John Kirby

Colorado western 041. Smrt v Mexiku

Už když proti sobě stáli poprvé a pohlédli na sebe, věděli, že jsou si souzeni. Raquel Montoyová velela vzbouřenecké brigádě Rudé korouhve - a on byl Americano, který přijel do Mexika, aby se pomstil vrahům svého bratra. Pohltila je vášeň, a tak zapomněli na boj i zabíjení, ale v hloubi duše přesto věděli, že jejich cesty se musí rozdělit. Osud jim dal na vybranou na mese Magdalena. Buďto rozchod, nebo smrt.

Raquel Montoyová zvedla pravou ruku, v níž držela kolt, a pohlédla na dlouhou řadu guerilleros, kteří vrhali temné stíny na domovní zdi na této straně úzké, zanedbané vesnické uličky. Protější zeď cihlových domků s rovnými střechami a malými úzkými okny byla osvětlena úplňkem.

Raquelini guerilleros byli drsní muži odění po místním způsobu v úzkých kamaších, krátkých kabátcích a vaquerovských holínkách, jež jim sahaly až pod kolena. Dlaň nad ostruhami je měli stáhnuté koženými řemínky, což jim zpevňovalo kotníky. Jejich snědé tváře byly zastíněny velkými sombrery. Každý z nich měl u pasu jeden nebo i dva americké revolvery. Přes hruď a záda měli překřížené nábojové pásy s patronami do pušky. V rukou všichni třímali winchestrovky nebo mauserky.

Raquel Montoyová nosila, stejně jako její lidé, charro, jen bylo černé a zdobené stříbrem. Dokonce i revolverový opasek se dvěma pouzdry měla z černé kůže a přezka byla ze stříbra. Oba kolty měla postříbřené, s pažbami ze slonoviny. Vlasy skryla pod sombrero.

Stála na konci zídky na prostranství, jemuž vévodila kasárna vládního vojska, velká budova s doškovou střechou a úzkými okny v přízemí i prvním patře. Vedle zavřené brány stál půlkruhovitý val z pytlů s pískem, z něhož hrozila neforemná, vodou chlazená hlaveň kulometu Maxim 08. Nad branou visela lucerna, vrhající světlo na kulomet, dva vojáky a jednu dívku.

Jeden z vojáků v khaki uniformě, kamaších a s koženým opaskem s revolverem a sumkou na náboje přimáčkl děvče k valu a pokusil se jí rozvázat šněrování blůzky. Když se mu to nepodařilo, strhl ji z ní a děvče tam rázem stálo až po pás nahé. Její ňadra s velkými, tmavými bradavkami se nadouvala. Voják ji objal a zabořil do nich obličej.

Raquel slyšela její smích, když se mu naoko snažila bránit. Jeho sevření však bylo silnější. Druhý voják stál vedle kulometu a opíral se o val z pytlů s pískem. Díval se na ně a kouřil cigaretu.

Jeho kamarád ji tak tlačil na val, že děvče už napolo leželo na horních pytlích. Zatímco jí líbal prsa, levou rukou ji držel a pravou jí zajížděl pod sukni.

Dívčin smích utichl. Pokusila se ještě jednou muže odstrčit, ale pak její odpor ustal. Poklesla jí hlava a váhavě roztáhla nohy, které jí jen zpola zakrývala červená sukně. Několik vteřin tam jenom tak ležela. Pak náhle oběma rukama vojáka od

sebe odvrhla, a to tak překvapující silou, že muž odletěl na zeď kasáren. Skočila přes val z pytlů s pískem a polonahá se rozběhla po návsi. Klející voják se vydal za ní.

Dívka zabočila za roh, kde už čekali guerilleros. Raquel na ni kývla hlavní koltu, ať se nezastavuje. Dívka zmizela ve tmě.

„Nieto!“ zamumlala Raquel Montoyová. Podsaditý, širokoplecí Mexičan stojící vedle ní opřel svou winchestrovku o zeď, sáhl si za krk a vytáhl mačetu, kterou nosil v pochvě na zádech. Udělal krok dopředu, uchopil mačetu oběma rukama a rozmáchl se.

V tom okamžiku se zpoza rohu vynořil voják, který pronásledoval dívku. Spatřil před sebou tmavou postavu a otevřel ústa, aby vykřikl, jenže z úst už mu žádný zvuk nevyšel. Ve svitu měsíce se zaleskla široká čepel mačety. Nieto jedním úderem vojákovi odsekl hlavu. Na zem se složilo bezvládné tělo.

„Alonso!“ vykřikl voják, jenž zůstal u kulometu. „Hej, hombre? Co je to?“ Odhodil cigaretu a sáhl po revolveru, který se mu houpal u boku.

Raquel Montoyová kývla na Nieta, který vystoupil zpoza rohu a přiskočil k vojákovi. Jeho mačeta opět zasvištěla vzduchem. Než voják stihl vytáhnout kolt nebo jen hlesnout, projelo jeho hrudí ocelové ostří.

Síla úderu byla tak velká, že muž zavrávoral zpátky až ke kasárenské zdi. Oběma rukama chytil mačetu, již měl zabodlou v hrudi, jako by si ji chtěl vytrhnout. Pak se otočil a zhroutil se na zem.

„Vpřed!“ zvolala Raquel a levou rukou tasila kolt. Pak vyběhla přes náves k bráně kasáren. Za ní se vyřítilo dvacet guerilleros s winchestrovkami a karabinami v rukou. Brána však byla zavřená zevnitř a zástrčka nemínila povolit.

Nieto vytáhl z vojáka mačetu, otřel ji o pytel s pískem a strčil si ji do pochvy. Pak se narovnal, přitiskl ucho k bráně a kývl na Raquel.

„Ve strážnici“jsou vojáci,“ zašeptal. Obrátil se na muže a dodal: „Jak se otevře brána, hned palte! Střílejte na všechno, co se pohne! Může jich tam být jenom hrstka, ale možná jsou v přesile.“

„Ale myslete na to, že poručík musí zůstat naživu a telegrafní stanice musí být zničená dřív, než telegrafista vyšle žádost o pomoc,“ dodala Raquel Montoyová. „Jinak bude všechno zbytečné a všichni tu zahyneme.“

Dala Nietovi znamení. Ten si sundal sombrero. Kolem něj měl provazem přivázané tři Millsovy ruční granáty. Jeden z nich si vzal a stáhl bezpečnostní kroužek. Odpalovací kolík však pevně stiskl palcem. Pak granát vložil mezi zástrčku a samotné dveře a kolík pustil.

„Cuidado!“ sykl. „Pozor!“Raquel Montoyová a ostatní guerilleros se rozprchli.

Zablesklo se a ozvala se detonace připomínající výstřel z děla. Exploze vytrhla zástrčku a vyrazila dveře z pantů.

Raquel Montoyová slyšela hvízdot letících třísek. Jako první se vrhla do chodby zející za vyraženými dveřmi, odkud se vyvalil oblak prachu.

Tam se právě vzpamatovávalo deset nebo dvanáct vojáků napolo ohlušených výbuchem. Dva z nich bezvládně leželi v krvi. Zřejmě se v okamžiku exploze nacházeli blízko dveří a zabily je střepiny granátu.

Přeživší se pokoušeli dostat ke svým puškám ve stojanu u zdi. Ani jednomu z nich se to však nepodařilo. Kulky z winchestrovek a mauserek guerilleros, kteří vnikli do místnosti hned za Ráchel, je srazily k zemi. Střelba otřásala zdmi. Ve vzduchu se vznášel dým z výstřelů.

„Tam je telegrafní stanice,“ zvolala Raquel na Nieta a koltem ukázala na otevřené dveře po své levé ruce. V tom okamžiku se na jejich prahu objevila uniformovaná postava - seržant - s revolverem v ruce. Nieto na něho několikrát vypálil z winchestrovky. Kulky seržanta odhodily proti rámu dveří. Pustil kolt, oběma rukama se chytil za hruď, padl na kolena a pak se svalil k zemi.

Nieto neztrácel čas. Winchestrovku si přehodil do levé ruky, pravou si ze sombrera strhl další Millsův granát a vrhl jej do dveří. Zablesklo se a ozvala se detonace. Telegrafní ústředna byla zničena.

Raquel Montoyová a Nieto, nedbajíce na prach, chvátali k dalším dveřím, za nimiž byl byt velitele posádky. Nieto vykopl dveře.

Vevnitř stáli dva důstojníci - jeden s hodnostním označením majora, druhý s nárameníky poručíka. Oba drželi v rukou revolvery. Major neváhal a okamžitě vypálil na Raquel. O pár palců ji však minul, protože ve stejném okamžiku vykročila dopředu. Kulka se zavrtala do dřevěného rámu dveří.

Raquel vystřelila z obou koltů, které znovu vyslaly své olověné poselství. Náraz střely majora otočil a vrhl jej proti zdi, po níž se pak svezl na podlahu.

Tu zaduněla rána z Nietovy winchestrovky. Poručík pustil kolt, vykřikl a chytil se za krvácející ruku.

V tom okamžiku v zadní části místnosti vstala vrávorající postava, které si Raquel ani Nieto zatím nevšimli, a zády se opřela o zeď. Nieto obrátil winchestrovku a znovu ji nabil. Než však stačil zmáčknout spoušť, strhla mu Raquel hlaveň stranou. V posledním okamžiku. Třeskl výstřel, ale kulka svůj cíl minula a zavrtala se do omítky.

„Nestřílej!“ vykřikla Raquel. „To je ten Americano, ten zajatec! Nevidíš ta želízka?“

Muž, kterému právě zachránila život, na ni vyděšeně hleděl. Ona jeho pohled opětovala a přitom ji na něm něco zaujalo. Nedokázala to však vyjádřit slovy. Aspoň zatím ne.

Skutečně to byl Američan, vysoký, s úzkými boky jezdce a širokými rameny. Přes plátěnou košili nosil krátký kabátec z ovčí vlny, na odřených kalhotách měl kožené chrániče, sahající od boků až po kolena. Na nohou měl jezdecké holínky. Hluboko na pravém boku se mu houpalo pouzdro na revolver. Bylo prázdné. Oděv toho muže byl pokryt prachem. Dokonce i ostruhy připnuté k holínkám a mosazné nábojnice revolverových patron v poutkách opasku se leskly jen matně kvůli usazenému prachu.

Zato ocelová pouta měl nablýskaná pořádně.

Zajatec měl světlé vlasy a modrošedé oči. Jeho ostře řezaná tvář jevila známky trýznění. Z nosu mu tekla krev a měl nateklé rty. Na tvářích měl modřiny. Bylo vidět, že ho několikrát brutálně zmlátili.

Raquel mu ještě stále hleděla do očí. Viděla v nich cosi podivného, ne-pojmenovatelného. Od prvního okamžiku mezi ní a cizincem vzniklo jakési zvláštní pouto.

Konečně od něj odtrhla pohled a obrátila se na Mexičana.

„Jestli je to nepřítel Carranzovy vlády, pak je to náš přítel,“ řekla a hned dodala: „Vezmeme ho s sebou. Podívej se po klíči na pouta, Nieto!“

„Klíče jsou v poručíkově kapse,“ španělsky zvolal zajatec.

Nieto přikročil ke zraněnému důstojníkovi, přitlačil ho ke zdi, pravou rukou mu vrazil ústí hlavně winchestrovky pod bradu a levou mu prohledal kapsy. Našel klíče, odstoupil, ale mířit na něho nepřestal.

„Pojď, gringo!“ řekl.

Zajatec nastavil ruce a Nieto mu odemkl pouta.

„Půjdeš s námi,“ dodal Mexičan. „Sice bych ti nejradši prohnal hlavou kulku, protože jsi Americano a americká vláda podporuje Carranzu a dodává mu zbraně, ale Raquel chce, abys zůstal naživu, a její slovo je zákon.“

Cizinec věnoval Mexičanovi jen krátký pohled a nic neodpověděl, pouze si mnul zápěstí, na nichž ocelová pouta zanechala své krvavé stopy.

Venku už střelba a výkřiky umlkly. Skupina guerillerů se dostala dovnitř. Přivlekli dva zajaté vojáky a složili je před Raquel.

„Tito dva nám padli do rukou živí, Raquel,“ prohodil jeden guerillero. „Co s nimi budeme dělat?“

Přinutili zajatce postavit se ke zdi a dát ruce za hlavu. Nebyli zraněni, nicméně chvěli se strachem a byli bledí jako stěna. Jejich tváře se leskly potem. Přepadení a přestřelka v kasárnách je viditelně natolik překvapily, že si ani nestačili uvědomit, čí jsou. Teď se však zdálo, že si uvědomují, jaký osud je čeká: smrt.

Jeden z nich - sotva mu bylo víc než pětadvacet let - prosebně hleděl na Raquel. Strachem se jen tak tak držel na nohou a svými třesoucími se rty něco mumlal, pravděpodobně chtěl prosit o milost. Selhal mu však hlas.

Raquel cítila, jak se jí při pohledu na toho muže stáhlo hrdlo. Chtěla něco říct, ale předešel ji Nieto.

„Pověsíme je!“ procedil mezi zuby. „Smrt všem nepřátelům revoluce! Ať žije brigáda Rudé korouhve!“ Pohlédl na Raquel, jako by čekal, že vysloví rozsudek smrti.

„Udělej, co považuješ za vhodné,“ odpověděla, aniž by na něj pohlédla. Nietovi zlostně trhlo ve tváři. Neodpověděl však nic, pouze dal guerillerům znamení, aby oba zajatce odvedli. Sám zůstal v místnosti.

„Nesmíš být slabá,“ prohodil k Raquel, když muži odešli. „S nelítostným protivníkem nelze mít slitování.“

„Ten voják je skoro ještě dítě,“ namítl.

„Myslíš, že by se zdráhal tě zastřelit, nebo ti do prsou vrazit bajonet, kdyby na nás zaútočili?“ zeptal se Nieto.

Raquel pohlédla na oba kolty, které ještě držela v rukou. „Je rozdíl zabít někoho v boji a popravit bezbranného,“ odvětila.

„Vysvětli to těm policejním důstojníkům a popravčím četám rurales, které řádí po celém kraji a staví ke zdi všechny odpůrce Carranzovy vlády. Revoluci může provést pouze odvaha a vnitřní síla. Jedině tak můžeme rozbít okovy diktatury. Už vidělas mnoho poprav a tvá věrnost naší věci tím nijak neutrpěla. Nezapomeň, že jsme vojáci - i když nenosíme uniformy - vojáci revoluce a že je válka. Nesmíme ukázat slabost -jinak jsme ztraceni.“

Raquel neznatelně přikývla, pak strčila kolty do pouzdra a otočila se. Její tvář vypadala opět ocelově. Přikročila k poručíkovi, který si držel zraněnou pravou paži. Mezi prsty mu protékala krev a kapala na podlahu. Jeho tvář byla bledá bolestí a zatínal zuby, aby nesténal. .

„Vidíte, že nežertujeme, poručíku Roblesi,“ řekla Raquel s dlaněmi na slonovinových pažbách svých koltů. „Jestli si chcete zachránit život, řekněte nám, co chystá vláda proti brigádě Rudé korouhve plukovníka Orozca.“

Poručík na ni klidně pohlédl a nadechl se.

„Už jsem o vás slyšel, Raquel Montoyová,“ podotkl. „Přezdívají vám ,Ďábel ze Sonory’ - a ne neprávem, jak vidím. Vím, že od vás nemohu očekávat milost. Proč bych měl zradit, když mě tak jako tak zabijete?“

„Je mi lhostejné, jak mi přezdívají,“ opáčila Raquel. „To Carranzova vláda se dopouští hrůzných zločinů a ohrožuje svobodu všech obyvatel Mexika. Brigáda Rudé korouhve jenom bojuje za jejich práva a…“

„Žádný plukovník Orozco ani žádná brigáda Rudé korouhve už neexistují, to víte stejně tak dobře jako já,“ přerušil ji poručík. „Pascual Orozco je mrtvý - zastřelili ho texaští rangeři na Rio Grande - a jeho kavaleristická brigáda je rozprášená. To, co zbylo, je jenom hrstka banditů, kterým velíte vy. Budete…“

Dál se nedostal. Nieto ho pažbou winchestrovky udeřil do tváře. Poručík padl na kolena, avšak hned se narovnal. Z koutku úst mu tekla krev.

„Poručíku Roblesi, jádro Orozcovy brigády ještě existuje,“ řekla Raquel. „A vláda se těchto bývalých vojáků z občanské války bojí, jinak by proti nim nenasadila všechno, co může. Vy jste důstojník přidělený pro telegrafní spojení. Chci od vás vědět, jaké zprávy o mně a o mých lidech jste v poslední době obdržel. Pokud mi to řeknete, tak vám zachráním život. Slibuju vám to.“

„Slib rebelské děvky je bezcenný,“ pohrdavě odsekl poručík. „Nikdy.“

Opět ho srazila pažba Nietovy winchestrovky. Teď už se mu z podlahy vstávalo hůře.

„Vím, že před dvěma dny přišla depeše týkající se zbytku brigády Rudé korouhve,“ prohlásila Raquel. „Co v ní stálo?“

„Takže máte špiony i tady,“ zamumlal poručík a otřel si krev z úst.

„Nech mě s ním samotného, Raquel,“ navrhl Nieto a významně poplácal rukojeť mačety, jež mu trčela nad ramenem, „za čtvrt hodiny bude prosit na kolenou, aby ti mohl odpovědět.“

Raquel, jež nespouštěla ze seržanta oči, v jeho obličeji spatřila záblesk strachu. Věděla, že má vyhráno.

„Ne, Nieto,“ odvětila. „Poručík je rozumnější, než si myslíš. Můžeš tu mačetu nechat, kde je. Uvidíš, že nám řekne všechno, co chceme. Nuže, poručíku Roblesi, co stálo v depeši, kterou jste dostal?“ Důstojník sklonil hlavu, až se bradou dotýkal prsou, a zavřel oči. Zlomil se a styděl se za to. Jenže strach z Nieta a jeho mačety byl větší než vědomí, že se stane zrádcem a že ztratí svou čest.

„Má sem přitáhnout těžká artilerie, aby vás dělem vyhnala z vašeho doupěte na mese Magdalena,“ řekl přidušeným hlasem.

„Kdy?“ zeptala se Raquel.

„V následujících dnech.“

„Co to bude za dělo?“

„To nevím. Depeše jenom oznamovala železniční vojenský transport. Dělo a vagóny s municí pod ochranou pěchoty,“ odvětil.

„A ten major?“ zeptala se Raquel a ukázala na důstojníka, kterého zastřelila. „Patřil k předsunutému oddílu toho transportu?“

Poručík zavrtěl hlavou, jako by už nechtěl mluvit.

„Ne. Patřil k armádní tajné službě a přijel z Hermosilla kvůli tomu Američanovi.“

„Kvůli tomu Američanovi?“ podivila se Raquel a obrátila se na cizince. „Musíte být důležitý člověk, když sem armádní tajná služba vyšle člověka, aby vás vyslýchal. Kdo jste?“

„Jmenuju se Clint Walker,“ odpověděl.

„To je všechno?“

„Patří k Americké legii Pancho Villly,“ dodal poručík. Raquel a Nieto si vyměnili pohledy.

„Pak je tedy nepřítelem Carranzovy vlády - ale i náš,“ zamumlal Nieto.

