli tři muži.

McCluskie byl tedy o Hamlinově smrti informován velmi brzy. Whitehead se ptal, co nyní McCluskie podnikne. Crownův plán byl postaven na Hamlinu Parsonovi. Jenom díky němu měla přítomnost bílých mužů v údolí Wallowa právní podklad. Se smrtí Hamlina Parsona se smlouva stala cárem papíru.

Na verandě domu Golden C Company se objevilo půl tuctu mužů. Z domu k nim vyšel vysoký chlapík a promluvil k nim. Lucerna, která visela z balkónu nad verandou, osvětlila rudou jizvu v jeho tváři.

Whiteheada nepřekvapilo, že Brannigan patřil k McCluskieho lidem. Jeho chování k O’Brienovi to jednoznačně dokazovalo.

Muži kolem Brannigana se podezíravě rozhlíželi po ulici. Whitehead se stáhl do stínu jednoho přístřešku, protože předpokládal, že Branniganovi pistolníci mají za úkol pročesat město. Možná musel maršál dokonce vyslechnout McCluskieho nadávky, že nechal uprchnout muže, na kterého Nehlo vytáhl revolver. McCluskiemu sice jeho popis nepomůže, ale určitě znervózní. Vždyť byl nejlepší ve svém oboru a zatím všechny ostatní přežil. A to jenom díky své ostražitosti.

Whiteheadovi to zatím stačilo. Zmizel v jedné boční uličce a dál se pohyboval uličkami souběžnými se Skid Road. Při cestě k Parsonovu domu si dobře prohlédl budovu Golden C Company a věděl, že za domem se rozkládá obrovský dvůr, na němž stojí povozy a hromady zboží.

Po cestě si několikrát zašel, ale nakonec se přece jen dostal na dvůr Golden C Company.

Skoro ve všech oknech se svítilo. Whitehead viděl stíny pohybující se za záclonami. Jednou se mu dokonce zdálo, že slyší hluboký hlas Seana McCluskieho.

Balkon obepínal celý dům, jak předpokládal. Tady, na zadní straně, byl podepřen prostými sloupy. Odhadoval, že dovnitř se nejsnáze dostane právě přes něj.

Chvíli čekal, ale na dvoře nebylo ani živáčka. McCluskie se zde musel cítit v bezpečí. Patrně si nedokázal představit, že se někdo odváží zaútočit přímo na jeho sídlo.

A této jeho jistotě spočíval Whiteheadova šance.

Jako stín se kradl přes dvůr, využívaje přitom vozů a naskládaných beden a sudů. Pak dorazil k jednomu ze sloupů a obratně po něm vylezl na balkon. Přehoupl se přes zábradlí a okamžitě se přikrčil. Nikdo si ho nevšiml.

Whitehead se usmál. Cítil, že následky zranění pomalu překonal.

Rozhlédl se a přistoupil k jednomu neosvětlenému oknu. Ani nebylo zajištěné zástrčkou. Zvedl je, vklouzl dovnitř a zase zavřel. Ocitl se na měkkém koberci. Opatrně se přikradl ke dveřím, pod nimiž prosvítalo světlo.

Ani dveře nebyly zamčené. Whitehead čekal, protože slyšel blížící se a zase se vzdalující kroky. Zaslechl také hlasy, které zněly podezřele blízko, a pak se ozval ženský výkřik a pláč.

Whitehead pustil kliku dveří a přistoupil k pravé stěně místnosti. Teprve nyní, když si jeho oči navykly na tmu, poznal, že je v ložnici. U protější zdi stála široká postel s nebesy. U okna objevil velký toaletní stolek. To však registroval jen koutkem oka. Stál u stěny, za níž se ozývaly hlasy, a teprve nyní si všiml dveří, které předtím přehlédl, protože měly stejnou barvu jako tapeta.

„Sakra, přestaň už řvát!“ zabručel mužský hlas a Whitehead okamžitě poznal, že patří McCluskiemu. „Já

jsem tvého fotra oddělat nenechal!“

Chvíli bylo ticho a pak McCluskie vykřikl: „Brannigane! Zatraceně, kde je ten idiot?“ Někdo otevřel dveře a ozvaly se chvatné kroky.

