John Kirby

Colorado western 042. Bratr proti bratru

Byli to bratři a každý z nich by pro toho druhého skočil třeba i do pekla - Lucky Jim a Gallego Burnetovi. Dělilo je však prokletí krve. Měli sice stejného otce, ale Gallegova matka byla kiowská squaw. A pak přišel den, kdy Jim chytil zloděje koní. Kiowu. „Zaslouží kulku nebo provaz!“ rozhodl Lucky Jim. V Gallegovi se však ozvala kiowská krev a stalo se to, co všichni považovali za nemožné: Bratři Burnetové se stali nepřáteli na život a na smrt.

V saloonu se kvůli hustému tabákovému kouři skoro nedalo dýchat. Muži i ženy stáli kolem karetního stolu a pozorovali oba hráče, kteří zde seděli již hodiny.

Jedním z nich byl Lucky Jim Burnet.

V Dalhartu ho znali všichni a všichni ho měli rádi.

Lucky Jim Burnet byl mladík, který sice občas přestřelil, ale nikdy nebyl zákeřný.

Měl světlé vlasy, hezký obličej a úsměv, kterému žádná žena neodolala.

Za Lucky Jimem Burnetem stála Thelma Bryanová, hvězda saloonu Llano. Oběma rukama se mu opírala o ramena a svýma zelenýma očima se dívala na jeho protihráče.

Ten muž byl hubený a jeho černé oblečení ten dojem ještě zvýrazňovalo. Měl propadlý obličej, jako by byl dlouhou dobu nemocný. Byl bledý a působil špinavě. Celkový výraz ještě podtrhovaly propadlé oči. Když do nich Thelma Bryanová pohlédla, měla pocit, že v nich vidí plaménky.

Thelma soustředěně pozorovala hráčovy úzké ruce. Varovala Luckyho před tím, aby si s tímto nebezpečně vyhlížejícím mužem sedal ke stolu. Ale Lucky se jenom zasmál; jako vždy, když ho někdo před něčím varoval.

Zdálo se však, že jeho protihráč hraje poctivě. Anebo se zatím neodvážil použít některý ze svých triků. Už po první hře poznal, že Lucky Jim Burnet karty hrát umí. Začali v šest večer. Nyní byla šestá hodina ráno. Někteří z mužů, kteří stáli kolem stolu, už brzy budou muset odejít do práce, ale výsledek této bitvy si nechtěli nechat ujít.

Lucky Jim Burnet si dal dlaň před ústa, protože si zívl. Byl unavený a chtěl tu hru ukončit. Zatím muži v černém vzal pouze 200 dolarů. Ale teď měl figuru, se kterou ho mohl svléknout do spodního prádla. Položil na stůl několik bankovek. „Myslím, že blufujete, Webbe,“ řekl. „Klidně zaplatím pět set dolarů, abych vám to dokázal.“

Muž na něj pohlédl. Thelma v jeho očích spatřila jiskry, které Luckymu unikly.

Chce něco zkusit, blesklo Thelmě hlavou. Sevřela Luckymu ramena, ale on její varování nepochopil.

„Jestli si myslíte, že blufuju, tak byste měl zaplatit trochu víc než pět set dolarů, Burnete,“ odvětil muž a položil na stůl 1000 dolarů. Okolostojící muži si povzdechli. 1000 dolarů! Na to musí kovboj pracovat tři roky!

Pohlédli na Luckyho Jima Burneta a mnohý z nich se v tom okamžiku ptal, co by na to řekl starý Jim Burnet, kdyby viděl svého syna tak

hazardovat. Možná by mu dal takový výprask, že by pak Lucky tři dny nemohl vstát z postele.

Burnet pohlédl na svého soka a pak na karty, které ležely před ním. Čtyři vyložil, jednu ne. Ty čtyři byly tři kluci a jedna desítka.

Před Luckym ležela dvě esa a dvě dámy. Věděl, že pátou kartou je také dáma. Tím by měl Full House. Jenže to by mu nepomohlo, pokud má Webb čtyři kluky.