A Raquel zamyšleně dodala: „Nevěděla jsem, že Pancho Villa znovu postavil Americkou legii.“

„Nepatřím k legii,“ namítl cizinec. „Je pravda, že jsem kdysi pro Pancho Villu bojoval, ale to bylo před dvěma, před třemi lety. Vrátil jsem se do Mexika z jiných - osobních - důvodů.“

„Proč?“ zeptal se Nieto a mířil Američanovi winchestrovkou na břicho. Prst měl přitom přiložený na spoušti. Stačilo zmáčknout a Walker by zemřel.

„Chci zabít jednoho muže,“ zněla Američanova odpověď.

„Kterého muže?“

„Američana jménem Bat Morgan.“

„Velitele tělesné stráže generála Mondragona?“ Nieto bezděky sklonil hlaveň své winchestrovky. „Toho světlovlasého texaského pistolníka?“

„Vidím, že ho znáš,“ řekl Clint Walker.

„Každý v Sonoře zná toho chladnokrevného zabijáka, toho syna gringovské děvky. Má na svědomí víc lidí než mor. Je to jeden z těch cizích žoldáků, kteří bojují jen za peníze a zabíjejí, aby ukojili svou žízeň po krvi. Bůh ho zatrať!“

„Vy jste nebyl na cestě k Pancho Villovi, abyste se od něj nechal najmout, Americano?“ zeptala se Raquel.

„Ne.“

„Nu, pověsit by vás nechali tak jako tak. Nevím, co je v očích Carranzovy vlády větší zločin: připojit se k povstalecké armádě Pancho Villy, nebo zastřelit pistolníka generála Mondragona. Od chvíle, kdy vypukla občanská válka, nemá lidský život v Mexiku velkou cenu. Věší se a střílí na každém kroku.“

Dál se Raquel nedostala, protože v tom okamžiku se Clint Walker vrhl na ni a strhl ji k zemi. Událo se to tak rychle, že nemohla nic dělat.

Poručík využil toho, že se všichni věnovali Walkerovi, a vrhl se po revolveru, který ležel na podlaze.

Nieto se otočil a od boku vystřelil z winchestrovky. Důstojník ještě stačil vypálit, pak se však, zasažen Nietovou kulkou do srdce,, bezvládně svalil na podlahu.

Clint Walker ležel na Raquel. Jeho obličej byl od jejího pouze na šířku dlaně. Hleděli si do očí a jejich pohledy vypovídaly víc než všechna slova. Pak ji Clint Walker pustil a vstal. Viděla, jak sebou při tom pohybu trhl a pravou rukou se chytil za levé rameno. Když se podíval na ruku, byla od krve.

„Jste zraněný?“ zeptala se Raquel.

„To je jenom škrábnutí,“ odpověděl, odvázal si šátek a přitiskl si jej na rameno, aby zastavil krvácení.

„Zachránil jste mi život.“

„Dejme tomu, že jsem spíš splatil dluh,“ odvětil. „Nebýt vaší pomoci, zítřejšího rána bych se nedožil.“

„Měli bysme jít,“ řekla Raquel. „Víme, co jsme chtěli vědět. Půjdete s námi, Americano. Ne jako zajatec, ale jako přítel. Mesa Magdalena bude v následujících dnech jediným místem v Sonoře, kde budete v bezpečí.“

Clint Walker přikývl a beze slova se otočil. Přikročil k psacímu stolu, který stál u zdi, vzal z něj armádní kolt s dřevěnou hlavní a strčil si jej do pouzdra. Pak si dal na hlavu černý texaský klobouk s plochým dýnkem, přes rameno si hodil dvě sedlové kapsy, které visely přes opěradlo židle, a ze stojanu na pušky si vzal winchestrovku.

„Bueno,“ řekla Raquel, „pojďme!“ Vyšla otevřenými dveřmi, překročila mrtvé vojáky ležící ve strážnici a ocitla se na návsi. Clint Walker s Nietem ji následovali.

Všimla si, jak s sebou Walker trhl, když spatřil dva oběšence houpající se na železných hácích na zdi kasáren, na nichž jinak visely lucerny. I jí se z toho pohledu udělalo nevolno. Neodvážila se nešťastníkům podívat do tváře.

„Kulomet Maxim,“ řekla. „Nieto, nech ho naložit na mezka a ať se muži podívají po munici. Potřebujeme každý kulomet a každý náboj do něj, abychom mesu ubránili.“ Nieto přikývl.

„Kampak?“ zeptal se Clinta Walkera, který vykročil pryč.

„Jdu si pro koně,“ odvětil Americano.

„Ty ho chceš vážně vzít na mesu?“ pochybovačně se zeptal Nieto, když s Raquel osaměl. „Nemyslím, že to Ramon uvidí rád.“

„Víš, že, kdybychom ho tu nechali, byl by to jeho konec,“ odvětila. „A co se Ramona týče, ten mi nemá co rozkazovat.“

„Myslí si ale, že má na tebe právo,“ namítl Nieto, protože si byl jistý, že s Ramonem budou těžkosti.

„Právo na mě?“ Raquel pozvedla obočí. „Co tím chceš říct, Nieto?“

„Raquel,“ řekl shovívavě, „byl jsem dobrým přítelem tvého otce.

A když ho zastřelili Carranzovi vojáci, přísahal jsem ti věrnost. Znám tě od prvního dne tvého života. Choval jsem tě, než ses naučila mluvit. Byl jsem to já, kdo tě poprvé posadil na koně. Později jsme bojovali bok po boku. A vždy když tě něco trápilo, tak ses mi svěřila a já tě utěšil. Znám tě lépe než ty sama. Raquel, viděl jsem, co se s tebou stalo, kdyžs tomu Američanovi poprvé pohlédla do očí. Zasáhlo tě to jako blesk. A pak se to opakovalo pokaždé, když jste se na sebe podívali.“ Raquel mlčela. Co na to měla říct? „V jednom měl poručík pravdu,“ dodal Nieto. „Je nás už jen pár. Z Rudých korouhví zbylo už jenom dvě stě mužů. Snad to postačí na to, abychom ubránili mesu Magdalenu. Když ale mezi naše muže vrazíš klín - když je rozdělíš na tvoje příznivce a přívržence Ramona Delgada - tak jsme ztraceni. A to se stane, jestli se pohádáte kvůli tomu Američanovi, A o tom já nepochybuju.“

„Nevěřím, že by mě naši muži nechali ve štychu,“ odvětila.

Nieto vzal winchestrovku do levé ruky. „Měl jsem toho Američana zastřelit,“ zamumlal. „Přinese nám neštěstí, cítím to.“

+ + + + +

Mesa Magdalena, mohutná stolová hora, připomínala obrovskou bronzovou ropuchu usazenou v sonorské poušti. Její strmá úbočí byla zbrázděna četnými žebry a úžlabinami. Mesa mohla být vysoká takových sto padesát yardů. V záři večerního slunce měla poušť i hory načervenalou barvu a vypadaly jako obrovské ohniště plné doutnajících uhlíků. Dokonce i samotná obloha nabyla téhož zbarvení, což podtrhovaly purpurové mraky nad západním obzorem.

Kavalkáda guerillerů jela v obřím stínu mesy. Když dorazili k úpatí, Raquel ukázala na koryto na úbočí.

„Tudy vede cesta nahoru,“ vysvětlovala Clintu Walkerovi. „Ale musí se jít pěšky. Je to totiž příliš strmé. Musíte sesednout z koně a vést ho za sebou za uzdu.“

Spolu s Američanem a Nietem jela v čele kolony, jejíž zadní voj tvořili mezci naložení bednami s náboji a také kulometem. Vzbouřenci to ukořistili při přepadení kasáren.

Oddíl se po celý den držel západního směru. Překročil koleje „Ferrocarriles Nacionales de Mexico,“ mexických státních drah, a pak sledoval tok Rio de los Alisos, aby nakonec projel i po železničním mostě střeženém vládními vojáky, kteří si jich ovšem ani nevšimli.

„Ta mesa vypadá jako nedobytná pevnost,“ poznamenal Walker. „Vede na ni více cest?“

„Ne, jenom jedna,“ odpověděla Raquel. „Mesa je skutečně nedobytná. Však uvidíte, Americano.“

Dospěli k ústí koryta, zarytého do strmého svahu. Kdysi dávno zde musela téct řeka, jak dokazovaly mocné nánosy kamení.

Raquel zastavila svého koně, nádherného, světlehnědého palomina, postavila se ve třmenech a zvolala: „Guardia! Stráže!“ Po úbočích mesy se nesla ozvěna jejího hlasu.

Z dálky se ozvala odpověď.

„Heslo?“

„Reforma, Libertad y Patria!“ odvětila Raquel. „Reforma, svoboda a vlast!“

„Správně!“

Raquel seskočila ze sedla a muži ji napodobili. Mlčky stoupali po strmé cestě, vedouce koně za sebou. Zvířata neklidně odfrkávala a trhala hlavami. Stezka se jim nezamlouvala, protože jim okovaná kopyta klouzala po hladkém kamení.

Když Clint zvedl hlavu, spatřil nad sebou baštu z kamení, za níž se šklebila hlaveň kulometu. Stál na lafetě a ovládal úžlabinu. Tyto kulomety, vodou chlazené stroje, jež se nabíjeli zezadu a obsluhovaly vysunovacím závěrem, s náboji ráže 30-06 v pásech po dvou stech padesáti nábojích byly v mexické občanské válce velmi rozšířené.

O kousek nad ním se nacházel další kulomet. Tentokrát ne Maxim, ale Madsen, obsluhovaný jedním guerillero. Úžlabina byla zabezpečena skutečně dobře. Hrstka mužů ji mohla snadno bránit proti celému pluku.

Se stoupající výškou byla cesta stále strmější. Skupina postupovala jen pomalu. Koně našlapovali velmi opatrně.

Když dorazili na okraj mesy, otevřel se Clintovi nádherný pohled na sonorskou poušť v okruhu padesáti mil. Vrchol mesy Magdalena byl skutečně rovný jako stůl, jen na severním okraji se zvedalo několik skal. V nich se nalézaly zbytky starého indiánského skalního města: zdi s okny a vchody. Kromě toho zde v závětří stálo asi pětadvacet, třicet chat postavených z kamení, větví a přikrývek.

Na plošině hořelo několik táborových ohňů, z nichž k nebi stoupaly sloupce dýmu. To tedy byla pevnost, kam se uchýlily zbytky Orozcovy brigády Rudé korouhve na útěku před svým mocným nepřítelem.

Ze všech stran se k nim sbíhali muži. Jejich obrovitá sombrera jim zastiňovala divoké, snědé obličeje s mohutnými kníry se svěšenými konci.

Ti muži byli po zuby ozbrojení. V rukou drželi pušky - především winchestrovky, ale i mauserky, enfieldky a spencerovky. Po mexickém způsobu měli kolty vysoko na bocích. V revolverových opascích a nábojových pásech se jim leskly náboje do revolverů i do pušek.

Mezi muži Clint viděl i ženy, jež v náručí chovaly děti. Odhadoval, že na mese Magdalena může žít takových tři sta, možná čtyři sta lidí.

„Vypadá to, že vás udivilo, že tu jsou i ženy a děti, Americano,“ řekla Raquel, když si všimla jeho překvapení. „Ale mnoho z těchto mužů má rodiny. Žili na venkově jako mírumilovní rolníci, když je napadli vládní vojáci, spálili jejich úrodu na polích a vraždili muže, ženy i děti. Ti muži, kteří žijí na mese, si kdysi mysleli, že válka je daleko. Jenže přišla až sem.“

Pak ukázala do dáli. „Vidíte ten oheň? To je pět set vládních vojáků v opevněných pozicích s kulomety. Je to skoro celá posádka ze Cienfuegos. To je ta vesnice, ve které jsme vás osvobodili. Věděli jsme to, že vytáhli, takže jsme mohli zaútočit na kasárna. Jinak bychom neměli šanci. Ti vojáci ze Cienfuegos nejsou dost silní na to, aby na nás zaútočili, nebo aby nás obklíčili. Proto čekají na těžké dělo, o kterém mluvil poručík. Dokud nedorazí, můžeme se pohybovat bez obav.“

Raquel se odmlčela. Mezi guerillery, kteří stáli kolem ní, Nieta a Walkera, to zašumělo. Rozestoupili se. Ve vzniklé uličce k nim kráčel muž a ostruhy mu zvonily.

Byl vysoký a jeho tvář s širokými lícními kostmi prozrazovala španělskou a indiánskou krev. Měl revolverový opasek se dvěma kolty. Byl oblečen do charra a přes pravé rameno mu visel měch z kozí kůže s vínem.

„Tak jsi zase zpátky, Raquel,“ řekl poněkud opilým hlasem. „Doufám, že se ti dařilo dobře.“

„Tobě se s chlastem taky dařilo dobře, Ramone, jak vidím,, odvětila a vrhla na něho zdrcující pohled. „Jsi zase opilý.“

„Pár doušků vína ještě nikdy nikomu neuškodilo,“ zasmál se Ramon Delgado. „Jsem naprosto střízlivý.“

„Bueno, možná vystřízlivíš ještě víc, až uslyšíš, že nás vládní dělostřelectvo chce vyhnat z mesy.“

„To se jim nepodaří,“ opáčil Ramon. „Mesu žádné dělostřelectvo nezboří. Můžou ji dobýt jediným způsobem: útokem pěchoty. Ten ale můžeme odrazit. Pošleme Carranzovy vojáky zpátky s krvavou navštívenkou.“

Přistoupil ke Clintu Walkerovi a zkoumavě mu pohlédl do očí. Táhl z něho alkohol. „Máš zajatce?“ otázal se a obrátil se na Raquel.

„Ten muž tu není jako zajatec, ale jako přítel,“ odpověděla. „V Cienfuegos mi zachránil život.“

Ramon Delgado se pohrdlivě zašklebil. „Jak můžeš o gringovi prohlásit, že je přítel?“ zamumlal. „Americanos podporují Carranzu. Jsou to nepřátelé mexické revoluce. Mělas ho na místě pověsit, Raquel. Místo tohos ho přivedla sem. Chceš se napít na přivítanou, gringo?“

Zvedl měch s vínem, zaklonil hlavu a napil se tak, že si lil víno z vaku přímo do úst. Pak měch opět spustil a plivl Clintovi rudé víno do tváře.

Raquel strnula. Na okamžik nevěděla, co má dělat. Clint Walker se nehýbal. Pomalu zvedl ruku a utřel si obličej. Delgado se zašklebil. „Chtěl bys ještě jeden lok, gringo?“ zavrčel. „Rád ti ho dopřeju.“

A pak Clint udeřil. Jeho ocelová pěst srazila Delgada k zemi. Pustil přitom měch s vínem, které začalo vytékat do prachu. Ramon Delgado se s námahou zapřel o lokty, klekl si a zavrtěl hlavou - a potom náhle sáhl po koltech.

Ani je však nestačil vytáhnout z pouzder a už hleděl do ústí hlavně Clintova revolveru. Světlovlasý

Američan tasil tak rychle, že to vypadalo, že mu revolver vyskočil z pouzdra do ruky sám. Raquel něco podobného ještě nikdy neviděla.

Delgado strnul. Rázem vystřízlivěl. Díval se smrti do tváře a věděl to. Proto nechal kolty zase sklouznout do pouzder.

V tom okamžiku však zacvakaly páčky nabíjení winchestrovek. Clint se rozhlédl kolem sebe a uviděl, že muži stojící kolem něj na něho míří. Prsty měli přiložené na spouštích.

„Nestřílejte!“ zvolala Raquel. „Ramon toho Američana urazil. Je to jen mezi nimi dvěma. Nikdo se do toho nesmí míchat. Je to je mezi nimi!“

Váhavě sklonili hlavně. Clint se ještě jednou rozhlédl a strčil kolt zase do pouzdra.

„Nevíš, co děláš, protože jsi opilý, Ramone,“ vyčetla Delgadovi Raquel. „Běž! Vyspi se a přijď, až vystřízlivíš.“ Hanbou nad tím, co se stalo, se začervenala. Zaťala pěst, v níž držela uzdu svého koně, a zlobně pohlédla na Delgada.

Ten vrávoravě vstal. Hřbetem ruky si otřel ústa, rozbitá po úderu Clintovy pěsti. Vztekle si Walkera měřil pohledem.

„Ještě si to s tebou vyřídím, gringo,“ zahrozil. „Zatím se ještě nikomu nepodařilo mě udeřit a pak žít.“ Zvedl měch s vínem a zmizel mezi guerillery.

„To se tak chová vždycky?“ zeptal se Clint Raquel, která hleděla za Delgadem.

„To jako jestli se odjakživa opíjí?“ opáčila a obrátila se k němu. „Ne. Býval poručíkem v Orozcově brigádě. Byl to spolehlivý muž a statečný voják. Orozco neměl - až na jednu výjimku - lepšího důstojníka, než byl Delgado. Ramon začal pít, až byla brigáda Rudé korouhve rozprášena. Nemohl snést pomyšlení, že věc, kvůli které jsme tak dlouho bojovali, kvůli které proteklo tolik krve, je ztracena. Pojďte, Americano! Ukážu vám, kde budete spát.“

Bok po boku pak šli k ruinám puebla, koně vedouce za uzdy. Tam předali koně nějakému chlapci, odvázali sedlové kapsy, hodili si je přes rameno a ze sedlových pouzder vytáhli karabiny.

Raquel šla napřed. Vkročila do nízkých dveří jednoho domku. Místnost za nimi byla malá a úzká jako vězeňská cela. Byla úplně prázdná. Podlahu pokrývala vrstva písku.

„Přinesou vám nějaké přikrývky, lampu a měch vína,“ řekla Raquel. „A pošlu za vámi ženu, která se vám podívá na ránu. Bohužel vám nic lepšího nabídnout nemohu. Na statku mého otce by to bylo jiné. Z toho ale zbyly už jen ohořelé zdi.“

Uhnula jeho pohledu, protože se obávala, že ztratí sebekontrolu, když se mu podívá do očí. Byla zmatena a nevěděla, co má říct.

Pak se otočila a s cinkáním ostruh Clinta opustila. Odebrala se do svého pokoje, který nebyl větší než Clintův a rovněž byl velmi skromně vybaven. Jeho zařízení sestávalo z prostého lůžka, hrubě stlučeného dřevěného stolu, tří židlí potažených kozí kůží a několika poliček.

Když vstoupila dovnitř, zvedl se z lůžka Nieto. „Čekám tu na tebe, abych si s tebou mohl v klidu promluvit, Raquel.“

Hodila sedlové kapsy na stůl a winchestrovku položila vedle nich. „Bylo by lepší, kdybys hlídal vykládání kulometu a beden s náboji,“ odtušila.

Mexičan nehnul ani brvou. „Pošli toho Američana pryč!“ šel Nieto přímo k věci. „Ještě máš čas. Láska a válka se nesnáší. Buď budeš spát s mužem, nebo bojovat v čele brigády Rudé korouhve. Jedno, nebo druhé, Raquel.“

„A kdyby tím mužem byl Ramon Delgado?“ zapochybovala.

„Vidělas, jak se choval k Američanovi.“

„Byl opilý.“

„Ano, krasavice moje, ale opilý není tak nebezpečný, jako když je střízlivý. Pokusí se toho Američana zabít. Vyzve ho, bude se snažit ho přinutit k souboji.“

„Nemám snad právo milovat muže?“ zvolala.

„Jsi dcera majora Montoyi. V očích našich mužů jsi světice, jsi srdcem a duší našeho odporu proti vládním vojskům. Bez tebe by brigáda Rudé korouhve už neexistovala. Ti muži potřebují něco, čemu by mohli věřit. A ty držíš jejich naděje na naše vítězství. Zoufalé naděje, Raquel. Ty jsi jejich odvaha a jejich víra.“

„Věří v revoluci,“ přerušila ho Raquel. Nieto však zavrtěl hlavou.