„Je mi líto, Seane,“ řekl Brannigan, „ale ten chlápek jako by se do země propadl.“

„Ptal ses O’Briena?“

„Osobně jsem si ho vzal do parády,“ odpověděl Brannigan, „a kdyby něco věděl, řekl by mi to. Jenže nevěděl nic.“

Whitehead se usmál. O’Brien byl tvrdý chlapík.

„Co teď chceš dělat?“ zeptala se Alma Parsonová. Vypadalo to, že žal nad smrtí svého otce překonala velmi rychle. Její hlas zněl už opět chladně, jako hlas profesionální společnice.

„Vypadni,“ zavrčel McCluskie. „Vypadni do svého pokoje. Teď s tebou spát nebudu, sakra!“

„Tak se mnou nemluv, Seane!“ zaječela Alma Parsonová.

Ozvalo se plesknutí.

„A teď už konečně vypadni, ty hloupá krávo,“ zvolal McCluskie.

Whitehead se chtěl pousmát, ale úsměv mu zmrzl na rtech, když uslyšel lehké kroky, které se blížily ke spojovacím dveřím, za kterými stál. Ukročil stranou a přitiskl se ke zdi.

Otevřely se dveře. Alma Parsonová vešla dovnitř a zase je zavřela. Narazila do nějaké židle a sprostě zaklela.

Whitehead viděl její obrysy proti oknu. Chvíli cosi brblala uprostřed místnosti, poté škrtla sirkou a zapálila knot kerosinové lampy, když předtím sňala skleněný cylindr. Whitehead k ní zezadu neslyšně přistoupil, avšak ona jeho přítomnost přece jen nějak vycítila, protože se náhle obrátila.

Než však stačila vykřiknout, přitiskl jí dlaň na ústa. Očima po něm metala blesky.

Whitehead neriskoval a pěstí do spánku ji omráčil. Bezmocně se mu složila do rukou. Pak ji odnesl k posteli, strčil jí do úst zmuchlaný šátek, který našel ve výstřihu jejích šatů, a šňůrou, kterou strhl ze záclony, jí svázal ruce.

Pak se vrátil ke spojovacím dveřím.

Zdálo se, žé McCluskie se již uklidnil. Whitehead slyšel zvuk, jako když něco teče z láhve.

„Nevím, proč se kvůli tomu indiánovi tak vzrušuješ,“ poznamenal Brannigan. „Ten chlap měl v pouzdře peacemaker a ani se neodvážil na něho sáhnout, když po něm Nehlo vystřelil. Bude to jen nějaký somrák, co tam něco hledal k snědku.“

„A proč teda na něho Nehlo střílel?“ zabručel McCluskie.

„Nemám tušení,“ řekl Brannigan. „Myslel jsem si jenom, že přestřelka před O’Brienovým saloonem by mohla být nebezpečná. Kromě toho jsi mi včera řekl, že by ten pomatený rudokožec měl zmizet, než něco v opilosti vytroubí.“

McCluskie mlčel. Opět se ozval zvuk, jako kdyby pil.

Whitehead přiskočil ke dveřím, které vedly do chodby. Pootevřel je a vystrčil hlavu ven. Na chodbě nikde nikdo.

Whitehead opět zavřel dveře a pohlédl na Almu Parsonovou. Stále byla v bezvědomí. Určitě ho nepoznala. Věděl, že už nebude mít lepší příležitost skřípnout McCluskieho a Brannigana holt bude muset zvládnout také.

Déle neváhal a rozrazil spojovací dveře. Přivřel oči, aby ho neoslepilo světlo kerosinové lampy. V pravé ruce držel peacemaker, v levé bowie-knife.

Brannigan na něj šokovaně pohlédl s otevřenými ústy. Zdálo se mu, že jizva na levé tváři mu hoří. Vypadalo to, že chce něco říct, ale z úst se mu nevydral ani tón.

McCluskie, na kterého Whitehead mířil Peacemakerem, seděl za psacím stolem. Dlaněmi svíral nalitou sklenici whisky, která stála na stole. Pod pravým rukávem měl obvaz, ale vypadalo to, že zranění ho nijak zvlášť neomezuje.

Pozvedl obočí, a aniž pohlédl na maršála, zeptal se: „To je on, Brannigane?“ Maršál přikývl. Chvěly se mu rty, a když si to uvědomil, musel je sevřít silou. Rukou se nenápadně blížil k pažbě koltu, která mu trčela z pouzdra na boku.

„Měl bys mu dát najevo, že proti mně nemá šanci, McCluskie,“ chladně prohodil Whitehead.

Když McCluskie uslyšel jeho hlas, rozšířily se mu panenky. Odsunul sklenici s whisky stranou a obě ruce položil na stůl. Nervózně si olízl rty.

„ Whiteheade, to jste vy?“ otázal se.

Míšenec přikývl. „Máš lepší oči. Steelman je hlupák. Kde vlastně je?“

„Poslal jsem ho do údolí Wallowa,“ odpověděl a upřeně na Whiteheada zíral. „Zatraceně, teď už mi to je jasné. Hamlina Parsona zabils ty.“

Dál se nedostal, protože Whitehead bleskově vrhl nůž po Branniganovi, který už pomalu vytahoval kolt z pouzdra. Trefil ho do prsou a maršál se skácel na zem.

Whitehead viděl, že McCluskieho pravá ruka zmizela pod stolem. Neváhal a peacemakerem trefil sklenici, která stála na stole před McCluskiem. Do pistolníkova obličeje vystříkla whisky a střepy. Pravou ruku dokázal zvednout, po zranění však už nebyl tak rychlý jako dříve.

Whitehead v jeho dlani spatřil peacemaker a vypálil podruhé. Zasáhl McCluskieho do ruky, kousek nad obvaz. Rána McCluskieho odhodila dozadu. I tak ještě vystřelil, ale jeho kulka Whiteheada minula.

McCluskie přivřel oči. V obličeji mu tekla krev z několika ranek od střepů ze sklenice. Pravý rukáv jeho košile pomalu rudl. Nedokázal udržet zbraň a pustil ji na stůl.

Whitehead k němu přiskočil, smetl kolt ze stolu a přitiskl mu ústí hlavně svého revolveru ke spánku.

„Vysvětli svým lidem, žes měl s Branniganem spor,“ sykl Whitehead. „Jedno špatné slovo a provrtám ti hlavu kulkou!“

McCluskie otevřel ústa k výkřiku, ale hned je zase zavřel. Bez odporu se Whiteheadovi podrobil a šel s ním ke dveřím.

Whitehead je zamkl. Právě včas.

V chodbě se totiž ozvaly kroky a kdosi zvolal: „Co se stalo, šéfe?“

Tlak revolveru na McCluskieho spánku zesílil.

Pistolník si olízl dolní ret. Pohlédl na Whiteheada a poznal, že neblufuje, že by bez váhání zmáčkl spoušť.

„To nic, jenom jsem trochu potřeboval uklidnit Brannigana,“ řekl McCluskie. „Byl nějak moc drzý. Nechtě mě samotného, než to s ním vyřídím, rozumíte? Zavolám vás později, abyste ho odnesli.“

„Jsi zraněný, McCluskie?“ otázal se hlas za dveřmi.

„Hergot, Kelso,“ zavrčel pistolník. „Řekl jsem vám přece, co se stalo. Jestli chceš dopadnout jak Brannigan, tak pojď dovnitř.“

Whitehead uslyšel mumlání, poté se muži vzdálili. Pobaveně se na McCluskieho usmál.

„Jsi nervózní?“ zeptal se.

Irčan se zašklebil.

„V životě je to jako na houpačce. Jednou je člověk dole, podruhé zase nahoře,“ prohodil. „Doufám, že budu brzo zase nahoře.“

„Nebo také úplně dole,“ dodal Whitehead. „Navždycky.“

McCluskie pokrčil rameny.

„Nad tím si teď nebudu lámat hlavu,“ poznamenal. „Ale ty bys měl přemýšlet, jak se živý dostaneš z Portlandu.“

Whitehead přikývl.

„To už jsem vymyslel,“ odvětil a udeřil pistolníka pažbou peacemakeru do hlavy.

+ + + + +

Whitehead nasál chladný vzduch, který přivál vítr od Sacajewa Peaku. Nejpozději zítra začne padat sníh.

Zastavil svého morgana a ohlédl se na pinta, kterého táhl za sebou. Seděl na něm Sean McCluskie a v očích se mu nenávistně blýskalo.

„Na hodinu se tu utáboříme, McCluskie,“ řekl Whitehead a seskočil ze sedla.

McCluskie zvedl hlavu.