„Ne, v tom to už dlouho není,“ odvětil a jeho zjizvený obličej byl trpkost sama. „Vědí, že revoluce umírá. Oni ale věří tomu, že je zavedeš do jiného, lepšího světa. Jestli jim tu naději sebereš, vezmeš jim i odvahu k boji a vůli k přežití. Pak zradíš ty muže, kteří v tebe věří, tak jako kdysi věřili v tvého otce, v plukovníka Orozca a v revoluci.“

„Takžes přišel proto, abys mi připomněl mé povinnosti?“ zeptala se. „To není nutné, Nieto. Znám je a nikdy na ně nezapomenu. Ale za žádnou cenu nebudu poslouchat Ramona. Může si myslet, co chce, ale na mě nemá právo. Mohu si vybrat, kterého muže budu milovat. A to si nenechám nikým upřít, Nieto - ani tebou.“

„Bueno,“ zamumlal Nieto, „musíš sama vědět, co děláš. Hovoří z tebe

horká krev a hrdost Montoyů. Můžeš se na mě spolehnout, ať se děje, co se děje. Ale pořád si myslím, že bys měla toho Američana poslat pryč.“

Odešel, Raquel osaměla. Sundala si klobouk a prohrábla si vlnité vlasy.

Pokusila se udělat si jasno. Připouštěla, že Nieto má pravdu. Už při prvním setkání ji Clint Walker omámil. A stejně tak dobře věděla, že její láska nemůže mít dlouhého trvání. Jenže ona po ní toužila. Toužila po tom, aby mohla zapomenout na občanskou válku a její hrůzy v náručí muže, pro něhož byla zrozena -i když jenom na krátkou dobu.

Odepnula si revolverový opasek a pověsila ho na skobu. Pak si z holínek odvázala ostruhy. Přitom přemýšlela.

Odpovědnost za muže brigády ji tížila. Nenechali by ji ve štychu, jenže ona nechtěla všechen svůj čas obětovat válce. Chtěla milovat a být milována. Uvažovala, co k ní může cítit Clint Walker. Vrátil se do Mexika kvůli pomstě. Možná se nebude chtít rozptylovat myšlenkami na ženu, než zabije muže, kterého nenávidí.

Sešla z puebla na planinu. U ohně, nad nímž se na rožni opékal beran, seděl na svém sedle Nieto. Raquel se posadila vedle něj. Mlčky odřezal kus masa a podal jí ho na špičce mačety.

„Kde je Ramon?“ vyzvídala.

„Řekl bych, že někde se svým měchem s vínem,“ odpověděl Nieto. „Něco kuje. Měj se na pozoru.“

„Už za nic nestojí. Má strach,“ řekla Raquel. „Vyhýbá se každému boji. Víno ho připravilo o odvahu.“

„Taky si myslím,“ přitakal Nieto. „Stal se z něho zbabělec a pomsta zbabělce je ještě nebezpečnější než pomsta statečného člověka. Zbabělec totiž nebojuje - ten zrazuje.“

„Pamatuju časy, kdy jezdil bok po boku s mým otcem i do těch nejkrvavějších bitev.“

„Kdo propadne alkoholu, ten propadne i zbabělosti, Raquel. A přestos ho ochránila před tím gringem.“

„Pokusila jsem se zakrýt jeho potupu, tak jak bych to udělala u svého bratra, kdybych nějakého měla.“

Raquel se chystala zakousnout do kusu masa, ale tu její pohled ulpěl na Clintu Walkerovi, který přistoupil k ohni. Začervenala se, což ji rozzlobilo.

Guerilleros Clintovi udělali místo, takže si mohl přidřepnout, z kapsy vytáhnout sklapovací nůž, otevřít ho a odřezat si kus masa z pečínky. Jeden muž mu podal měch s vínem.

„Gracias!“ zamumlal Clint. „Díky! Žijete tu dobře: skopové a víno.“

„Možná už není daleko den, kdy budeme mít v ústech jen hlínu,“ poznamenal Nieto. „Až nás nepřítel porazí.“

Clint se zakousl do masa a zapil jej vínem.

„Když víte, že to je ztracené, tak proč ještě bojujete?“ zeptal se.

„Vy Americanos,“ odvětila za Nieta Raquel, „protivníka, který odhodí zbraň a zvedne ruce, berete do zajetí. V Mexiku je to jiné. Tady se nepřítel zabíjí, i když se vzdal. Hlavně tehdy, když se jedná o muže z Orozcovy brigády. Nieto se účastnil bitvy u Zacatecas, po které pozabíjeli všechny zajaté Orozcovy muže.“

Zjizvený Mexičan pohlédl na Walkera.

„Dokud budu žít, tak nikdy nezapomenu na to, co jsem tehdy viděl,“ prohlásil. „Byl jsem přitom a unikl jsem jenom proto, že jsem byl při bitvě těžce raněn.“

Otřel si mastné ruce o vaquerovské boty a dodal: „Ano, hombre, naši nepřátelé nás nenávidí a bojí se nás. Proto Orozcovy muže zabíjejí všude, kde na ně narazí. A právě proto musíme bojovat až do posledního náboje, pokud nechceme zemřít.“

„To je důvod, proč jsme se stali guerilleros. V naší zemi, Americano, tak říkají nám partyzánům,“ poznamenala Raquel. „Nemáme přátele.

Bojujeme proti všem, protože jsme obklopeni nepřáteli. Tam, kde jsme, nás dohnaly okolnosti.“

Dojedla svůj kus masa a Clint Walker jí podal měch s vínem. Přitom se dotkl její ruky a Raquel ucítila, jako by z jeho paže sálala energie. Pohlédla mu do očí a viděla, že on cítí to samé.

„Už se vám někdo podíval na ránu?“ zeptala se a musela, přičemž musela polknout.

„Je to jenom škrábnutí,“ odvětil. „Za den, za dva se to zahojí.“ Neustále jí přitom hleděl do očí.

„Nevěděl jsem,“ pokračoval, „jak to teď vypadá v Mexiku. A stejně tak jsem nevěděl, že máte zrzavé vlasy a zelené oči.“

„To je dědictví po matce. Byla Irčanka,“ odvětila Raquel. „Když odjíždím z mesy, schovávám je pod klobouk.“

Všimla si, že Nieto si je prohlíží, a tak se raději rychle chopila měchu s vínem, zvedla jej a napila se.

„Jak dlouho budu muset zůstat na mese?“ zeptal se Clint do nastalého ticha.

Odložila měch a odpověděla: „Jste volný. Můžete jít, kam chcete a kdy chcete, Americano. Za dva dny pojedu znovu do Cienfuegos. Máme tam totiž lidi, kteří nám dodávají zprávy. Chci ale hlavně vědět z první ruky, jestli to dělo, o kterém mluvil poručík, přijelo. Jestli chcete,

můžete mě doprovodit a několik mil před Cienfuegos odbočit na východ, k železnici.“

Odmlčela se, protože zpozorovala postavu, jež se vynořila ze tmy.

Byl to Ramon Delgado.

„Chceš jet znovu do Cienfuegos?“ zeptal se. Oběma rukama se opíral o hlavně revolverů. Zdálo se, že je naprosto střízlivý. Clintovy přítomnosti si vůbec nevšímal. „Možná by bylo lepší, kdybych to udělal místo tebe já.“

„Potřebujeme spolehlivé zprávy,“ odpověděla Raquel nedbajíc Nietova varovného pohledu. „Takže do vesnice pojedu já.“

„Doufám, že víš, co děláš,“ odvětil Delgado. „Na tvém místě bych nejezdil v doprovodu gringa, kterýho popis mají na všech policejních stanicích v okruhu dvě sta mil.“ Pak krátce pohlédl na Walkera.

„Nad tím si nelam hlavu,“ odtušila. „Tobě nic hrozit nebude.“

Vstala a odešla od ohně. Cítila, jak se na ni přítomní muži dívají, ale neobrátila se. Rychle se vrátila do svého domku. Tam se zády opřela o zeď a pokoušela se uklidnit. Nepodařilo se jí to. Pomalu se svlékala až do plátěné košile po kolena.

Setmělo se. Škrtla sirkou a přiložila ji ke knotu svíce, jež stála na stole. Pak přistoupila k lůžku a odhrnula přikrývku. V tom okamžiku ze dveří zaznělo tiché cinknutí ostruhy. Rychle se otočila.

Na prahu stál Clint Walker.

„Co chcete?“ zeptala se přikrčená, v gestu, jímž se každá žena brání proti muži, když ji překvapil. Přesto si v hloubi srdce nepřála nic tolik jako jeho příchod.

„Poslouchejte, Raquel,“ řekl. „Váš přítel Delgado mě už podruhé urazil. Kdybyste tak rychle nevstala a neodešla, slyšela byste to. I podruhé jsem sklonil hlavu. Ale bylo by lepší, kdybyste ho varovala, aby to už potřetí nezkoušel. Jestli to udělá, zastřelím ho. Vím, že tu jsem v podstatě zajatec. Ale nejsem ochoten snášet všechno. Nedal jsem tomu muži sebemenší důvod pro to, aby mě tak tupil. A přesto to dělá.“

„A vy byste nedělal to samé, kdybyste viděl, jak vám jiný muž bere ženu, kterou chcete?“ zeptala se Raquel. V jejím hlase ani ve slovech nebyla cítit sebenepatrnější stopa studu. Přiznávala se k tomu, co k němu cítila, a tím mu ulehčila první krok.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Clint po chvíli mlčení. „Doufám, že bys na to přistoupila, ale neodvažuju se myslet si, že se to doopravdy stane.“

„Teď se to stalo,“ řekla Raquel. „Co budeme dělat dál, Americano?“

Četla mu myšlenky. Pomalu se k němu obrátila zády. Tu uslyšela cinkání jeho ostruh. Stál nyní tak blízko ní, že cítila teplo jeho těla, ačkoli se jí nedotkl. Celá roztoužená čekala. Všechny její smysly se upnuly k němu.

V následujícím okamžiku ucítila jeho ruce a rty na krku. Zvrátila hlavu a umožnila mu tak zaplavit ji polibky. Jeho ruce sklouzly z ramen dolů, na prsa, která se zvedala, jak vzrušeně dýchala.

Takřka proti své vůli Raquel zasténala, když ji pohladil po prsou. A pak jí jeho prsty, dosud tak něžné a jemné, roztrhly košili, takže zůstala téměř nahá.

Clint Walker ji otočil - a ona se přitom vůbec nebránila. Objal ji a políbil.

Otevřela rty a oddala se jeho vášni. Její horký klín se dotýkal hladké, studené kůže jeho chráničů nohou, které měl přišité ke kalhotám. Tlačila ji přezka jeho opasku.

Něžně - jak to jen šlo - z ní strhl cáry košile. Pak jí objal boky a zabořil tvář do jejích ňader, zatímco Raquel zvrátila hlavu a poskytla mu vše, co žena může muži poskytnout. Její dech se zrychloval. Vášeň se jí zmocnila jako dravý proud rákosové loďky.

Se zavřenýma očima a napolo otevřenými ústy se položila na postel. Vůbec přitom nevnímala, že ji drsná přikrývka škrábe. Oddala se muži, kterého milovala, jeho rtům, které líbaly její kyprá ňadra. Zaplavila ji vlna vzrušení a ona proti tomu nemohla nic dělat. Slyšela tlukot vlastního srdce.

Opřela se o lokty a pohlédla na Clinta.

Její snědá, krásná tvář, které vévodily zelené, vášnivé oči skrývající se pod dlouhými černými řasami, byla ozářena mihotavým světlem svíčky. Její dlouhé vlasy měly barvu kaštanů s přídechem mědi. Kroutily se kolem jejích prsou jako hadi.

Její opálená ramena byla snědší než hebká ňadra se vztyčenými bradavkami. Boky měla úzké a zrzavý trojúhelník v klíně doslova zářil.

Raquel měla pocit, že jí to místo mezi nohama hoří a že se ten žár šíří do celého těla.

Roztoužena čekala, až si Clint odepne revolverový opasek vysvleče se. Pak si lehl vedle ní a jeho prsty začaly velkou cestu kolem světa.

Raquel cítila, jak se jí zmocňuje vášeň. Přestávala vnímat cokoli jiného než Clinta, nevěděla kde je, nevěděla kdo je.

Objala Clinta kolem krku, takže její tvář spočinula na jeho a cítila tak jeho dech. Její tělo připomínalo sopku před výbuchem.

Zapomenuta byla válka, zapomenuta byla prolitá krev a všechny ty hrůzy - pro ni už existovala jen láska a vášeň.

Její sevřená kolena jen na chvíli odolávala Clintově síle. Poté se rozevřela.

Pocítila váhu jeho těla. Když se však opřel o lokte, už tolik nevážil. Raquel zavřela oči.

Oba se pak pohybovali v ohni lásky, aby ten sžíravý, lačný plamen uhasili.

Pak otevřela oči. Svíčka na stole, zdi malé místnosti, Clintova ramena a krk, vše se jí rozplývalo ve světlé mlze. Proti své vůli - jako by ji neposlouchaly rty - začala sténat.

Ale i v těchto minutách naprostého blaha byla její touha po zapomnění kalena hlubokým zoufalstvím a snad i něčím horším, než je zoufalství. I tehdy se ptala, zda už svou věc a věc svých lidí prohrála, zda už nebojují jen ze strachu před přiznáním porážky. Vášeň však tyto myšlenky smetla jako mořská vlna. Vzpínala se jako divoká klisna a splývala s pohyby milovaného muže. Prostor a čas pro ni ztrácely smysl.

Když se přiblížilo vyvrcholení, objala Clinta kolem krku a zakousla se mu do ramene, zanechávajíc mu tak památku na milování.

Vzepjala se, přitiskla se k němu - a pak vášeň odezněla, jako odliv.

Nohama obepínala Clintovy boky. Pomalu ho pustila a stejně tak přestala svírat jeho ramena a krk.

Clint Walker stejně jako ona překypoval spokojeností.

Později - zdálo se jí, jako by uplynuly celé hodiny - otevřela oči a otočila hlavu. Clint byl vzhůru a pozoroval ji. Usmála se na něj jako žena, která se právě milovala.

„Spala jsem?“ zeptala se.

„Ano.“

„Tak jsem tedy spala poprvé po mnoha letech beze snů,“ odvětila.

„Miluju tě,“ řekl Clint.

Raquel se obrátila. Objali se. Laskala ho na krku.

„Já tě také miluju,“ odpověděla. „Milovala jsem tě od prvního okamžiku, co jsem tě spatřila, Americano. Možná si o mně myslíš, že jsem nestydatá, když tak mluvím. Ale byla jsem tak dlouho sama, že jsem už zapomněla, co znamená láska. Existuje druh samoty, který je horší než bolest. Nedá se toho zbavit. Ani tehdy, když jsem sama mezi stovkou dalších lidí. Člověk se stále cítí sám. A na celém světě je jenom jeden člověk, který tu samotu může zahnat. Pro mě jsi to ty.“

„A pro mě ty,“ odvětil Clint.

„Na jednu, dvě noci nebudeme sami.“

„To by mělo to, co mezi námi vzniklo, trvat jenom jeden nebo dva dny? Proč by to nemohlo být navždy?“ něžně se otázal Clint.

„Přeju si, aby to nikdy neskončilo. Och, tolik si to přeju,“ odpověděla Raquel. „Ale neodvažuju se v to doufat. Musím splnit svůj úkol.“

„Vést dvě stovky zoufalých guerillerů do beznadějného boje - tomu říkáš úkol?“ zeptal se Clint.

„Zkus tomu porozumět, Americano. Copak sis i ty nevytkl za cíl jít svého nepřítele na život a na smrt a poslat ho do horoucích pekel?“

„Jsem muž a mám své důvody pro to, co dělám. Ale žena - hlavně tak krásná žena, jako jsi ty - by neměla vést bandity do boje.“ Když Clint domluvil, zmocnila se Raquel Montoyové hořkost a stáhla jí hrdlo.

„Jak můžeš soudit mé činy, když o Orozcově brigádě nic nevíš?“ odtušila.

„Řekl jsem ti, že jsem před lety bojoval v Americké legii Pancho Villy za mexickou revoluci. Znal jsem Pascuala Orozca, ještě když jeho kavalerie bojovala na Villově straně.“

„Jenže nevíš nic o nás, posledních přeživších z brigády Rudé korouhve, kteří jsme se skryli na mese Magdalena,“ opáčila Raquel. „Říkáš, že jsme bandité. Nemáš pravdu. Jsme guerillerové - vojáci revoluce. Můj otec,“ unavena dodala po chvíli mlčení, „byl major Montoya, nejschopnější a nejstatečnější z Orozcových důstojníků. Bojoval v tuctu bitev za revoluci a osvobození Mexika od jha diktatury - až byl zákeřně zavražděn svými spojenci. Svými druhy, lidmi, kterým důvěřoval. Musíš vědět, Americano, že Orozcova brigáda se účastnila občanské války už od začátku. Stovky mužů pod naší rudou vlajkou padly - za čest a slávu Mexika a za svobodu naší vlasti.“

Raquelin hlas se chvěl pýchou. Při vzpomínkách jí zvlhly oči.

„Před pěti lety, když vypukla revoluce a byl odstraněn diktátor Diaz, už brigáda Rudé korouhve existovala. Tenkrát bojoval po boku Severní divize Pancha Villy. O rok později se s ním Orozco nepohodl. Villa se totiž pokusil svrhnout prezidenta Maděra, kterému Orozco zůstal věrný. Pak byl poražen při boji s nepřátelskou přesilou v provincii Chihuahua a zachránil se útěkem přes Rio Grande. Se všemi důstojníky byl zatčen a uvězněn v zajateckém táboře. Můj otec tam byl také.

Maděro už skoro neměl věrné jednotky. O rok později vypukla vojenská vzpoura v hlavním městě. Povstalci napadli vládní budovy a Maděro byl spolu s viceprezidentem zastřelen při útěku z prezidentského paláce.

K moci se dostal generál Huerta, který zavedl teror jako za vlády Diaze. Přesto se Villa přidal na stranu diktátora.

Orozco, který se vrátil ze zajetí, se přidal ke Carranzovi, současnému prezidentovi Mexika, aby znovu bojoval za svobodu své země.“

Raquel Montoyová se na chvíli odmlčela, aby pak dodala:

„Po dlouhých, trpkých a krvavých bojích byl Huerta konečně vyhnán a Carranza se dostal do prezidentského křesla. Jako výraz díků dal těm, co přežili z Rudé korouhve půdu v Sonoře, na které měli v budoucnosti žít jako rolníci.

Orozco s tím byl spokoj en. Více nepožadoval. Jenže všechno se změnilo. Na začátku tohoto roku vypukla válka nanovo a došlo k těžkým bojům mezi vládními jednotkami a rebely. Pancho Villa, který se po dlouhém váhání spojil s Carranzou, se kvůli nějakému nesplněnému politickému slibu cítil podveden a vyhlásil mu válku. Okamžitě byl schopen znovu postavit svou Severní divizi.

Krátce na to začaly kolovat zvěsti, že Orozco se smířil se svým starým nepřítelem Pancho Villou, který vyzval brigádu Rudé korouhve k pomoci a chtěl ji připojit ke své Severní divizi.