„K našemu táboru už to není daleko,“ podotkl. „Nebo máš plné kalhoty?“

Whitehead s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Proč bych se měl bát?“ otázal se. „Vyženeme tvé lidi z údolí Wallowa. Kdo se nám postaví, když budeme držet spolu?“

McCluskie udiveně vytáhl obočí. Jako vždy, když přemýšlel, si i nyní olízl spodní ret. Poté se zasmál.

„Steelman ti asi ustřelil i kus mozku, co?“

Whitehead neodpověděl. Přikročil k pintovi, chytil McCluskieho za levou nohu a shodil pistolníka ze sedla. Pinto se zaržáním vyskočil a odběhl.

McCluskie zařval, poněvadž spadl na poraněnou ruku. Nemohl se opřít o zem, protože měl ruce svázané za zády.

„Ty odporný bastarde!“ vykřikl pistolník. „Aspoň mi rozvaž ruce, než mě odděláš!“

„Kdo tě chce oddělat?“ s úsměvem se otázal Whitehead. Obrátil se, přikročil ke svému morganovi a svlékl svůj mackinawský kabát, který nosil od té doby, co vyrazil z Bighamovy obchodní stanice.

Svlékl si též svou koženou kazajku, bavlněnou košili a tričko. Všechno odložil na zem. Pak si odepnul revolverový opasek a strčil jej i s Navy koltem do sedlové kapsy, stejně jako nůž.

Když byl hotov, otočil se k McCluskiemu, který ještě stále ležel na zemi a upřeně na něho hleděl.

Míšenec plácl morgana po zadku. Hřebec zaržál a rozběhl se pryč. Po padesáti yardech se zastavil u jednoho keře a začal okusovat jeho květy.

„Teď jsme oba beze zbraní, McCluskie,“ řekl Whitehead. „S koltem jsi neměl štěstí, tak se ti to třeba podaří pěstmi.“

V McCluskieho malých, světlých očích četl úžas. Povedlo se mu dostat se aspoň na kolena. Zadýchán řekl: „A sundáš mi pouta?“

„Chci s tebou udělat obchod, McCluskie,“ chladně opáčil Whitehead. „Jestli mě porazíš, tak mě zabiješ, tím jsem si jistý. Jestli ale zvítězím já, budu od tebe žádat, abys ještě dnes vyhnal své lidi z údolí Wallowa. V tom případě ti slibuju, že tě nechám naživu.“

McCluskie si olízl spodní ret.

„A ty si myslíš, že tím dokážeš zastavit mého bosse?“ otázal se se zdviženým obočím.

Whitehead pokrčil rameny.

„Neznám Crowna,“ řekl, „ale jestli je rozumný, tak to vzdá, protože mu řekneš, že si ho podám stejně jako Hamlina Parsona, jestli ty svoje špinavé prsty z údolí Wallowa nestáhne.“

„O.K., bastarde,“ řekl McCluskie.

S úsměvem vstal a nastavil Whiteheadovi spoutané ruce.

Whitehead k němu opatrně přikročil. Z kapsy kalhot vytáhl klíček a odemkl mu pouta. Hned je sundal, aby je McCluskie nemohl použít jako zbraň, a vzápětí je odhodil.

McCluskie však na něco takového ani nepomyslel. Masíroval si zápěstí. Kývl na pravou ruku, kterou měl ovázanou, a dodal:

„Mám jenom jednu ruku. To je podle tebe fér?“

„Nezapomeň na to, že jsem zraněný na hlavě, McCluskie,“ odvětil Whitehead. „Kromě toho jsem skoro čtyři týdny jenom ležel v posteli.“

McCluskie mlčel. Odhodil klobouk a začal kroužit kolem Whiteheada.

Ten v jeho očích četl ostražitost starého vlka, který byl vyzván na souboj mladším a silnějším sokem. McCluskie viděl jizvu na Whiteheadově hrudi a poznal, o co se jedná.

Dále nehovořili. Nebylo potřeba dalších slov. Nyní již měla rozhodnout jen síla.

McCluskie neútočil. Vyčkával na to, co udělá Whitehead. Nemusel čekat dlouho. Míšenec k němu přiskočil, naznačil úder pravou rukou, ale zaútočil levou.

McCluskie reagoval s hbitostí profesionálního boxera. Odrazil Whiteheadovu levačku, skočil k němu a pokusil se mu dát hlavičku.

Whitehead v posledním okamžiku uhnul. Zmocňoval se ho vztek, ale věděl, že musí zachovat chladnou hlavu, pokud ten boj chce přežít.

McCluskiemu se blýskalo v očích. Byl ve svém živlu. Jeho život byl jeden velký boj. Byl přesvědčen, že Whitehead ho nemůže porazit.

Pistolník zaútočil levačkou Whiteheadovi na hlavu, ale ten se měl na pozoru. Viděl, že McCluskie nepoužívá pravačku, ale nenechal se tím zmást. Hned v následujícím náporu se s ní pistolník pokusil udeřit. Whiteheadovi se podařilo ji odrazit až v posledním momentě.

McCluskie zařval bolestí a odvrávoral zpátky. Pravá ruka mu bezmocně visela a z rukávu mu kapala krev. Úder mu znovu otevřel ránu.

Whitehead věděl, že McCluskie tentokrát nic nehraje. Vyrazil tedy proti němu a zasypal ho tvrdými údery. McCluskie se bránil, jak mohl, několikrát dokonce levačkou uštědřil Whiteheadovi ránu, ale míšenec byl k nezastavení. Sám byl překvapen, kolik síly se v něm skrývá. Nyní již svůj vztek nedusil, naopak. A McCluskie to pocítil. Když pohlédl pistolníkovi do očí, viděl, že jeK.O.

Přestal tedy. V pravém spánku ho bodalo. Díval se na McCluskieho, který hleděl někam do prázdna. Skoro minutu tam pistolník ještě stál, pak se mu podlomila kolena a svalil se na zem. Už když dopadl, musel být v bezvědomí, protože si nijak nechránil obličej. Whitehead si sedl na drn a odpočíval.

Seděl tam celé půl hodiny a pozoroval omráčeného McCluskieho. Pak se odvážil vstát. Třásla se mu sice kolena, ale zaťal zuby. Zapískal na morgana, a když kůň přiběhl, připnul si revolverový opasek. Vzal i McCluskieho opasek. V nízko připnutém pouzdře měl peacemaker, jaký Whitehead nosil v Portlandu. V bubínku byl pouze jediný náboj.

Pak vypil půl láhve vody a dál čekal, až se McCluskie probere.

Pistolníkovi to trvalo dlouho, než se probudil. Whitehead na něj jen mlčky hleděl a vůbec mu nepomohl vstát. McCluskie na to potřeboval více než hodinu. A i když se mu to konečně povedlo, neměl jasné oči.

„Víš, na čem jsme se dohodli?“ otázal se Whitehead.

Pistolník přikývl, a i tento nepatrný pohyb mu způsoboval velké bolesti, ačkoli se Whitehead snažil jeho hlavu šetřit, aby u lidí v údolí Wallowa nevzbudil nedůvěru.

„V peacemakeru máš jednu jedinou kulku,“ dodal míšenec. „Můžeš na mě vystřelit, ale měl bys vědět, že tě každopádně ještě dostanu.“

McCluskie pomalu zavrtěl hlavou. Takřka mu nebylo rozumět, když říkal: „Vždycky jsem dodržel slovo.“

„Výborně,“ podotkl Whitehead. Přivedl pinta, v jehož sedlovém pouzdře byla strčená nenabitá winchestrovka, a podal McCluskiemu uzdu. „Zvládneš to sám?“ zeptal se.

McCluskie se pravou rukou chopil hrušky a levou zvedl, aby ji dal do třmenu. Podařilo se mu to na třetí pokus. Whitehead držel pinta pevně za uzdu, jinak by McCluskieho kousl do nohy. Když se nakonec do sedla vydrápal, seděl v něm poněkud přikrčeně. Pak mu Whitehead podal uzdu a sám vylezl na hřbet svého morgana. Hned potom vyrazili.

+ + + + +

Naproti jim vyjel Jack Steelman. Sněžilo a Whitehead viděl, že většina mužů se zabývá přípravami na zimu.

Kývl na McCluskieho, aby zastavil pinta. Pistolník okamžitě poslechl. Po cestě nepromluvil jediné slovo. Jeho oči již byly jasné, i když následky toho hrozného souboje ještě samozřejmě nepřekonal.

Whitehead měl pocit, že rezignoval, ale nerad by se mýlil.

Jack Steelman byl překvapen, když poznal jeho morgana. Ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku a chtěl zamířit na indiána, který jel vedle McCluskieho.

Ten však vjel mezi Whiteheada a něho.

„Dej to dolů, Steelmane,“ řekl unaveným hlasem.