Tvrdí se, že byl na cestě k Pancho Villovi, když byl při jedné šarvátce s texaskými rangery na Rio Grande zastřelen. Ale tomu nikdo nevěří. Pascual Orozco by nikdy nepodal ruku muži, který mu uštědřil takové porážky.

Jenže vláda už našim ujišťováním nevěří. Potom jel můj otec do Nacozari, aby generála Mondragona, vojenského guvernéra Sonory přesvědčil o naší věrnosti. Marně. Otec jenom vjel do záhuby.

Když po rozhovorech opouštěl Mondragonův štáb a chtěl nasednout na koně, na Mondragonův pokyn na něho střelci ukrytí na střechách spustili palbu. Otec zemřel v dešti střel - zrazen muži, kteří kdysi byli jeho a Orozcovi spojenci.

Také jeho průvodci byli zastřeleni a unikl jenom Nieto, který nám přinesl zprávu o tom masakru. Jenže už jsme neměli čas připravit obranu. Už následujícího dne nás napadla vládní vojska. Naše domy byly vypáleny, naše pole zpustošena, mnoho mužů a žen zavraždili.

Ti, kteří přežili, se zachránili na mese Magdalena, kde jsme se k nim připojili i my dva s Nietem. Z hory jsme v noci viděli odraz plamenů na obloze. Zničili všechno, co jsme si vybudovali.

Doposud jsme na mese byli v bezpečí, protože útoky pěchoty jsme odvraceli snadno. Ale jak to dopadne, když proti nám nasadí dělostřelectvo, se neodvážím pomyslet.“

Raquel se odmlčela, ale když Clint nic neříkal, pokračovala dál:

„Carranzova vláda v nás vidí možné jádro nové revoluční armády v Sonoře. Aby zabránila tomuto nebezpečí, má být brigáda Rudé korouhve rozdrcena na padrť. Přitom jediná chyba, které jsme se kdy dopustili, bylo to, že jsme bezpodmínečně důvěřovali Carranzovi.

Četls už ta tři slova na naší vlajce, Americano? Reforma, svoboda a vlast. Za to jsme bojovali. Mnoho z nás při tom přišlo o život. Až pozdě jsme pochopili, že naše víra v revoluci, naše naděje na svobodnou a šťastnou budoucnost byly hanebně zneužity a nakonec zrazeny.

Muži z brigády už ztratili víru ve velká slova. Ale dokud jsem s nimi já, budou bojovat. Jsem dcera majora Montoyi. Věřili mému otci a důvěřovali mu. A stejně tak nyní věří i mně. Čekají ode mne, že je povedu. A proto je nikdy nemohu opustit, Americano. To by se rovnalo zradě.“

„A Ramon Delgado?“ zeptal se Clint Walker. „Nemá spíš on vést brigádu?“

„Viděls sám, jaký je,“ odpověděla Raquel. „Ztratil víru v naše vítězství a utápí svou beznaděj ve víně. Ten už nemůže brigádu vést. Býval sice dobrým vojákem, ale to už je dávno. Chce po nás, abychom nezapomínali na jeho statečnost, jenže kdyby převzal velení nad našimi lidmi, vedlo by to ke katastrofě. Nedokáže už chladnokrevně přemýšlet a má strach riskovat. Stal se z něho zbabělec. A takový člověk nemůže vést guerillery.“

Odmlčela se a přitiskla se ke Clintovi, který jí rty laskal šalvěji vonící vlasy.

„Někdy se mi chce před vším utéct,“ tiše podotkla. „Když jsem tě potkala, Americano, zahrávala jsem si na okamžik s myšlenkou to udělat. Nieto mě přesvědčil, abych zůstala. Och Americano, proč jsme se museli potkat za takových hrozných okolností? Tak ráda bych tě po celý život milovala. Ale nejde to. Nejde to.“

Pak sevřela rty. Opět se jí zmocnila vášeň. Objala Clinta a on, zatímco se líbali, ji objal, tentokrát něžně. To jí prozradilo, že chápe, co se odehrává v jejím srdci.

+ + + + +

Když Raquel vstala, už svítilo slunce. Se zavřenýma očima natáhla ruku po Clintovi, ale sáhla do prázdna. Nebyl tam. Místo, na kterém ležel, však bylo teplé. To znamenalo, že lůžko opustil jen před několika minutami.

Raquel uslyšela dva mužské hlasy bavící se přede dveřmi. Otevřela oči, opřela se o lokty a naslouchala.

„Vím, že tě Raquel miluje, Americano,“ řekl Nieto. „A právě to mi dělá starosti. Jsme v nebezpečné situaci a nemůžeme si dovolit brigádu rozeštvat. Proto musíš opustit mesu. A to hned. Jestli to neuděláš, budeš muset zemřít.“

„Proč mě nenecháš s Raquel odjet do Spojených států?“ zeptal se Clint. „Dá na tebe, Nieto. Kdybys s ní promluvil…“

Mexičan ho nenechal dokončit větu.

„Kdybych ji přesvědčoval k tomu, aby odjela, pak by její otec i všichni ostatní, kteří bojovali za svobodu, zemřeli zbytečně,“ prohlásil. „Nebýt Raquel, už by se brigáda rozložila. Dobře poslouchej, Americano! Hrozí ti nebezpečí. Celou noc jsem s winchestrovkou v ruce hlídal před Raquelinými dveřmi. Kdyby tě Ramon Delgado našel v jejím náručí, tak by tě na místě zastřelil a nedal by ti nejmenší šanci. Kvůli žárlivosti už v Mexiku proteklo mnoho krve.“

„Já Raquel miluju,“ odvětil Clint.

„Kdybych o tom nebyl přesvědčený, tak bych tě včera v noci vlastnoručně zabil,“ opáčil Nieto. „Bueno, vím, co k tobě Raquel cítí, Americano. I já ji totiž miluju. Miluju ji jako dceru. A protože ji miluju, tak ti říkám, abys opustil mesu dřív, než se Ramon probere z opilosti. Bylo chyba, že jsme tě sem vzali. Proto musíš jít. A to rychle.“

„Střílel bys na mě, kdybych se vzepřel?“

„Ano. Nenuť mě k tomu. Raquel by snesla lépe, kdybys zemřel mou rukou, než kdyby tě zabil Ramon.“

„Mluvíš o mně, Nieto?“ ozval se hlas Ramona Delgada. „O co jde?“

Raquel vyskočila a chvatně se oblékla.

„Pokoušel jsem se něco vysvětlit Američanovi,“ odpověděl Nieto. „Ale nějak tomu nemůže rozumět.“

„Možná ti nechce rozumět,“ řekl Delgado. „Nebudeme ztrácet slova. Viděl jsem tě vyjít z Raquelina domku, gringo. Myslím, žes s ní byl v noci. Proto tě teď zabiju.“

„Dáš rozkaz svým lidem, aby mě zastřelili, nebo máš dost odvahy k tomu, abys to zkusil sám?“ zeptal se Clint. „Jsi střízlivý a určitě máš rychlejší ruku než včera večer. Tos byl opilý.“

Raquel, která se mezitím oblékla, si připnula revolverový opasek a vkročila do dveří.

Clint Walker a Delgado stáli asi deset yardů od sebe. Oba měli ruce na pažbách revolverů. Nalevo od Walkera stál s kamennou tváří Nieto, winchestrovku v náručí. Za Ramonem Delgadem se shromáždili guerillerové. Většina z nich držela v rukou pušky a mířili na Walkera.

„Stát! „zvolala Raquel.

Clint a Delgado se otočili.

„Ramone,“ řekla pevným hlasem, „nikdy jsem ti ani nenaznačila, že ti jednoho dne budu patřit. Jestli si přesto myslíš, že na mě máš právo, tak to není moje vina. Nepatřím ti a nikdy ti patřit nebudu.“

„To se chceš muchlovat s tím gringem před mýma očima?“ opáčil Delgado bledý vzteky. „To nedovolím. Mám nejvyšší vojenskou hodnost ze všech mužů na mese. Rozkazuju tady. A říkám ti, Raquel, že to jenom tak nenechám, jestli…“

„Už tady nerozkazuješ,“ skočila mu do řeči. „Už dlouho ne. Jenom sis toho nevšiml. Naši lidé poslouchají mě.“

Delgadovi cuklo v obličeji. Obrátil se ke guerillerům a zvolal:

„Zastřelte toho gringa!“

Zaznělo cvaknutí, když muži nabili své winchestrovky.

„Jestli padne jediný výstřel,“ řekla Raquel, „tak přestanu být vázána přísahou, kterou jsem složila na rudou vlajku naší brigády. Pak opustím mesu a navždy odjedu pryč.“

Dobře věděla, jak nebezpečnou hru rozehrála, ale neměla jinou volbu. Jestli chtěla Clintovi zachránit život, musela hrát vabank. Několik vteřin panovalo napjaté ticho a Raquel se už bála, že svůj souboj s Delgadem prohrála. Ale pak guerillerové přece jen sklonili pažby svých pušek. Raquel spadl kámen ze srdce.

„Tak vidíš, kdo tu dává rozkazy, Ramone,“ poznamenala. „A už se nikdy nemíchej do mých věcí!“

Delgado přivřel oči a vycenil zuby. Několikrát křečovitě sevřel ruce v pěst.

„Kdo poslouchá mé příkazy? Kdo je na mé straně?“ zeptal se hlasem chvějícím se vztekem a dlouze pohlédl na guerillery, na jednoho po druhém. Nikdo neodpověděl, nikdo se ani nepohnul.

Pak k Raquel přikročil Nieto s prstem na spoušti winchestrovky.

„Jsem pro dceru majora Montoyi,“ řekl pečlivě zvažuje každé slovo. Jméno legendárního vůdce guerillerů zaúčinkovalo. Nikdo z mužů se nepostavil na Delgadovu stranu. Bývalý důstojník těkal pohledem mezi Nietem a Raquel.

„To se všichni stavíte za toho gringa?“ vyštěkl. „Všichni jste se zbláznili. Jedna puta, kterou vášeň připravila o rozum, a starý blázen, který ještě pořád věří ve vítězství revoluce. Je čas, abych s tím gringem skoncoval.“

Otočil se a tasil pravý kolt. Také Raquel instinktivně sáhla po revolveru. Avšak rychlejší než ona i než Ramon Delgado byl Clint Walker. Jeho armádní kolt vyskočil z pouzdra, ocelově se zaleskl a třeskl výstřel.

Ramon Delgado vykřikl. Pustil kolt na zem a chytil se za pravou ruku. Levou sáhl po druhém revolveru, ale to mu už Clint mířil mezi oči.

„Proklatý gringo, prostřelils mi ruku,“ procedil mezi zuby. „A vy,“ vykřikl na guerillery, „vy jenom stojíte a díváte se.“ Strhl si šátek a ovázal si jím ruku. „Proklínám vás! Všechny!“ zvolal. „Jdu. Ale jednoho dne si ještě vzpomenete na den, kdy jste mě nechali ve štychu.“

Levou rukou zvedl kolt ze země a strčil si jej do pouzdra. Pak shrben bolestí odkráčel pryč.

„Bylo moudré, žes ho nezabil, Americano,“ pochválil Clinta Nieto a stáhl kohoutek své winchestrovky. „To by proti tobě postavilo naše lidi.“

„Co chce dělat?“ zeptala se Raquel hledíc za Delgadem, který šel k provizorní lasové ohradě, v níž stáli koně guerillerů.

„Odjet pryč,“ odpověděl Nieto. „Chce mesu opustit, protože tu už nemůže déle zůstat. Jsem si ale jistý, že se bude chtít pomstít. Ty výhrůžky myslel vážně. Člověk jako Ramon Delgado nikdy nezapomíná a nikdy neodpouští.“

+ + + + +

Vypadalo to, jako kdyby nebesa chtěla s lidmi sehrát nějakou zlomyslnou hru. Nad Sonorou zuřila písečná bouře, když se Ramon Delgado blížil do Cienfuegos. Blýskalo se a duněly hromy, bouře hnala mračna písku potemnělou krajinou. Sonora připomínala peklo.

Celý den byl Delgado v sedle, hnán touhou po pomstě. Měch s vínem, který si s sebou vzal z mesy, už dávno vypil. Nesnesitelně ho bolela pravá ruka, jako kdyby ji ponořil do roztaveného železa. Střídavě jím lomcovala horečka a zimnice. Když před sebou spatřil světla Cienfuegos, zaradoval se, protože věděl, že už by déle v sedle nevydržel.

„Stůj! Kdo je tam?“ ozvalo se do noci. Zastavil koně. Dva vojáci v khaki uniformách vládních vojsk s bajonety na dlouhých pěchotních puškách mu zastoupili cestu. Mířili na něj s prsty na spoušti.

„Kdo jste a co tu děláte?“ zeptal se jeden z nich. V záři blesků se snažil poznat, koho má před sebou.

„Okamžitě mě zaveďte k vašemu velícímu důstojníkovi,“ opáčil Ramon. „Mám pro něj zprávu.“

Vojáci si vyměnili několik slov a pak muž, který se ho předtím zeptal, řekl: „Dobrá, jeďte pomalu do vesnice. Ale při prvním podezřelém pohybu vás zastřelím, hómbre. To vám zaručuju.“

Delgado tiše zaklel. Bolest v ruce byla stále horší a on neměl chuť se zdržovat se dvěma strážnými.

Mlčky pobodl koně do slabin a krokem jel dál. Kolem vojáka projel tak blízko, že se mu bajonetem dotkl revolverového opasku.

Když dorazil do Cienfuegos, na okamžik vesnici osvětlil blesk. Delgado v jeho záři uviděl, že vesnice se jen hemží vojáky. Byli tam dokonce i rurales, obávaní četníci, bývalí pistolníci, vrazi a propuštění zločinci.

Tito rurales byli nemilosrdnými bojovníky a guerilleros po celém Mexiku je nenáviděli více než jednotky pravidelné armády. Zřetelně se odlišovali od vojáků. Byli oblečení do charros, pokuřovali kukuřičné listy a s kamennými tvářemi sledovali, co se děje kolem.

Strážný dal Ramonu Delgadovi pokyn, aby zastavil před kasárnami a slezl z koně. Dveře, které Nieto ručním granátem vyhodil z pantů, ještě zpátky nikdo nenasadil. Ve strážnici se svítilo.

V okamžiku, kdy omotal uzdu svého koně o zábradlí, vystoupilo z kasáren několik mužů - Američanů.

Čtyři z nich byli oblečeni jako kovbojové: měli vysoké holínky, chrániče nohou, texaské klobouky a hrubé jezdecké košile s vestami bez rukávů. Každý z nich měl dva kolty v pouzdrech připnutých nízko u boku.

Pátý z nich ovšem vypadal zcela jinak. Měl na sobě čistou uniformu americké kavalerie bez hodnostních označení: khaki kalhoty, vysoké holínky, polní blůzu a polní klobouk. Kromě toho měl na sobě kabát z ovčí vlny a rukavice z jemné kůže.

U boků se mu houpaly dva armádní kolty. Jejich pažby trčely ven, takže při tasení je ruka nemohla minout. Pouzdra byla připnuta velmi nízko.

Onen Američan měl světlé vlasy a ostře řezanou, trojúhelníkovou tvář, jež připomínala vlčí mordu. Ten dravčí dojem ještě zvýrazňovaly šikmé oči posazené blízko sebe.

„Kdo je to?“ zeptal se a bradou kývl na bývalého poručíka guerillerů.

„Tvrdí, že má zprávu pro generála Mondragona,“ odpověděl voják, který doprovázel Delgada.

Při vyslovení toho jména sebou Ramon Delgado trhl. Netušil, že vojenský guvernér provincie Sonory je právě v Cienfuegos. Okamžitě mu došlo, kdo je ten světlovlasý americký pistolník: Bat Morgan, šéf Mondragonovy osobní stráže.

Morgan si Delgada změřil pohledem a prohodil: „Dejte mi váš revolverový opasek!“

Ramon Delgado si levou rukou odepnul opasek a podal jej Američanovi.

Pistolník dal Delgadovi znamení, aby ho následoval. Vstoupili do kasáren, prošli strážnicí, v níž se míjeli štábní důstojníci, a konečně dorazili k pokoji velitele posádky.

Morgan otevřel dveře a nechal tam Delgada vejít. Tři muži, kteří se právě skláněli nad mapou, na něj pohlédli. Dva z nich byli majoři. Třetí měl generálské nárameníky. Byl střední postavy, krátce střižených vlasů a měl tenký knírek. Jeho tváři dominovaly modré, arogantní oči.

„Co se děje, Morgane? Nevyjádřil jsem se snad dost jasně, že nechci být rušen?“ řekl generál Mondragon.

„Si, mi generál,“ odpověděl pistolník. „Tento muž tvrdí, že má pro vás zprávu. A to, že se sem dostal, přestože je raněný,“dodal a ukázal na obvaz na Delgadově pravici, „naznačuje, že ta zpráva by mohla být důležitá.“

Mondragon se obrátil na Delgada. „Kdo jste?“ zeptal se.

„Jmenuju se Ramon Delgado, generále. Býval jsem poručíkem Orozcovy brigády.“

Po těchto slovech se rozhostilo mlčení, které přerušil až Mondragon: „Důvod, proč jste se rozhodl je opustit a přijet do Cienfuegos, musí být závažný. Nad všemi muži Rudých korouhví byl totiž vynesen rozsudek smrti. Mohl bych vás nechat postavit ke zdi a zastřelit.“

„Nevěřím, že to uděláte, generále,“ odvětil Ramon Delgado, „až vyslechnete návrh, který vám chci předložit.“

„Návrh?“ Mondragon povytáhl pravé obočí. „Jaký návrh?“

„Co byste dal za to,“ řekl Delgado, „kdybych vám přivedl Raquel Montoyovou?“

+ + + + +

„Dole leží železniční stanice,“ řekla Raquel a ukázala na jih.

Už dva dny uplynuly od chvíle, kdy Ramon Delgado opustil mesu Magdalena. Slunce se už sklánělo k obzoru. Raquel Montoyová a Clint Walker leželi za houštím ocotillos, na vrcholu kopce vzdáleného necelých pět mil od Cienfuegos.

Walker si k očím přiložil triedr a dlouho jím pak pozoroval stanici. Poté jej podal Raquel.

„Que pasa?“ zeptala se. „Co se děje?“

„Podívej se sama.“

Chopila se triedru a pohlédla na malou železniční stanici, v níž stála vlaková souprava sestávající ze dvou lokomotiv a čtyř vagónů. Její pozornost přitáhl především třetí vagón.

„To je dělo?“ zeptala se.

„Ano. Pravděpodobně železniční dělo Hotchkiss ráže 30,4 centimetrů.“

„Takový kalibr jsem ještě neviděla,“ zamumlala Raquel a dívala se na dlouhou hlaveň děla stojícího na otevřené plošině vagónu. „Takže to je ta artilerie, kterou proti nám chtějí nasadit. Myslíš, že by ten kanón mohl ohrozit mesu?“

„Jestli mají dost nábojů, mohli by mesu rozstřílet na prach,“ přidušeně odpověděl Clint.

Raquel, hledící na onu hrozivou zbraň, se zmocnil strach. Prudce odložila triedr a dodala: „Naše věc ještě není ztracena. Proti každé zbrani se dá bránit.“

„Ne proti tomuto dělu - a už vůbec ne kulomety,“ namítl Clint. „Dělo tohoto kalibru má dostřel deset mil i víc. Kulomet dostřelí jenom něco přes míli.“

„Snad by bylo možné to dělo zničit dřív, než se dostane na dostřel mesy.“

„Takové dělo - navíc v takové situaci - bude dobře chráněné. Možná jsou u něj dva kulomety na doprovodných vagónech a pěchota,“ poznamenal Clint. „Útočit na takovýto vlak by bylo jako naběhnout na ostří bajonetu.“

„Co zničit koleje,“ navrhla Raquel.

„Za pár dnů by je zase spravili.“

„Nebo železniční most přes rokli Buitre. To by přece bylo možné.“

„Budou ho hlídat.“

„To se dozvíme ve vesnici,“ řekla Raquel a vrátila Clintovi triedr. „Vesničani budou o záměrech vládních vojáků vědět víc.“

„Ty chceš jet do Cienfuegos? To je holý nesmysl,“ namítl. „Nedělej to.“

„Nemusíš mě doprovázet. Podívám se po vsi a zase odjedu. Nikdo mě neuvidí. Vede tam jedna cesta, kterou nezná nikdo kromě vesničanů a guerilleros Rudé korouhve.“

„Víš, že tě samotnou jít nenechám,“ namítl Clint.

Pohlédli si do očí a Raquel mu podala ruku.

„Mexiko není tvoje vlast a občanská válka, která tu zuří, není tvoje věc,“ podotkla. „To chceš kvůli něčemu cizímu riskovat život?“

„Ne,“ odpověděl, „ne kvůli Mexiku a Rudé korouhvi - ale kvůli ženě, kterou miluji.“

+ + + + +

Ze západu se blížili k vesnici, táhnouce koně za uzdy jedním vyschlým korytem. Jeho břehy byly natolik vysoké, že hlavy koní nebylo vidět. Za skupinou kaktusů Raquel zastavila a dala Clintu Walkerovi znamení, aby přivázal koně.

„Jsme už jenom dvě sta metrů od Cienfuegos,“ zamumlala. „První dům na levé straně arroya patří Angelu Cordobovi. Je to jeden z našich nejspolehlivějších lidí ve vsi. Má ženu, dva syny a jednu dceru. Kasárna jsme tenkrát mohli přepadnout díky pomoci jeho dcery. Pak jsme tě osvobodili, Americano. Jestli nám někdo může říct, jestli je most nad roklí Buitre chráněný více jak jindy, tak je to Angel.“

Raquel si sundala klobouk a pověsila jej na hrušku sedla, načež sáhla po ponchu, které měla přivázané za sedlem, a oblékla se do něj. Pod ním takřka vůbec nebylo vidět její černé, stříbrně vyšívané charro. Pak ze sedlového pouzdra vytáhla winchestrovku a vydala se k Cienfuegos.

Také Clint Walker se chopil své karabiny a následoval Raquel. Na vládní vojáky nikde nenarazili. Možná jsou jenom kolem nádraží, pomyslela si Raquel.

Po chvíli se dostali na místo, kde úzká pěšina vedla do strmého svahu. Vylezli na návrší a ocitli se dvacet kroků od Cordobova domku. Nikde nikdo. Jenom dva osli stáli v malé ohradě a ocasy odháněli bzučící mouchy.

„Teď, rychle!“ zašeptala Raquel. Přikrčeni, s karabinami v rukou přiběhli k domku a přitiskli se ke zdi.

Raquel naslouchala, ale nic neslyšela. Sáhla na zástrčku dveří a odsunula ji. Poté se lehce opřela do dveří, které se se zavrzáním otevřely.

Raquel vkročila dovnitř. Dům byl prázdný. Podívala se na Clinta, jenž stál za ní, a zneklidněně řekla: „Tomu nerozumím. Někdo tady musí být.“

„Radši zmizme,“ navrhl Clint. „Nemám z toho dobrý pocit a můj instinkt mě zatím ještě nikdy nezklamal. Kdoví, co se tu stalo.“

„Možná,“ začala Raquel, ale už nedokončila myšlenku. U jednoho okna se objevil stín: voják v khaki uniformě s pěchotní puškou u boku.

Raquel zvedla winchestrovku, ale Clint byl rychlejší. Vypálil od boku. Kulka roztříštila okno, voják rozhodil rukama, pustil pušku a chytil se za obličej. Prsty mu zbarvila krev a skácel se na podlahu.

„Pryč! Je to past!“ zvolal Clint. Ale, než se stačil otočit ke dveřím, dostal úder pažbou pušky do zátylku. Zavrávoral, avšak winchestrovku nepustil a pokusil se ji znovu nabít. Pak ho ale druhá rána do spánku srazila na podlahu.

S vypětím všech sil se převalil na, záda a sáhl po koltu. V následujícím okamžiku se však zarazil. Stáli nad ním vojáci, kteří dveřmi vběhli dovnitř. Na jeho hruď mířilo půl tuctu

bajonetů. Obrátil hlavu. Vedle něj stála Raquel. I jí vojáci přiložili bajonety ke krku. Rezignovaně nechala winchestrovku spadnout na zem.

+ + + + +

Vězeňská cela byla malá a její dveře pobité železem. Bylo v ní pouze jedno zamřížované okénko, které vedlo na dvůr kasáren.

Raquel seděla na kraji špinavé pryčny a hleděla před sebe. „Nedokážu pochopit, jak ti vojáci mohli vytušit, kdy a kudy se pokusím dostat do Cienfuegos,“ poznamenala unaveným hlasem.

„Může to být náhoda, ale spíš bych řekl, že v tom hraje roli zrada,“ odvětil Clint Walker.

Raquel zvedla hlavu a pohlédla na něj. „Angel Cordoba by mě nikdy nezradil,“ namítla.

„Mučení udělá s člověkem své,“ podotkl. „A nezapomeň na to, že jsme v Cordobově domě neviděli nikoho z jeho rodiny. To znamená, že byli všichni zatčeni, a on mohl začat mluvit, jestli…“

Odmlčel se, protože uslyšel hlasy a kroky v chodbě vedoucí k celám. Zacinkal svazek klíčů, pak zašramotil zámek a odsunula se zástrčka. Otevřely se dveře a dovnitř vkročili dva vojáci ozbrojení puškami s nasazenými bajonety. Za nimi do cely vstoupil důstojník s hodnostními označeními generála a světlovlasý muž v americké khaki uniformě s dvěma kolty, jež se mu houpaly nízko u boků.

„Jste Raquel Montoyová?“ zeptal se důstojník. „Jsem generál Mondragon. Velmi mě těší, že vás poznávám - i když to potěšení bude trvat jen krátkou chvilku, protože zítra za úsvitu budete popravena.“

Raquel strnula. Jako hypnotizována hleděla na vraha svého otce. Toho muže z hloubi duše nenáviděla. Sevřela dlaněmi hrany pryčny.

Mondragon cynicky prohodil: „Nechal jsem zastřelit vašeho otce. Teď jste na řadě vy. S rebely se nemazlíme. Mexiko musí být vyčištěno od guerillerů. Dokud nebude poslední z nich postaven ke zdi, nezavládne v zemi mír. Nejpozději do osmačtyřiceti hodin přestane brigáda Rudé korouhve existovat.“

„Možná to bude jinak, než si myslíte,“ odpověděla s nuceným klidem. „I když zemřu, moji lidé budou bojovat dál.“

„Jestli to bude nutné, nasadíme proti vám těžké železniční dělo a smeteme mesu z povrchu zemského. Kromě toho bych se, být vámi, na vaše lidi tolik nespoléhal.“

„Co tím chcete říct?“ Raquel bezděky vstala z pryčny a přikročila k Mondragonovi.

„No, možná jste přemýšlela nad tím, odkud jsme věděli, že přijdete do Cienfuegos,“ usmál se Mondragon. „Jeden z vašich mužů vás zradil za deset tisíc zlatých pesos. Jmenuje se Ramon Delgado.“ Mondragon se pohrdavě pousmál.

Raquel si sedla zpátky na pryčnu, jako kdyby ji někdo uhodil do tváře. „To není pravda. Tomu nevěřím.“

„Myslete si, co chcete,“ opáčil Mondragon. „Mohu vám toho muže přivést. Ale zapřísahal mě, abych to nedělal. Zdá se mi, že má strach se s vámi setkat. Ale neměl strach vás zradit.“

Mondragon se otočil a odešel z cely. Světlovlasý Američan zůstal. S rukama na pažbách revolveru tam stál a hleděl na Walkera.

„Pronásledovals mě až sem, Clinte,“ poznamenal. „Nečekal jsem, že tě znovu uvidím ve vězení. Raději bych tě zabil sám. Ale udělají to za mě jiní.“

„Proč to nezkusíš sám?“ zeptal se Clint Walker. „Dej mi můj kolt a postav se mi. Jenže to neuděláš. To není tvůj styl. Vždycky, kdyžs někoho zabil, taks ho střelil do zad.“

„Máš dobrou paměť,“ odvětil pistolník. „Ale jak vidím, dobrá paměť může člověka přivést do hrobu.“

„Ještě žiju.“

„Ale ne nadlouho.“

Clint udělal krok vpřed. Oba vojáci na něj okamžitě namířili pušky. Zastavil se.

„Vždycky stáls na špatné straně, Clinte,“ řekl muž v americké uniformě. „V Texasu i tady v Mexiku. Přidal ses k brigádě Rudé korouhve, a tím sis podepsal rozsudek smrti. Za půl hodiny se podívej z okna cely na kasárenský dvůr, uvidíš, jaký osud tě čeká.“

Poté odešel z cely i s vojáky. Dveře se zavřely, věznitelé je zamkly a zasunuly zástrčku. Ozval se zvuk vzdalujících se kroků, aby se potom rozhostilo ticho.

Clint přistoupil ke dveřím a zabušil na ně pěstmi. Bezvýsledně.

Raquel, která seděla na pryčně s obličejem v dlaních, zvedla hlavu.

„Nech toho! Nemá to smysl!“ zvolala. „Takže ten gringo je Bat Morgan, kteréhos chtěl zabít? Je to on, že? Proč se tak nenávidíte?“

„Před dvěma nebo třemi lety,“ spustil Clint přidušeným hlasem, „jsem s mým bratrem Jefem patřil k Americké legii Pancha Villy. Tenkrát byl prezidentem Maděro a Vil-la s ním bojoval, protože ho považoval za příliš slabého na to, aby změnil osud Mexika k lepšímu. Jef a já jsme se nechali najmout Villou, protože nás krátce předtím propustili z armády Unie a nedokázali jsme si najít džob. V legii v té době bojoval i Bat Morgan, bývalý poručík americké kavalerie. V rokli u Parralu, kterou obsadil Villa a revoluční generál Rabago, padla Severní divizi do klína armádní pokladna s milionem pesos ve zlatě.

Protože Villa a Rabago chtěli dál útočit na nepřítele, poslali jednu rotu Americké legie a jednu jednotku Rabagovy kavalerie se zlatem do hlavního stanu. Po cestě jsme padli do léčky, kterou nám nastražili rozprášení vládní vojáci. Já, Jef i Bat Morgan jsme tehdy patřili k eskortě.

Dostali jsme se do křížové palby několika kulometů. Jef, Morgan, já a další tři muži jsme i s mezkem, který nesl zlaté mince, unikli. Dlouhé dny jsme se schovávali v horách. Potom jsme se rozhodli, že se vydáme do hlavního stanu, ale oklikou, abychom znovu nepadli do léčky.

Byla to namáhavá, nebezpečná cesta. Ale ještě horší byl návrh, se kterým jednoho dne přišel Morgan: Měli jsme si rozdělit zlato a vrátit se do Států. Ti tři ostatní - jmenovali se Hancock, Stroud a Crawley - nejdřív vypadali nerozhodně, ale pak se stále více klonili k Morganovi. Jenom já a Jef jsme se postavili proti tomuto návrhu.

Během našeho odpočinku, když jsme nechali u jednoho pramene napít koně, došlo k vyvrcholení toho sporu. Všichni měli ruce na koltech. Ale Morgan viditelně nechtěl riskovat. Uchlácholil nás, ale pak ve chvíli, kdy jsme se k němu obrátili zády, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku. Uslyšel jsem výstřel a v tom okamžiku mě něco udeřilo do levého spánku, otočilo a vrhlo proti mému koni. Spatřil jsem Morgana, jak tam stojí široce rozkročen s karabinou u boku. Znovu ji nabil a vystřelil. Jefovi se ještě podařilo tasit kolt, ale už nestačil zmáčknout spoušť. Druhá Morganova kulka ho srazila k zemi. Ještě jsem viděl, jak vrávorá a padá do písku. Potom se mi zatmělo před očima.

Když jsem pak přišel k sobě, byl už večer. V hlavě mi hrozně dunělo. Morgan a ti tři zmizeli. Dva kroky ode mne ležel můj bratr s kulkou v prsou. Mrtvý. Vlasy jsem měl slepené zaschlou krví, proto mě ti čtyři zřejmě považovali za mrtvého a nechali mě tam. Naše koně vzali s sebou.

Navršil jsem na Jefa kamení a pak se pěšky vydal přes hory a poušť.

Krátce předtím, než mi došly poslední zbytky sil, jsem dorazil do jedné vesničky. Tam se o mě postarali rolníci, když se dozvěděli, že jsem patřil k Pancho Villovým lidem. Později jsem se znovu dostal k Severní divizi, ale tam o Morganovi a ostatních nic neslyšeli.“

Clint Walker se na chvíli odmlčel a dlaní si utřel čelo.

„Ukončil jsem službu,“ dodal, „a vrátil se do Texasu, protože jsem si myslel, že ty čtyři najdu ve Státech. Ale nepovedlo se mi to. Až jsem se před nedávnem dozvěděl, že Morgan přeběhl a stal se osobním strážcem generála Mondragona. Ještě téhož dne jsem osedlal koně a vydal se za Rio Grande, abych ho našel.“ Tady se Clint odmlčel.

„A tu v Sonoře jsi padl do rukou vládním vojskům,“ doplnila Raquel, „a budou tě považovat za žoldáka, který se chtěl připojit k Pancho Villovi.“

Clint Walker přikývl. Raquel vstala, přistoupila k němu, objala ho oběma rukama a opřela si hlavu o jeho rameno. Takřka tělesně cítila jeho zoufalost a odevzdanost i vlastní touhu mu nějak pomoct.

„Nemám strach ze smrti,“ zamumlal. „Jestli to musí být - a asi to bude muset být už dneska - umřu klidný. Jedině mi vadí, že až budu mrtvý, tak už Morgana nikdo nevyřídí.“

„Ještě žijeme,“ odvětila. „Ještě můžeme doufat. Ještě není nic prohráno.“

Přerušil ji hluk zvenčí. Rychle pustila Clinta a přistoupila k zamřížovanému okénku, z něhož bylo vidět na kasárenský dvůr. Viděla, jak tucet rurales přivleklo tři muže a jednu ženu ke zdi, kde je připoutali k železným kruhům. Tři další četníci mezitím přistavili na vzdálenost asi dvaceti kroků kulomet Maxim a chystali pásy s náboji.

„Co se tam děje?“ zeptal se Clint. Přistoupil za Raquel a pohlédl oknem ven.

„Připravují popravu Angela Cordoby a jeho rodiny,“ odpověděla Raquel. „To je dalších pět životů, které má Ramon Delgado na svědomí.“

Rurales, kteří připoutali vězně ke zdi, odstoupili a střelec za kulometem na ně zamířil.

„Viva la Libertad!“ zvolal jeden z vězňů. „Ať žije svoboda!“ A ženský hlas dodal: „Viva la Revolu…“

Zaštěkal kulomet a bylo po všem. Raquel zavřela oči, klesla na kolena, opřela se čelem o zeď a skryla tvář do dlaní.

„Bože buď milostiv jejich duším a zatrať jejich vrahy!“ zašeptala zlomeným hlasem. Ta slova vyřknutá v bezmocném vzteku zněla jako přísaha.

„Nás čeká stejný osud, ale aspoň je to rychlá smrt,“ poznamenal Clint a pomohl jí na nohy. Musela se o něj opřít.

„Dobří vždycky umírají - zrazeni zlými a vražděni darebáky,“ zamumlala. „Bože, kolik krve ještě vy—

teče, než se tato chudá a mučená země dočká míru a spravedlnosti?“

+ + + + +

„Koně jsou osedlaní, mi generál,“ řekl Bat Morgan. „Lokomotiva je připravená k odjezdu. Vlak čeká. Všechno, co v Cienfuegos zbývá udělat, mohou vyřídit rurales.“

„Ano, je čas vyrazit,“ odvětil generál Mondragon připínající si revolverový opasek a ramenní pouzdro. „Nastoupila už eskorta do vlaku?“

„Si, mi generál.“

„Domnívám se, že byste se rád zúčastnil popravy toho Američana, ale nemohu vás při akci ,mesa Magdalena’ postrádat.“

„S tím jsem počítal. Nechám tu jednoho svého člověka, který se už postará o to, aby vše proběhlo tak, jak bylo naplánováno.“

„Koho?“

„Billa Strouda, mi generál.“ Mondragon přikývl a odešel z kasáren následován svými osobními strážci. Venku byli přivázaní koně. Právě když Mondragon nasedal, vyvedli dva vojáci ze strážnice jednoho vězně. Byl to Ramon Delgado. Měl spoutané ruce. Jeho oblečení bylo roztrhané a špinavé. Vlasy měl nečesané a modřiny v obličeji ukazovaly, že byl bit. Když spatřil Mondragona, odstrčil strážné a rozběhl se k němu.

„Slíbil jste mi svobodu a deset tisíc zlatých pesos, když vám vydám Raquel Montoyovou, generále!“ zvolal. „Proč teď se mnou jednáte jako se zajatým zločincem?“

„Protože jste zajatý zločinec,“ chladně odtušil Mondragon.

„Své slovo jsem dodržel. Teď musíte svůj slib splnit vy, generále.“

Mondragon otočil svého koně a chtěl ho pobodnout ostruhami. Jenže Ramon Delgado se vší silou vrhl na zvíře, spoutanýma rukama se chytil hrušky sedla a nenechal se vzpínajícím se koněm setřást.

„Mám vaše slovo, generále,“ křičel. „Mám vaše čestné slovo. Žádám svou odměnu!“

Mondragon vytáhl pravou nohu ze třmenu a kopl ho do prsou, načež Delgado spadl na zem.

„Tak ty chceš odměnu, lotře?“ zavrčel. „Dobrá, máš ji mít. Dejte mu jeho odměnu, Morgane! Odměnu, jaká náleží zrádci!“

Bat Morgan vzal uzdu svého koně do levé ruky a pravou vytáhl kolt. Delgado vstal a vypadalo to, že se opět vrhne na generála. Morgan však do něj vyprázdnil celý bubínek. Šest kulek se zrádci zavrtalo do zad a vyšlo hrudí. Ramon Delgado padl na kolena.

Teprve když třeskla poslední rána, tak se zhroutil do prachu. Do poslední chvíle upřeně hleděl na Mondragona. Generál a jeho osobní strážci projeli bez jediného pohledu kolem jeho rozstříleného těla.

+ + + + +

„Můj otec byl skvělý muž,“ řekla Raquel. Natáhla se na pryčnu, na níž seděl Clint, a položila mu hlavu do klína. Věděla, že už jim nezbývá moc času. Každou minutou mohl přijít oddíl rurales, aby je přivlekl před kulomet. Ale bylo lepší v těch posledních minutách mluvit, než v mlčenlivém zoufalství čekat na konec.