Steelman váhavě poslechl. Pohledem těkal mezi McCluskiem, Whiteheadem a morganem. Pušku položil před sebe na sedlo.

„Co to má znamenat, McCluskie?“ nedůvěřivě se zeptal. „Měl jste se přece vrátit až na jaře.“

„Změnili jsme plány,“ odvětil McCluskie. „Teď pojedeme k ostatním. Nemám chuť to vysvětlovat dvakrát.“

McCluskie pobodl pinta a kolem Steelmana se rozjel k chatám. Steelman chvíli váhal, ale pak obrátil koně a následoval ho.

Whitehead jel asi dvacet yardů za nimi.

Díval se na Steelmanova záda. V posledních dnech hodně myslel na muže, který ho málem poslal na onen svět. Necítil k němu nenávist. Byl to nájemný zabiják, jako mnoho jiných. Dělal jen svou práci.

V táboře se mezitím shromáždili muži, kteří vylezli ze svých chat. Whitehead s hrůzou zjistil, že jich tam je skoro půl sta.

„Poslouchejte, chlapi!“ zvolal Sean McCluskie. „Šéf má problémy s armádou. Ti zatracení rudokožci si stěžovali ve Washingtonu a armáda má rozkaz tento tábor ještě před zimou zlikvidovat, pokud neodejdeme dobrovolně.“

„To nemůže být pravda!“ zvolal jeden ze zlatokopů. „Na co jsme se celé ty týdny dřeli? Když teď odejdem, tak sem na jaře přijdou jiní! Já nikam nepůjdu! Zůstávám!“

Jack Steelman po celou dobu nespouštěl oči z McCluskieho. Teď přijel před shromážděné a řekl: „Něco se mi na tom nelíbí, McCluskie. Crown se armádou zastrašit nenechá. Že bys tu hrál nějakou svou hru?“

McCluskieho zjizvená tvář byla bledá. Pravá ruka mu cukla směrem k revolveru, ale díky jeho zranění byl Steelman rychlejší.

Avšak ani to Steelmanovi nestačilo. Whitehead ho celou dobu sledoval a ještě, než Steelman stihl vypálit na McCluskieho, srazila ho Whiteheadova kulka ze sedla. Jeho kůň se vzepjal a odběhl.

McCluskie držel v ruce peacemaker a mířil jím na muže, kteří na něho a na Whiteheada udiveně hleděli.

„Viděli jste, že jsme rozhodnutí to provést za každou cenu,“ zvolal. „Kdo do půl hodiny nezmizí, toho potká stejný osud.“ Přitom kývl na mrtvého Steelmana.

Jeho řeč měla svůj účinek. Jeden po druhém se obraceli, aby odešli do svých chat, kde si sbalili své věci.

Whitehead a McCluskie to ze sedel pozorovali. Za necelou půlhodinu poslední z prospektorů zmizel za kopci, které uzavíraly údolí Wallowa na západě.

McCluskie se obrátil na Whiteheada a tázavě na něj pohlédl.

„Můžeš jet, McCluskie,“ řekl Whitehead. „Dodržels slovo a já dodržím své. Ale na cestu ti dám ještě jednu radu. Odjed někam na východ nebo na jih. Jestli tě tu na jaře potkám, tak už ti nebudu mířit na ruku.“

McCluskie si olízl spodní ret. Pak přikývl, otočil koně a pomalu se vydal směrem ke kopcům.

Whitehead se za ním díval. Nečekal však, až zmizí za kopci, ale přijel

k nejbližší chatě, seskočil ze sedla morgana a z kapsy vytáhl krabičku sirek.

+ + + + +

O hodinu později se sám vydal na cestu. Jel podél potoka, který úzkým údolím tekl k řece Wallowa River. Z návrší se ohlédl na hořící chaty. Pokud se ti muži na jaře vrátí, naleznou jen ohořelé trosky.

Whitehead věděl, že to nebude moc platné. Lidé, jako byl Daniel Crown, nejsou zvyklí se vzdávat a překážka jen zvýší jejich úsilí.

Raději na to ale nemyslel. Vzpomněl si na náčelníka Josepha, který asi ani nepočítal s tím, že se do zimy vrátí.

A také na své přátele, se kterými nyní mohl v te-pee prožít tolik krásných chvil. Bouře nad údolím Wallova se zatím nestrhne.