„Ano, byl to skvělý muž,“ opakovala. „Pevně věřil v právo každého člověka na svobodu a na touhu po štěstí. Jeho lidé to cítili a vzhlíželi proto k němu, jako by to byl jejich otec. Do každé bitvy, jíž se účastnila brigáda Rudé korouhve, nosil černé charro a stříbrný kolt. Když ale zanechal boje a začal pracovat, odložil to. Na Nietovu radu jsem ty věci znovu začala nosit. Tvrdil, že budou lidem připomínat mého otce a budou na mě víc upnutí. Americano, zklamala jsem?“

„Ne,“ odvětil Clint.

„Jenže sen o boji za svobodu a o konečném vítězství práva se nenaplnil.“

„Sny se jen málokdy naplní, Raquel. Ale když člověk bojuje za dobrou věc, podlehne a musí zemřít, zjistí, že se najdou noví, kteří se postaví na jeho místo. Za svobodu se lidé budou bít, dokud bude lidstvo existovat.“

„A jaké sny máš ty, Americano?“

„Já jsem už dávno přestal snít,“ odvětil Clint. „Jednou jsem snil o dobytkářském ranči někde v Texasu. Ale na tento sen jsem už zapomněl, když zemřel můj bratr. Závidím ti, Raquel. Žilas pro sen. Já jsem žil jenom pro pomstu.“

„A co já, změnila jsem tvůj život?“

„Ano.“

„Takže mě opravdu miluješ?“

„Miluju tě, jako jsem nemiloval žádnou ženu na světě. Ale…“

„Ticho!“ přerušila ho. Napjatě naslouchala, pak vstala a přistoupila k okénku.

„Slyšíš?“ zeptala se. „Někdo venku píská La Cucarachu. Je to tak, „La Cucaracha, La Cucaracha - Ya no puede caminar.“

„Co to je?“ zeptal se Clint.

„To je píseň revoluce,“ odvětila Raquel. „Když ji někdo zpívá, můžou ho za to postavit ke zdi. Jestli si ji tu někdo píská, tak nám chce dát znamení.“

Vyskočil z pryčny, rovněž přistoupil k oknu a naslouchal.

„Nieto a brigáda Rudé korouhve?“zeptal se.

„Nevím. Je to možné. Jenže ve vesnici je příliš moc vojáků. Jestli moji lidé zaútočí na kasárna, tak to v Cienfuegos nikdo nepřežije.“

„Jestli to byl doopravdy Nieto,“ podotkl Clint, „tak si předtím určitě rozmyslel, jak nás odtud dostane. Tím jsem si jistý.“

„Bez rozmýšlení by nasadil svůj život, aby mě zachránil,“ řekla Raquel. „Doufám, že nebude příliš riskovat. Ale jak se mohl tak rychle dostat do vesnice? Chytili nás odpoledne, teď je večer. Není možné, aby se za několik hodin ta zpráva dostala ze Cienfuegos na mesu a on odtud přijel sem. Cesta ze Cienfuegos k mese Magdalena trvá den, opačným směrem dvanáct hodin.“

Tiskla se k chladným mřížím okna, ale viděla pouze studené zdi kasárenského dvora a opuštěný kulomet.

„Ví Nieto, kolik je v Cienfuegos vojáků a rurales?“ zeptala se.

„Asi to ví lépe než my,“ odpověděl Clint. „Zvenčí má lepší přehled.“

Náhle před kasárnami padl výstřel následovaný salvou pěti nebo šesti dalších ran. Nato se ozval dusot kopyt a výkřiky: „Viva la Revolucion!“ a „Ať žije svoboda!“ Třeskly výstřely z koltu.

Raquel odstoupila od okna a rozběhla se ke dveřím cely. Nyní se už střílelo i uvnitř kasáren. Ozývaly se výkřiky. Střílelo se stále blíže. Raquel slyšela, jak se v chodbě vězení otevřely dveře. Někdo běžel po chodbě a volal: „Raquel! Kde jsi, Raquel?! Odpověz!“

„Je to opravdu Nieto,“ zašeptala Raquel a hned nato ze všech sil vykřikla: „Tady jsme, Nieto! Tady!“

Zvenčí někdo zatřásl zástrčkou, ale dveře se neotevřely. Nieto zvolal: „Zámek se nedá otevřít. Nemáme čas hledat klíče. Uhněte, Raquel! Rychle!“

Přitiskla se ke zdi vedle dveří. Zaduněly rány z winchestrovky, jež měly v chodbě ohlušující účinek. Kulky se provrtávaly tlustým dřevem a narážely do protilehlé zdi. Poté zástrčka praskla a dveře vpadly dovnitř. Nieto stál na prahu s winchestrovkou v ruce.

„Musíme odtud pryč - rychle!“ zvolal na Raquel a Clinta. „Mám tu jenom pětadvacet mužů a nevím, jak dlouho vydrží nepřítele zadržovat. Osedlaní koně čekají na návsi.“

Rychle vyběhli z cely a vydali se do strážnice. Vypadalo to, jako při přepadení před několika dny. Několik mužů z brigády Rudé korouhve stálo u úzkých oken a z winchestrovek střílelo na okolní domy, kde se museli skrývat vojáci, ačkoli je Raquel zatím neviděla.

Sáhla po svém revolverovém opasku, který ležel na psacím stole, připnula si ho, z pouzder vytáhla stříbrné kolty a přesvědčila se, že ve všech komorách bubínku jsou náboje. Poté strčila kolty do pouzder.

„Jak jste se dostali přes ty vojáky?“ zeptala se Nieta, zatímco si ze stojanu na pušky brala winchestrovku.

„Většina vojáků Cienfuegos opustila už před hodinou směrem na nádraží,“ odpověděl podsaditý Mexičan. „Nechali tu jenom jeden oddíl pěchoty a skupinu rurales. Pěchotu jsme rozstříleli, ale rurales jsou tvrdí bojovníci. Stále odporují. Musíme zmizet dřív, než se sem dostanou s kulometem!“

Raquel pohlédla na Clinta. I on už mezitím našel svou zbraň. Oba následovali Nieta ke dveřím. Na návsi stálo deset nebo dvacet guerilleros na koních. Někteří z nich drželi za uzdy osedlaná zvířata bez jezdců. Ostatní pálili z koltů na všechny strany. Nieto kývl na Raquel a na Clinta, aby běželi ke koním.

V okamžiku, kdy opustili kasárna, zaštěkal kulomet a jeho salva skosila tři koně i s jezdci. Guerilleros pobodli koně do slabin a tryskem vyrazili pryč.

Kulometná palba neutichala. Kulky se zavrtávaly do domovních zdí a do prachu návsi.

Další kůň se s bolestným zaržáním zřítil k zemi, převalil se a katapultoval svého jezdce ze sedla. Muž vyskočil a chtěl se schovat za nedalekou zeď, ale už po několika krocích ho kulky srazily k zemi.

Raquel pohlédla napravo a uviděla, že tři rurales přitáhli jeden kulomet - očividně ten samý, kterým se na kasárenském dvoře popravovalo - k rohu budovy posádky. Odtud ovládali celou náves a mohli zabránit tomu, aby guerilleros, kteří se probili do kasáren, odtud mohli uniknout. Střelec obrátil hlaveň, stiskl spoušť a bránu kasáren zasypala sprška střel.

Nieto, Raquel a Clint Walker skočili zpátky. Salva je jen těsně minula. Do štěkotu kulometu se ozývalo hrozné hvízdání odražených kulek.

Nieto počkal, až se palba na okamžik odmlčí, pak si sáhl za okraj klobouku a z provazu si odtrhl Millsův ruční granát. Přikročil ke dveřím, rozmáchl se a pak granát hodil na kulomet. Ozval se výbuch, který rozmetal kulomet i jeho obsluhu na kusy.

„Vamonos!“ zvolal Nieto. „Musíme si pospíšit.“

Vyrazili a okamžitě se stali terčem palby z protilehlé strany návsi. Raquel se přikrčila. Nieto za běhu střílel od boku.

Jeden voják, který klečel na ploché střeše domu, rozhodil rukama, pustil pušku a zřítil se dolů.

A pak se ze stínu mezi dvěma domky vynořil stín s winchestrovkou u boku. Chrániče nohou, texaský klobouk s plochou střechou a nízko visící kolty Raquel prozradily, že je to Američan. Viděla, že hlaveň jeho karabiny míří na Clinta Walkera. Vykřikla a vypálila na něj, ale minula.

Při tom výkřiku se Clint obrátil na Raquel, což mu zachránilo život. Pistolníkova kulka mu jen roztrhla pravý rukáv. Bleskově tasil kolt a dvakrát vystřelil.

Muž pustil winchestrovku, otočil se kolem své osy a skácel se k zemi.

Clint se k němu rozběhl, ačkoli Raquel za ním volala, ať zůstane. Jezdci s volnými koni už cválali k nim. Nesměli ztratit ani okamžik. Ztráty guerilleros byly citelné a s každou minutou váhání mohly být ještě těžší.

Raquel se chytila sedlové hrušky svého palomina a elegantně se vyšvihla do sedla, aniž by použila třmeny. Guerillero, který jí koně přivedl, jí hodil uzdu. Chopila se jí, strčila nohy do třmenů a winchestrovku do sedlového pouzdra. Poté vyrazila za Clintem. Těsně vedle něj prudce zabrzdila.

„Vamonos, Americano!“ zvolala. On však na ni nedbal. Klečel vedle muže, kterého zasáhl, a třásl s ním.

„Kde jsou ostatní?!“ křičel. „Kde je Hancock a Crawley, Bille? Kde?“

Muž, na jehož prsou se červenaly dvě mokvavé skvrny, otevřel oči.

„Takže - tys nás - našel,“ zasténal. „Clinte, ty jsi - zatracený darebák. Byls vždycky - rychlejší s koltem -než já. Už - nemám síly.“ Z úst mu začala vytékat krev a začal se dusit.

„Bille, kde je Crawley s Hancockem?“ naléhal Clint.

„Morgan - Mondragon - osobní strážci - mesa Magdalena,“ zašeptal umírající. „Chtěl jsem - chtěl jsem - chtěl jsem,“ odmlčel se a zvrátil hlavu dozadu. Clint ho pustil a vstal.

„To byl Bili Stroud,“ zamyšleně prohodil k Raquel. „Jeden z těch čtyř mužů, kteří nesou vinu na smrti mého bratra. Tak už jsou jenom tři.“

+ + + + +

S úsvitem se zvedl vítr, který rozvířil prach. Pokradmu se plížili k úzké a hluboké rokli Buitre.

Raquel pokynula guerillerům, aby sesedli. Bojovníci kráčeli s koňmi za sebou ve stínu východní stěny ke dnu rokle, až Nieto zvedl ruku. Zastavili se. Vysoko nad sebou Raquel viděla železniční most, jehož tmavé kontury se rýsovaly proti šedému rannímu nebi. Stál na pětadvacet metrů vysokém podpěrném sloupu. Stráže nebylo vidět. Pravděpodobně, předpokládala Raquel, vládní vojáci zřídili kulometná hnízda a barikády na obou koncích mostu. Možná, že tam jsou i valy z pytlů s pískem. Určitě však nepočítali s útokem.

„Proč nejdeme dál?“ tiše se zeptal Nieto. Podsaditý a zjizvený Mexičan sáhl do jedné ze svých sedlových kapes a vytáhl svazek šesti náloží dynamitu.

„Několik našich lidí našlo v kasárnách v Cienfuegos bednu s dynamitem,“ poznamenal. „Bylo v nich čtyřiadvacet náloží. Vzal jsem je s sebou, protože jsem si myslel, že bysme měli ten most vyhodit do vzduchu.“

„Myslíš, že to má smysl - teď, když už je to velké dělo na druhém konci rokle?“

„Vlak, který dělo přivezl, má jenom jeden vagón s municí,“ odvětil Nieto. „Přivezené granáty brzy vystřílí. Když zničíme most, odřízneme je od zásob nábojů.“

„To bude mít smysl jedině tehdy, když čas, který tím získáte, využijete k tomu, abyste odešli z mesy někam do bezpečí.“

Raquel chvíli váhala, aby pak rozhodla: „Tak dobrá, Nieto! Vyhodíme ten most do povětří!“

Nieto přikývl.

„Jeď s Američanem a polovinou našich lidí dál,“ řekl a už svazoval oněch šest tyček dynamitu, „a počkejte na nás na konci rokle. Zbytek mužů budu potřebovat, aby navrtali podpěrný sloup, dali do něho nálože a položili zápalné šňůry.“ Raquel dala Clintu Walkerovi a guerillerům, kteří jeli s nimi, znamení. Po jednom se pak se svými koňmi dostávali mezerou mezi sloupem a skalou. Když se ocitli za ní, opět nasedli a obezřetně odtud odjeli. Drželi se ve stínu, ale nemuseli se bát klapotu kopyt, protože hvízdot větru přehlušil jakýkoli zvuk v rokli.

U ústí rokle počkali na Nieta a jeho lidi. Rychle se rozednívalo.

„Opravdu věříte, že můžete zničit nepřítele, který má takovou zbraň?“ zeptal se Clint a skepticky pohlédl na Raquel.

Ta neodpověděla.

Po půl hodině se objevila Nietova skupina. Cvalem odjížděli z rokle.

„Adelante!“ zvolala Raquel. Její muži obrátili koně a celá kavalkáda vyrazila směrem do pouště. Sotva co rokli opustil poslední muž, zazněla první detonace následovaná dalšími. Znělo to jako palba dělostřelecké baterie. Poté se ozvalo praskání, rachot a dunění. Most se zřítil.

Guerilleros cválali dál. Raquel se ohlédla a spatřila oblak šedého prachu vznášející se nad roklí.

Když dorazili k mese, právě vycházelo slunce. Muži za kulomety vstali a mávali na ně svými obrovskými sombrery. Její postavu v černém charru samozřejmě okamžitě poznali.

„Raquel! Raquel!“ Ozvěna se odrážela od skalních stěn. Jako by se na mesu vrátila naděje, jako by se černé mraky zoufalství a strachu rozplynuly.

Raquel s Clintem si vyměnili pohledy. Poprvé za celou dobu, co se znali, uviděl v jejích očích slzy - slzy pýchy a radosti. Rychle sklonila hlavu.

Když dospěli na okraj plošiny, vítali je guerilleros výkřiky a nepopsatelným jásotem. „Viva Raquel! Ať žije brigáda Rudé korouhve! Arriba Raquel! Arriba Mexico! Arriba!“ Guerilleros na oslavu stříleli do vzduchu ze všech zbraní, které měli po ruce.

Byl to hold královně - od mužů, kteří stáli před posledním a nejtěžším bojem svého života a kteří vlastně museli šetřit každým nábojem. Přesto ji takto pozdravili jako ztělesnění své naděje, odvahy a víry v revoluci a její konečné vítězství.

Raquel cítila, jak jí po tváři stékají slzy. Nemusela se za ně stydět.

„Když jsi s tím Američanem odjela do Cienfuegos,“ řekl Nieto, „zmocnila se mě zlá předtucha. Svíral mě neblahý pocit, že se stane něco špatného. „Když jsem vyhlásil, že hledám muže, kteří by jeli za vámi, přihlásili se všichni. Nikdo nechtěl zůstat.“

„Jaks mohl vytušit, co se stane?“ zeptala se překvapená Raquel.

„Pořád jsem musel myslet na Ramonovu výhrůžku,“ odpověděl Nieto. „Proto jsem se rozjel za tebou -a dorazil tam právě včas, abych tě zachránil před popravou.“

„Ramon,“ zašeptala a přes její hezkou tvář jí přelétl stín, „Tvé tušení bylo správné, Nieto. Zradil mě - za deset tisíc zlatých pesos.“

„Neužije si z toho ani centavo - jedině že by v pekle brali zlaté pesos,“ odvětil Nieto. „Viděl jsem, jak rurales hodili jeho tělo provrtané kulkami na vozík a odvezli ho pryč.“

Raquel na něj zaraženě hleděla. Po chvíli sklopila zrak a pokřižovala se: „Bože, buď milostiv jeho duši.“

„Neztrácej čas modlitbami za něj. Ten už se smaží v pekle. Důležitější je, co bude dál. Někde v poušti teď stojí to dělo a zanedlouho začne ostřelovat mesu. Nevím ani jaký účinek mají jeho náboje, ani jak se proti nim dá chránit. Možná bysme měli vykopat zákopy.“

„Jestli to uděláte, všichni zemřete,“ skočil jí do řeči Clint. „Jeden granát ráže 30,4 cm nechává po dopadu kráter o průměru dvanáct kroků. Jestli trefí zákop, tak to v něm nikdo nepřežije. Jeho střepiny létají sto metrů daleko. Existuje pouze jediná věc, kterou můžete udělat, až začnou s ostřelováním: schovejte se za okraj mesy. Pravda, není to úplně dokonalý úkryt, protože to dělo na větší vzdálenosti nestřílí přímo, ale obloukem, takže náboj tak může mesu přeletět a dopadnout za ni, ale za skalami na severním okraji mesy by mělo být poměrně bezpečno.“

„A koně?“ zeptal se Nieto.

„Přiveďte jich do ruin puebla tolik, kolik budete moct. Jestli jeho zdi nedostanou přímý zásah, měly by to ostřelování vydržet. Proti přímému zásahu není žádná obrana tak jako tak,“ vysvětloval Clint.

Nieto pohlédl na Raquel. Přikývla. „Udělejte, co říká!“ zvolala.

Nieto dal guerillerům rozkaz, aby odvedli koně. Raquel s Clintem se vydali k jižnímu okraji mesy a rozhlédli se po krajině.

„Nechceš nás raději opustit, dokud je čas?“ zeptala se. „Až nás začnou ostřelovat, bude pozdě.“

Clint na ni vrhl zkoumavý pohled.

„Posíláš mě pryč?“ zeptal se.

„Ne.“ Raquel sklopila zrak. Pocítila touhu vrhnout se mu do náručí a na všechno zapomenout, a ta touha byla silnější než kdy jindy. Zdálo se, že jí čte myšlenky.

„Miluju tě,“ odpověděl, natáhl ruku a něžně ji pohladil po tváři.

„Já tebe taky,“ odvětila, chopila se jeho ruky a políbila ji svými teplými, měkkými rty. „Jak bychom mohli být šťastní, Americano, kdyby…“

Přerušilo ji vzdálené zadunění. Pustila Clintovu ruku a otočila se. Ozvalo se rychle se přibližující hvízdání následované ohlušujícím výbuchem na úpatí mesy, při kterém se zachvěla země. K nebi vytryskl gejzír hlíny a kamení.

„Je to tady,“ prohodil Clint.

Odběhl, ale zase se vrátil se svým triedrem. Mezitím se guerilleros shromáždili na jižním okraji mesy. Když Clint dorazil k Raquel, přiložil si triedr k očím a pak ho podal jí.

„Podívej!“ řekl a rukou ukázal na jedno místo v dáli. Vzala si triedr a pohlédla do pouště. Rozeznala tmavou přímku železnice, na níž se v pravidelných odstupech zvedaly telegrafní sloupy. Pak spatřila vlak s oběma lokomotivami a mohutným železničním dělem. Dokonce i na tu dálku působilo hrozivě.

Náhle se nad dělo vznesl šedý obláček. Bylo příliš světlo na to, aby Raquel mohla vidět záblesk výstřelu. Neuniklo jí však, že se vlak pohnul. Trvalo téměř půl minuty, než se k nim doneslo zadunění. V následujícím okamžiku se ozval svist následovaný ohlušující explozí. Střela zasáhla stěnu mesy. Po výbuchu se zvedl mrak kouře a prachu. Hora se zatřásla v základech. Ocelové střepiny i úlomky kamenů se rozletěly do všech stran.

„Začali nás zaměřovat,“ vysvětloval Clint. „Ještě jeden, dva výstřely a všechny granáty budou dopadat na plošinu. Raquel, přikaž svým lidem, ať odnesou kulomety a munici za skálu. A koně ať tam odvedou také. Nemáme moc času. Železniční dělo této ráže může střílet zhruba každých pět minut. To znamená, že máme nanejvýš čtvrt hodiny, pak musí být všichni za skalou.“

„Slyšeli jste, co říkal Americano,“ zvolala Raquel. „Pospěšte si - rychle!“ Vrátila Clintovi triedr a zeptala se: „Kolik granátů podle tebe mají vojáci ve vlaku?“

„Určitě mají dost nábojů na to, aby nás ostřelovali dva nebo tři dny. A potom se mesa Magdalena bude podobat hromadě suti.“

V dáli to opět zadunělo, načež se ozvalo přibližující se hvízdání a výbuch. Granát opět trefil boční stěnu.

Někteří guerilleros chvatně hnali koně do ruin puebla. Ostatní tahali kulomety a bedny s náboji za skálu. Ženy a děti spěchaly do bezpečí. Na plošině vládl nepopsatelný zmatek.

„Pojďme!“ naléhal Clint na Raquel, když čtvrtý náboj dopadl těsně pod okraj mesy. „Teď už to začíná být opravdu nebezpečné. A nejnebezpečnější je místo, kde právě stojíme. Prosím tě, pojď.“

Stále hleděla do pouště. „Musí přece existovat nějaký způsob, jak to ostřelování zastavit,“ zamumlala.

Guerilleros odváděli posledních dvacet koní. V dáli zaduněl další výstřel. Tentokrát však zvuk letícího šrapnelu zněl jinak: hlučněji, pronikavěji a strašněji - jako vlak blížící se velkou rychlostí.

Clint Walker objal Raquel a strhl ji k zemi. Poté se ozval výbuch.

Vypadalo to, jako by se roztrhla vysoká pec. Vyšlehl plamen, který Raquel oslepil, a detonace jí vyrazila dech.

Viděla, jak koně a muži z poslední skupiny vyletěli do vzduchu, jakoby katapultováni obří pěstí. Po výbuchu zůstal v zemi kráter. Na Raquel a Clinta dopadla sprška hlíny a kamení a zahvízdaly nad nimi střepiny. Nad mesou se vznášel čpavý zápach. Raquel si myslela, že se udusí.

Pak ji ale Clint chytil za rameno a zvedl ji. Něco na ni volal, avšak ona mu nerozuměla. Detonace ji skoro ohlušila.

Táhl ji za sebou kolem roztrhaných těl mužů a koní. Jak byla omámená výbuchem, vůbec mu neodporovala. Vyděšenýma očima hleděla na ten obraz zkázy.

Klopýtala za Clintem až ke skále, kde padla za jedno skalisko, když se

země znovu otřásla. Clint ji chránil vlastním tělem. Opět na ně dopadla sprška úlomků kamení a hlíny.

Když Raquel zvedla hlavu, spatřila muže a ženy, kteří se kousek od ní tiskli k zemi. Rozkašlala se. Nemohla popadnout dech. Clint ji pustil.

„To je teprve začátek,“ vykřikl. Tentokrát už mu rozuměla.

„Jestli přežijeme večer, tak budeme věřit, že od rána neuplynulo dvanáct, ale sto dvacet hodin. Rozstřílí mesu napadrť. Přitiskni se k zemi. To je jediná možnost, jak to přežít. Střepiny létají těsně nad zemí jen zřídka. A tlakové vlny jsou na zemi také slabší, než když stojíš.“

+ + + + +

Najednou zavládlo ticho. Raquel zvedla hlavu. Byl večer. Na jasné obloze se neukázal ani mráček. Ani si nedokázala uvědomit, co všechno se v uplynulých hodinách dělo. Při tom dělostřeleckém infernu zcela ztratila přehled o čase. Ještě stále ležela za skaliskem, které jí sloužilo jako úkryt. Bolelo ji tělo, měla suché rty a pálily ji oči.

Ostřelování však přestalo.

Raquel se opřela o loket a druhou rukou si přejela přes obličej. Vedle ní se pohnul Clint. „Zapadá slunce,“ podotkl. „Nemůžou mířit, takže musí přestat. Máme až do rána čas.“

Raquel vstala. Podlomila se jí ale kolena a musela se posadit. A pak -zdálo se jí, že po velmi dlouhé době - na ni padl stín. Když vzhlédla, spatřila Nieta. Nezraněného.

„Jak velké jsou ztráty?“ zeptala se věcným tónem.

„Patnáct mužů, tři ženy a jedno dítě,“ odpověděl Nieto. „Jestli vládní vojska budou v ostřelování pokračovat, tak nás moc nepřežije. Už jsem v nejrůznějších bitvách prožil hodně ostřelování dělem, ale proti tomuto to nebylo nic. Měls pravdu, Americano,“ poznamenal ke Clintu Walkerovi. „S takovým kanónem můžou horu rozstřílet na kusy. Kdybychom se schovali do zákopů, tak by z nás nepřežila ani polovina. S takovým železničním dělem se polní houfnice vůbec nedá srovnávat. Musíme něco podniknout. Po dalším takovém dni bychom už disciplínu brigády Rudé korouhve neudrželi.“

„Popřemýšlím nad tím,“ opáčila Raquel. „Ale nejdřív se musíme postarat o raněné.“

„Běž za nimi,“ přikývl Nieto. „Tvá přítomnost dodá lidem odvahu.“ .

+ + + + +

Panovala tma. Noc milosrdně přikryla temnotou to, co způsobily granáty. Raquel se zády opírala o cihlovou zeď puebla, které zůstalo neporušené. Koním, které tam schovali, se tedy nic nestalo.

„Mají nás v kleštích,“ prohodila. „Nemůžeme nic dělat, jen čekat, až s tím ráno začnou nanovo.“

„Varoval jsem tě: s kulometem se proti dělu neubráníš,“ odvětil Clint.

Raquel se mlčky obrátila a vstoupila do svého domku. V něm stálo několik koní přivázaných ke skobě ve zdi. Tiše zafrkali a otočili na ně hlavy.

Raquel potmě hledala novou košili. Poté se posadila na kraj postele, svlékla si černé charro a rozepnula si plátěnou košili.

„Musí být nějaká možnost, jak se bránit,“ vedla si svou. Nechala košili sklouznout na postel a zůstala tak až po pás nahá. Ve světle hvězd, které dovnitř pronikalo dveřmi a okny, se její prsa bělala jako alabastr a bradavky připomínaly démanty.

Odhodila zpocenou a zaprášenou košili stranou. Ale ještě než sáhla po nové, chytil ji Clint za ruku.

Teprve nyní si uvědomila, že je od pasu nahoru nahá. Dotyk muže, kterého milovala, měl na její unavené tělo čarovný účinek. Pustila košili na zem.

Ačkoli v místnosti panovala tma a Clint jí neviděl do tváře, instinktivně cítil její připravenost.

A potom jí ležel u nohou, líbal ji, laskal, chladil její rozžhavené bradavky. Dával jí to, co ona dávala jemu. Nikdy si neuvědomila, že má takové velké bradavky. Nechala se unést žárem vášně a bezděky mu sáhla na boky.

„Počkej, miláčku,“ zašeptala. „Dej mi čas. Nebuď tak netrpělivý! Och, tolik tě miluji. Řekni mi, že mě miluješ! Prosím, řekni mi to! Nechci to slyšet od žádného muže kromě tebe.“

Clint ji vzal za ruku a pokryl ji polibky. Raquel zavřela oči.

„Miluju tě. Víš to,“ odpověděl. „Miluju tě tak, že se na tebe v přítomnosti jiných ani nemůžu dívat, protože mám potom sto chutí tě vzít do náruče.“

„V jakém světě to žijeme,“ zamumlala Raquel. „Je v něm tolik nenávisti, krutosti a smrti. Jako by tu ani nebylo místo pro lásku. A přece, když jsme spolu, tak se mi zdá, že kromě nás nic jiného není.“

„Cítím to stejně,“ řekl Clint. „Jako by člověk byl nezranitelný, když je zamilovaný. Ať se stane cokoli, ty hodiny, kdy jsme byli spolu, nám už nikdo nevezme.“

„Možná,’* odtušila, „nám už brzy zůstane jenom vzpomínka na to, co kdysi byla láska.“ Zaleskly se jí oči.

Vstala a svlékla se ze sukně. Oděna do Evina roucha tak stanula v měsíčním světle před svým milencem, který ji strhl na lůžko.

Poté se oddali tanci zamilovaných, který nedokážou popsat žádná slova.

+ + + + +

Leželi a mysleli na svou lásku. Jejich dech se uklidnil a zpomalil se i tep jejich srdcí.

„Takové to ještě nikdy nebylo,“ zašeptala Raquel. „Tak jsem to ještě nikdy neprociťovala. Kdysi jsem se bála smrti. Ale v tvém náručí bych zemřela ráda.“

„Neříkej to!“ opáčil Clint. „Nikdy to neříkej, Raquel!“

„Jednou jsi mi řekl, že nemáš strach ze smrti,“ namítla.

„To je pravda. Ale nechci o tom mluvit.“

„Já také ne,“ zamumlala Raquel. „A přece jsem si zvykla žít s myšlenkou na smrt. Tady na mese Magdalena mám pocit, že smrt mi jde v patách jako stín.“

„Tak se cítí všichni, kterým hrozí nebezpečí.“

Raquel nad Clintovými slovy přemýšlela. „Jestli se chceme zachránit,“ řekla, „tak musíme zničit to dělo. Je to naše jediná šance. Pomůžeš nám?“

„A co chceš dělat?“ zeptal se Clint. „Máme šanci tak jedna ke stu.“

„Vím, Americano. Ale máme i jednu výhodu: překvapení a rychlost jízdního útoku. Muži z brigády Rudé korouhve jsou jedněmi z nejlepších jezdců Mexika. A já jsem dcerou důstojníka kavalerie. Naučila jsem se taktiku jízdního boje od otce. Pokud dokážeme protivníka překvapit, tak ho můžeme zničit útokem na nechráněná křídla.“

Raquel i za této vypjaté situace dokázala chladně kalkulovat. Žár lásky jako by spálil veškerou únavu. Opřela se o loket a vyhlédla do tmy.

„Už se prostě nemůžu dál dívat, jak budou z našich mužů, žen a dětí dělat mleté maso,“ zvolala. „To radši napadnu to dělo. Myslím, že moji lidé uvažují stejně.“

„Nemáš ani dvě stě mužů,“ namítl Clint. „Vládních vojáků je nejméně tři sta. A kolem tábora mají kulomety.“

„Na tom závisí všechno. Musíme to dělo zničit.“

„I kdyby ses k němu dostala, tak ho nedokážeš zneškodnit,“ podotkl Clint. „Té ocelové obludě ruční granáty neuškodí.“

„Vysvětlím ti to,“ nedala se zastavit. „Ale ze všeho nejdřív navštívím Nieta.“

+ + + + +

Před zříceninou puebla rozdělali oheň. Jeho plameny osvětlovaly čáry, které Raquel nakreslila Nietovou mačetou do písku.

Clint s Nietem dřepěli vedle ní. Za nimi se shromáždili guerilleros. Raquel vysvětlovala svůj plán, přičemž ji přerušovalo sténání raněných, kteří leželi poblíž. Muži mlčky naslouchali jejím slovům.

Když domluvila, předstoupil před ně Nieto, který řekl: „To je rozvážný plán a má naději na úspěch, pokud se nám při prvním útoku podaří prolomit nepřátelskou linii a dostaneme se k dělu. Jestli ale zůstaneme v kulometné palbě, tak se na mesu vrátí jen málo z nás. Budeme to mít ztížené kvůli tomu, že budeme muset útočit bez podpory kulometů. Mohli bysme tam sice kulomety přitáhnout, jenže kvůli váze by se nejdřív musely odmontovat od lafet a potom zase složit. A na to nemáme čas.“

„Kulometů se nevzdáme,“ odporovala Raquel. „Vymyslíme způsob, jak je tam dostat. Ale nejdůležitější je to dělo. Musíme se k němu dostat co nejblíž. Je to možné?“

„Na sto padesát metrů,“ odpověděl Nieto, pohrávaje si s mačetou. „Těch posledních sto padesát metrů ale bude závod mezi našimi koni a jejich kulkami.“

„Je to naše jediná šance,“ řekla Raquel.

Nieto ještě jednou mlčky pohlédl na plán načmáraný na zemi a pak přikývl.

„Myslím, že máš pravdu. Musíme to zkusit, jestli nechceme skončit rozstřílení na kaši. Ale bude to těžký a krvavý boj. Neměla bys s námi jezdit.“

„To mám své lidi nechat ve štychu, když jedou do nejtěžšího boje?“

„Nikdo tě nebude obviňovat ze zbabělosti, když…“ odvětil Nieto, ale Raquel mu skočila do řeči.

„To by ode mě byla zrada. A už o tom nemluvme. Jedu s vámi.“

„A ten Americano?“

Všichni se otočili na Clinta.

„Já pojedu také,“ řekl.

„Potom se tedy s tebou rozdělím o své ruční granáty,“ podotkl Nieto. „Jsi tvrdý chlapík, Americano. Jednomu z nás dvou se to musí povést. Víš, jak se zachází s granáty, jak se vážou do svazku?“

„Dlouhou dobu jsem sloužil v armádě Unie,“ odvětil Clint. „Ale máte dost Millsových granátů na dva svazky?“

Nieto přikývl. „Každý budeme mít šest granátů v jednom svazku. Odjišťovacími kroužky se provleče řemínek. Na to dělo by to mělo stačit. Jestli padnu v boji, musíš to udělat ty. Jestli padneš ty, udělám to já. Jednomu z nás se to podaří.“

„Rozumím.“

„Bueno,“ řekl Nieto, „pak vyveďme koně z puebla, osedlejme je a vyrazme. Do rána musíme být na místě. A většinu času budeme muset jít pěšky, protože se k železnici musíme dostat pokud možno tiše.“

Krátce po půlnoci opustili mesu Magdalena. První část cesty urazili v sedle. V noci poušť vypadala magicky, bledý svit hvězd, temné stíny a bizarní obrysy rozeklaných skal vytvářely prazvláštní atmosféru. Panovalo bezvětří a na obloze nebyl ani obláček.

Nieto kavalkádu vedl nejprve po planině, pak několik mil vyschlým korytem, načež pokračovali po nízkém hřebeni, aby pak vjeli do dalšího vyschlého potoka, arroya. Po dvou až třech mílích zastavil a dal ostatním znamení, aby sesedli. Odtud šli dál pěšky.

Vezli s sebou dva kulomety Maxim, jejichž lafeta vážila pětapadesát kilogramů. Houpaly se na lasech uvázaných mezi sedly dvou koní. Střelci a nabíječi měli kolem hrudi omotané pásy po 250 nábojích.

Další muž vezl lehčí kulomet Madsen. Zásobníky měl v sedlových kapsách svého koně.

„Jsem rád, že jsem tě tenkrát v Cienfuegos nezastřelil, Americano,“ řekl Clintovi Nieto. Oba muži kráčeli v čele celé skupiny. Až dvacet kroků za nimi šla Raquel, vlajkonoš a trubač brigády. Korouhev ještě byla srolovaná.

„I já jsem tomu rád, i když z jiného důvodu,“ odvětil Clint. „Kdybys mě zastřelil, tak bych se nikdy nedozvěděl, jak moc může muž milovat ženu.“

„Jistě jsi už měl mnoho žen, Americano,“ opáčil Nieto.

„To je pravda. Ale žádná nikdy nebyla taková jako Raquel.“

„To věřím. Jenže, jak to tak vypadá, nebude ti patřit věčně.“

„Nikdy jste nepomysleli na to odjet z Mexika do Spojených států?“

„Jako váleční zajatci?“

„Nejdřív jako zajatci. Ale později by se z vás mohli stát občané USA. Vláda by vám přidělila půdu v Texasu, Novém Mexiku nebo v Arizoně, kde byste mohli v míru pracovat a žít a nikdo by vás nepronásledoval.“

„Rozumím, Americano. Hovoříš tak proto, že miluješ Raquel a chceš, abys s ní byl napořád. Yo comprendo. Rozumím.“

„Uvažuj chladným rozumem, Nieto. Nemůžete vyhrát,“ prohodil Walker.

„Vidíš,“ odvětil Nieto, „to je právě rozdíl mezi námi Mexičany a vámi gringy. Vy si i v boji zachováte chladnou hlavu, my jsme strženi vírem vášně - v lásce i ve válce. Narodili jsme se v této zemi a bojovali jsme za její svobodu. V této zemi jsme prolili naši krev, do této země jsme pohřbili naše mrtvé.

Naše srdce tepou pro Mexiko. Raději zemřeme, než abychom ho opustili.“ „A Raquel? I ona má zemřít?“ „Americano, pro příslušníky brigády Rudé korouhve - a to platí i pro Raquel - je vítězství naší společné věci důležitější než vlastní život. Dívej se, jak budou guerilleros bojovat: beze strachu a bez slitování. Snad pak porozumíš tomu, co ti nemohu vysvětlit slovy.“

+ + + + +

Za ranního šera se zvedl vítr, který šelestil v suchém křoví, za kterým seděli Raquel, Clint a Nieto. Za zády měli protáhlou kotlinu, v níž guerilleros čekali vedle svých koní. Čas od času se ozvalo zafrkání nebo cinknutí postroje.

Raquel se Clintovým triedrem dívala na trať, kde stál vlak s dělem, jehož hlaveň se výhružně zvedala proti obloze. Chladně se leskla.

„Ani jedna z obou lokomotiv není pod parou,“ zamumlala. „Na prvním, otevřeném vagóně jsou pěšáci, na druhém je kulomet. Na třetím vagóně je dělo. Ve čtvrtém, uzavřeném vagóně musí mít náboje. Škoda, že odtud není vidět spřažení mezi prvním vagónem a druhou lokomotivou.“

Poté se rozhlédla kolem vlaku. „Stráže jsou rozmístěny v okruhu zhruba sto metrů od vlaku,“ dodala. „A vedle koleje, v úrovni druhé lokomotivy, je další kulomet. Možná, že za vlakem je třetí.“

„Určitě,“ podotkl Nieto. „Kolik je tam podle tebe vojáků?“

„Pět nebo šest set. To znamená, že oddíly, které ještě před dvěma dny byly na západ od mesy, se připojily k těm, které přijely vlakem.“

„Takže máme co dělat s pořádnou přesilou,“ poznamenal Nieto. „Myslím, že nejlepší by bylo okamžitě zasáhnout. Tak bude moment překvapení největší. Většina vojáků ještě spí.“

Raquel mlčky přikývla a vrátila Clintovi triedr. Všichni tři vstali a sešli do kotliny. Guerilleros jim přivedli koně, načež nasedli. Brigáda následovala jejich příkladu.

Poté dala Raquel znamení vlajkonoši, který rozbalil rudou korouhev Orozcovy brigády. Vítr s ní povíval, jako by naznačoval, že osud brigády je v rukou štěstěny. Při pohledu na vlajku, která už visela nad tolika bitevními poli, se Raquel stáhlo hrdlo.

„Už jsem ani nevěřila, že ještě bude vlát,“ prohodila k Nietovi. Pak se v sedle narovnala, předjela před brigádu a pohlédla na guerilleros.

Chvíli, která se jí zdála dlouhá jako věčnost, hledala slova. Cítila se jako při loučení. Nikdy předtím těm mužům nebyla tak blízko. Každý z nich jí v těch minutách připadal jako bratr.

„Nechť Bůh stojí při vás!“ zvolala. „To, co děláme, činíme pro svobodu Mexika a slávu naší vlajky. Jeďme!“

To byla slova, kterými před každou bitvou dodával bojovníkům odvahu její otec. A byla to dobrá slova.

Řada jezdců se pohnula. Koně se drali vpřed. Frkání a ržání se mísilo s dusotem okovaných kopyt a cinkáním postrojů.

Nieto, který jel s Clint po boku Raquel, se sehnul ze sedla, chytil ji za ruku a chvíli na ni upřeně hleděl.

„Nechť tě chrání Panna Maria!“ podotkl.

Raquel mu stiskla pravici. Poté jeli dál. Na úpatí svahu vytáhla oba své kolty. Guerilleros též. Raquel zvedla pravou ruku i s koltem.

„Trubači, zatrub k útoku!“ zvolala. Trubač si přiložil trubku ke rtům a pouští se ozval signál revoluční armády k útoku.

Raquel pobodla koně do slabin. Zvíře vyrazilo cvalem. Země se chvěla pod údery stovek kopyt.

Jezdci se vynořili z kotliny jako kobylky. V mžiku za sebou měli sto a pak dvě stě metrů. Stále zněl zvuk trubky.

Raquel v ranním šeru viděla, jak vojáci, jež spali kolem vlaku, vyskočili. Někteří utíkali ke kulometům.

Nyní, jak předpokládal Nieto, začal závod o život mezi koňmi guerillerů a obsluhou nepřátelských kulometů. Vojáci se chvatně snažili připravit své zbraně, nabít je a nachystat ke střelbě.

Pěšáci se chápali svých pušek, které byly naskládány do pyramid. Jenže to se k nim už nezadržitelně řítila kavalerie Rudé korouhve. Salva ze sto dvaceti koltů ještě zesílila chaos, který se pěšáků zmocnil.

Ale to už zaštěkal první kulomet. Celá řada jezdců a koní byla tou dávkou skosena jako zralé obilí.

Za jízdy Nieto vrhl po kulometu Millsův granát. Při výbuchu vyletěla těžká zbraň metr do vzduchu.

Raquel dorazila do nepřátelských řad jako první. Pálila z obou svých koltů na všechny strany. Kolem vládl zmatek. Muži s výkřiky prchali, aby unikli kulkám i smrtícím úderům kopyt.

Do ržání vyděšených zvířat, střelby z koltů a troubení trubky se ozvaly rány z pěchotních pušek.

Zhruba sto vládních vojáků vytvořilo řetěz, který chránil dělo. Na rozkaz svých důstojníků nyní stříleli v salvách.

Nalevo a napravo od Raquel padali muži ze sedel do prachu. Útok guerilleros začal ochabovat. A právě v okamžiku, který rozhodoval o vítězství či porážce, osádky obou kulometů brigády Rudé korouhve seskočily z koní, mačetami odsekly lasa, k nimž byly přivázány oba Maximy, postavily je, připravily k palbě a pak z nich začaly střílet. Jejich palba okamžitě skosila mnoho pěšáků.

Avšak nepřátelský kulomet na druhém vagóně ještě stále rozséval smrt a nedal se umlčet.

Clint, který se vydal ke konci vlaku, viděl, jak guerillero, který vezl lehký kulomet Madsen, provrtán kulkami padl z koně. Proto strčil kolt do pouzdra, vyskočil, chopil se kulometu a přikrčen se rozběhl k vlaku.

Madsen pád vydržel. Jednalo se o krátkou kompaktní zbraň, která se obsluhovala pomocí výkyvného závěru. Používaly se k ní zásobníky s padesáti náboji. Díky tomu byl tento kulomet lehký a snadno manipulovatelný.

Clint se plazil mezi dvěma koly muničního vagónu, až se dostal do mezery mezi něj a sousední vůz, na kterém stálo dělo. Vyskočil na vagón s dělem, proplížil se kolem obřího kanónu a spatřil před sebou nepřátelský kulomet na druhém vagóně. Dřevěnou pažbu Madsenu si opřel o pravé rameno, chytil se dvojnožky, která byla připevněná k hlavni, a přiložil prst ke spoušti.

Jednou salvou pak rozstřílel nepřátelské kulometčíky na cimpr-campr. Ze závěru vyletěla hrst prázdných nábojnic. Od zpětného rázu ho bolelo rameno.

Ta oběť však stála za to.

Madsen byl umlčen a guerilleros, kteří se kvůli němu nemohli dostat blíž, pobodli své koně k novému útoku proti pěšákům, kteří se s odvahou zoufalců bránili jejich nájezdu. Střelba zcela přehlušila výkřiky zraněných mužů a ržání umírajících koní. Celou scénu zahalila oblaka zvířeného prachu, který byl stále hustější.

Clint spatřil na prvním, otevřeném vagóně dva muže v kovbojském oblečení. Oba drželi v rukou winchestrovky a pálili na guerilleros. Okamžitě je poznal.

„Hancocku! Crawley!“ zvolal. Nemohli ho slyšet, ale právě v tom okamžiku se pokusili změnit pozici, a přitom si jej všimli.

I oni ho museli hned poznat, protože na něj okamžitě namířili. Jenže než stačili zmáčknout spoušť, skosila je dávka z kulometu. Jeden zemřel přímo na plošině, druhý se mrtev skácel na zem.

A potom Clintovi došly náboje v zásobníku. Odhodil kulomet a skočil na druhou stranu vlaku ve snaze dostat se k spřažení mezi druhou lokomotivou a prvním vagónem. V běhu sáhl po svazku granátů, který si dal před začátkem útoku pod košili.

A pak se mezi první a druhou lokomotivou objevila postava v khaki

uniformě americké armády bez hodnostního označení se dvěma kolty v rukou. Jednalo se o světlovlasého muže bez klobouku.

„Morgane!“ zvolal Clint.

Blondýn se otočil. Na zlomek vteřiny se zarazil, když poznal, že před ním stojí jeho nepřítel, kterého považoval za mrtvého. Morgan předpokládal, že o Walkera se postarali rurales na dvoře kasáren v Cienfuegos.

Po tomto zaváhání zvedl oba kolty.

Jenže příliš pozdě. Clint tasil tak rychle jako ještě nikdy.

Prásk, prásk, prásk!

Třikrát vystřelil ze svého armádního koltu. Ty tři výstřely se díky jeho rychlosti slily v jediný.

Bat Morgan vypálil, až když padal k zemi. Kulky se zavrtaly do prachu před jeho holínkami. Zhroutil se na zem a zůstal ležet.

Clint Walker na něj pohlédl. Kolt stále držel v pravé ruce, nevěda, zda se ještě nepokusí o nějakou fintu. Avšak to bylo zbytečné. Viděl, že muž, kterého tak dlouho hledal a kterého tolik nenáviděl, je mrtvý. V zádech měl tři rány, a to tak blízko sebe, že by je všechny tři mohl přikrýt dlaní.

Clint ho překročil a rozběhl se ke spřažení mezi druhou lokomotivou a vagónem. Zjistil však, že není možné je rozpojit rukama, jak předpokládal Nieto. Vytáhl svazek zpod košile a strčil jej mezi hák a kloub. Potom vzal kožený řemínek, protažený bezpečnostními kroužky šesti Millsových granátů.

Na druhé straně vlaku Raquel v tom samém okamžiku pobodla koně do slabin. Svými stříbrnými kolty kosila vojáky, kteří se jí chtěli postavit do cesty.

Náhle se však před ní vynořil jeden pěšák, a než stačila strhnout svého palomina na stranu, zabodl mu bajonet až po ústí hlavně do krku. Raquel na něj vypálila z levého koltu. Voják pustil dlouhou mauserku, chytil se za obličej a zhroutil se k zemi.

V té chvíli se sesunul i palomino. Raquel už neměla čas vytáhnout nohy ze třmenů. Palomino jí zalehl levou nohu.

Ihned proti ní vyrazili dva pěšáci ozbrojení puškami s bajonety, avšak okamžitě je skosila salva výstřelů.

Vedle Raquel se objevil Nieto a opřel svou winchestrovku o mrtvolu jejího koně. Chytil ho kolem boků a nadzvedl ho. Raquel mohla vytáhnout nohu. Vstala, ale náhle spatřila důstojníka s hodnostním označením generála, který se vynořil z oblaků prachu. Byl to Mondragon.

Uviděl ji ve stejném okamžiku a zvedl kolt. Jenže byl tady ještě Nieto. Rychle vkročil mezi Mondragona a Raquel a sáhl si za krk, kde měl v pochvě na zádech mačetu.

Mondragon vypálil - ale ve stejném zlomku vteřiny proti němu Nieto vrhl mačetu. Zarazila se Mondragonovi do prsou, skoro až po rukojeť. Mondragon pustil kolt, oběma rukama sevřel rukojeť mačety a padl do prachu.

„Nieto!“ Raquel padla na kolena vedle svého ochránce, který ležel na zemi. Na první pohled viděla, že už mu nemůže nijak pomoct. Mondragonova kulka ho trefila do prsou.

Nietovi tekla z úst krev. Pro Raquel jako by bitva přestala, slyšela jen slova umírajícího.

„Neplač, Raquel!“ zasténal.

„Nieto!“ zavzlykala.

„Prolil jsem v životě hodně krve. Nestojí snad v bibli: Když proleješ krev cizí, bude prolita krev tvá? Vždycky jsem věděl, že zemřu na bitevním poli. Zlé je jenom to, že ti už nemohu pomoct. Od teď je osud brigády Rudé korouhve jenom ve tvých rukou. Musíš je vést.“

„Kryj se!“ zvolal Clint Walker. V následujícím okamžiku ji strhl k zemi.

Ozval se ohlušující výbuch a nad hlavami jim zahvízdaly střepiny. Poté ji Clint opět pustil a Raquel zvedla hlavu.

Exploze svazku granátů skutečně roztrhla spojení mezi druhou lokomotivou a vagónem. Pomalu - velmi pomalu - se čtyři vagóny s obrovitým dělem, kulometem, náboji a mnoha mrtvými vojáky rozjely po mírně nakloněné trati, zatímco lokomotivy zůstaly stát.

Vagóny postupně nabíraly rychlost a dělo se tak vzdalovalo od mesy.

Raquel se sklonila nad Nieta, jehož tvář působila klidně a vážně, až slavnostně. Jeho oči byly upřeny ke stále světlejšímu nebi. Už však nic neviděly.

„Je mrtvý,“ zašeptala.

„Ano, je mrtvý,“ odvětil Clint. „Ale vítězství patří tobě a tvým lidem, Raquel. Vládní vojsko to vzdalo. Podívej se, prchají!“

Raquel tekly po tváři slzy. Nevšímala si toho.

„Je mi, jako kdybych podruhé ztratila otce,“ řekla zasmušilým hlasem. „Teď jsem úplně sama.“

Guerilleros, kteří se zrovna neúčastnili nemilosrdného pronásledování prchajících vojáků, se shromáždili kolem ní a Clinta. Nad jejich hlavami vlála rudá vlajka prostřílená kulkami.

„Nejsi sama,“ utišoval ji Clint. „Máš lidi, kteří ti jsou věrní. A máš mě. Ne, Raquel, nejsi sama.“

Neodpověděla. S kamennou tváří vstala a pohlédla na své guerilleros. Našla v sobě sílu, aby překonala smutek z Nietovy smrti. Cítila se,

jako by neviditelný Nieto stál vedle ní, aby jí pomáhal.

Dlouze se zadívala na bitevní pole. Brigáda Rudé korouhve zvítězila. Většina guerilleros pronásledovala utíkající vojáky, kteří zahazovali pušky, aby si zachránili holé životy. Byla slyšet střelba z koltů. Pruh mrtvol vyznačoval směr, kterým se vládní vojáci vydali na útěk.

A pak se z dáli ozvalo mohutné zadunění. Nestvůrné dělo se zřítilo do propasti. Náboje v muničním vagóně při dopadu vybuchly.

Ano, trpce si pomyslela Raquel, zvítězili jsme. Ale za jakou cenu?

„Přiveďte Nietova koně!“ řekla pevným hlasem guerillerům. „Vezmeme ho domů. Domů na mesu Magdalena.“

+ + + + +

Zpátky jeli krokem. Nietův kůň šel s chmurným nákladem mezi Raquel a Clintem. Nebyl to jediný kůň v kavalkádě, který nesl mrtvého. Guerilleros ztratili pětadvacet mužů, mnoho dalších bylo raněno. Ale ztráty vládních jednotek byly více než desetkrát vyšší a přeživší vojáci se rozprchli do všech stran.

Guerilleros se mlčky blížili k mese. Když dorazili na její vrchol, předala Raquel svého koně jednomu z guerilleros. Sama pak zamířila k jižnímu okraji mesy.

Tam - nad propastí - se zastavila a rozhlédla se po krajině, která patřila brigádě Rudé korouhve a kterou museli bránit proti té samé vládě, která jí ji kdysi přidělila.

Zmocnil se jí smutek, když pomyslela na svého otce, na Nieta a na všechny ostatní, kteří pro tuto zemi zemřeli. Tolik krve a slz bylo prolito, tolik zoufalství, tolik bolesti.

Raquel se uklidnila. Uslyšela za sebou kroky. Věděla, kdo to je, i když se neotočila.

„Nechci teď s nikým mluvit, Americano,“ podotkla. „Chci být sama.“

„Ale já s tebou musím mluvit, Raquel,“ odvětil Clint. „Jsou věci, které nesnesou odkladu. Teď, když je Nieto mrtvý, vedeš brigádu sama.“

„Ano.“

„Záleží tedy jen na tobě, jestli ty lidi odvedeš pryč. Za hranicí by možná…“

Raquel se otočila. „Proč bych to

měla udělat?“ zeptala se. „Z jakého důvodu?“

„Víš stejně dobře jako já, žes vyhrála bitvu, ale ne válku proti Carranzově vládě. Jednou se vládní vojáci vrátí a boj bude pokračovat, Raquel. I Orozco utekl do Spojených států a nechal se v Texasu interno-vat do zajateckého tábora, aby zachránil brigádu před zničením.“

„Vrátil se ale pak zpátky do Mexika, aby…“

„Aby tu zemřel,“ dokončil její myšlenku Clint. „Není lepší žít na druhé straně hranice než zemřít tady?“

„Moji lidé a já chceme žít tam, kde jsme se narodili. Za to jsme i bojovali. A zvítězili jsme. Nikdo z mých mužů by nerozuměl tomu, kdybych rozhodla o odchodu za Rio Grande.“

„Máš už méně než sto padesát mužů. Co uděláš, když proti tvé brigádě vyšle armáda tisíc nebo dva tisíce vojáků - pěšáky, jezdce a děla?“

„Nevěřím, že nás vládní jednotky tak brzy zase přinutí k bitvě,“ odvětila Raquel. „V provincii Chihuahua shromažďuje Pancho Villa svou Severní divizi. Na jihu, v Morelos, staví Emiliano Zapata novou revoluční armádu. Jestli se občanská válka znovu rozhoří, vláda nebude mít čas zabývat se brigádou Rudé korouhve. Ale jestli to přece bude chtít udělat, tak nás nenajde nepřipravené. Budeme mesu bránit do posledního muže, pokud to bude nutné.“

„A naše láska?“ zeptal se Clint Walker.

„Budu tě milovat navždy,“ odvětila Raquel. „Dokud budu žít a dýchat, bude všechna má láska patřit k tobě. Ale nemohu jít s tebou, Americano. Nemohu.“ Nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Můžeš, kdybys chtěla. Za dva, za tři dny můžeme být na hranicích. A na druhé straně budeme v bezpečí, Raquel.“

„Už nemluv!“ poprosila ho. „Nenič tu krásnou vzpomínku na to, co mezi námi bylo.“

„Bylo?“ zeptal se.

Raquel si uvědomila, že tím slovem ukončila všechno, co v minulosti bylo. To slovo padlo a nedalo se vzít zpět.

Přesto kvůli tomu Clinta nemilovala méně. Věděla, že ho bude milovat navždy a nikdy na něho nezapomene. Jenže jako by se jí vzdaloval. Bylo jí jasné, že ji nikdy nepochopí.

Proto mu vysvětlení, které mu dala, připadalo nesmyslné.

Když jí umírající Nieto, předal zodpovědnost za celou brigádu, její život se změnil. Už předtím sice nesla část odpovědnosti, ale nyní musela rozhodovat sama. V jejích rukou ležel osud brigády Rudé korouhve.

„Myslím,“ řekla, „že bys měl sednout na koně a vrátit se do své vlasti, Americano.“

„Posíláš mě pryč?“ zeptal se Clint.

„Ano.“

Zabolelo ji u srdce, když spatřila trpkost a zklamání v jeho obličeji. Sklopila zrak.

„Odejdi! Hned!“ zašeptala. „Nebo se s tebou nedokážu rozloučit.“

„Já tě neopustím!“

Neodvážila se na něj pohlédnout.

„Prosím tě, neztěžuj mi to. Pomoz mi, Americano! Ještě nikdy jsem tolik nepotřebovala tvou pomoc. Pomoz mi tím, že odjedeš.“

„To chceš obětovat naši lásku -a možná i svůj život brigádě?“ nechápavě se zeptal.

„Dělám jenom to, co musím. Jestli mě miluješ, tak mi pomoz. Musíš odjet.“

Beze slov se otočil a šel. Raquel ho doprovodila ke koním. Clint si vzal ze stáda svého koně, odvedl jej stranou, naložil mu na hřbet sedlo a pevně mu připnul podbřišník. Pak strčil do sedlového pouzdra winchestrovku a přivázal k sedlu kapsy, smotanou deku a bandasku s vodou.

Raquel tam mlčky stála a dívala se na něj. A teprve, když byl hotov a otočil se k ní, prolomila láska hradbu sebekontroly. V následujícím okamžiku se ocitla v Clintově náručí. Vášnivě se k sobě tiskli, jako by se nikdy neměli rozloučit. Líbala ho a dávala mu veškerou svou lásku. To, co pociťovala, bylo horší než zoufalství.

Když se od sebe odtrhli, všimla si, že se dívá někam za ni. Otočila se a spatřila guerilleros, kteří kolem nich vytvořili půlkruh a mlčky na ně hleděli. Čekali na Raquelino rozhodnutí.

„Už chápeš, proč musím zůstat?“ zeptala se muže, kterého milovala víc než celý svět. „Kdybych je opustila, pronásledovaly by mne ty pohledy do konce života. Ty mě miluješ, ale ti muži mě potřebují. Hodně štěstí, Americano! Nechť tě ochraňují všichni svatí! Nikdy na tebe nezapomenu. A teď jdi! Jdi!“

Chopil se uzdy svého koně.

Raquel se za ním dívala, když se vydal úžlabinou dolů. Když přišel k patě mesy, nasedl na koně a ohlédl se.

Mesou zněla La Cucaracha.

Raquel tam stála ve svém černém charru se stříbrnými kolty u pasu. Sombrero jí viselo na šňůře na krku a vítr si pohrával s jejími zrzavými vlasy jako s rudou korouhví Orozcovy brigády.

Ten pohled se mu navždy zaryl do paměti.

Pobodl koně do slabin a vyrazil do pouště.

Raquel se za ním dívala, dokud nezmizel ve vyschlém korytě. Poté se otočila a vrátila se ke svým lidem. Beze slova, bez slz - a bez své lásky.