Lucky odsunul 500 dolarů doprostřed stolu, přihodil tam několik dalších bankovek a řekl: „Dvě sta navrch, Webbe. Vidím, že máte přesně dvě sta.“

Hráč přikývl a dal své poslední peníze na hromádku uprostřed stolu.

Lucky Jim přivřel oči. Cítil, jak mu Thelma svírá ramena a sotva viditelným pohybem jí naznačil, aby toho nechala. Z kapsy vytáhl kapesník a vysmrkal se. Poté jej strčil zpátky do kapsy. Ruku však nechal pod stolem a položil ji na pažbu svého peacemakeru.

Webbovi se zablýskalo v očích. Palec pravé ruky, jímž chtěl otočit poslední kartu, sebou lehce trhl.

Lucky viděl, že mu na čele vyvstaly krůpěje potu, a náhle si uvědomil, že Webb hraje o všechno. Na konci hry musel sáhnout do svého repertoáru triků, aby vyhrál. Hráčovy úzké prsty obrátily kartu. Mezi přítomnými to zašumělo.

Byl to čtvrtý kluk. Lucky Jim prohrál.

Hráč natáhl ruku po hromádce karet.

Lucky spatřil kovový náramek pod manžetou Webbovy košile a poznal, že jeho sok nosí na zápěstí pistoli.

Lucky bleskově vytáhl peacemaker.

„Ani hnout, Webbe!“ zvolal. „Vím, že máte v pravém rukávu derringera! Jestli na něj jenom mrknete, tak vás odstřelím!“

Webbovi nervózně poskakoval ohryzek.

„Co to má být, Burnete?“ vykřikl. „To neumíte poctivě prohrávat?“

„Poctivě ano, já ano, Webbe,“ odsekl Lucky. Webb zbledl.

„Chcete tím snad říct, že jsem hrál falešně?“

„Chci jenom to, aby slečna Bryanová rozložila balíček karet vedle vás, kartu vedle karty. Nic víc. Do té doby tu budete sedět, jestli nechcete ochutnat olovo, Webbe!“

Lucky za sebou uslyšel chvatné kroky. Muži se klidili z místa možné přestřelky.

Thelma Bryanová obešla stůl. Chvíli zaváhala, aby pak pomalu vzala karty ze stolu, aniž by přitom spouštěla hráče z očí.

Viděla, jak se potí, a uvědomila si, že Lucky má pravdu.

Webb hrál falešně! Kdyby nepodváděl, vzal by tu věc mnohem klidněji. Obvinění z falešné hry se na Západě rovnalo rozsudku smrti.

Thelma vrhla na Luckyho varovný pohled, avšak ten si jí nevšímal. Upřeně hleděl na Webba. V ruce držel peacemaker a mířil na knoflík košile pod hráčovou kravatou.

Thelma začala vykládat karty na stůl. Nedávala pozor jenom na karty, ale občas pohlédla i na Webba, který vypadal stále nervózněji.

Tu kdosi zabušil na dveře, které Mac Lyford, majitel saloonu, zamkl již před čtyřmi hodinami.

Lucky Jim Burnet sebou trhl a toho okamžiku využil Webb. Věřil, že to je jeho šance. Pravou rukou bleskově sáhl po derringeru a hned v následujícím zlomku vteřiny vypálil na Luckyho. Ten vykřikl a uskočil. Hráčova kulka mu zanechala krvavý šrám na ruce a zaryla se do dřevěné stěny. Poté promluvil jeho peacemaker. Webba náraz kulky odhodil. Derringer mu vyletěl z ruky a dopadl na podlahu.

Thelma Bryanová vykřikla. Na několik vteřin zavládlo hrobové ticho. Pouze bušení na dveře saloonu bylo stále silnější. Ten chlápek před nimi řval, že je rozmlátí a že ze saloonu Llano udělá kůlničku na dříví. Všichni ten hlas poznali.

Patřil Big Jimu Burnetovi, starému tygrovi z Bravo Wash - otci Luckyho Jima!

Obtloustlý Mac Lyford běžel ke dveřím.

Lucky pomalu vstal. V ruce ještě stále držel kouřící peacemaker. Byl smrtelně bledý a muži v místnosti nevěděli, zda ho tolik vyděsila ta přestřelka nebo hlas jeho otce.

Lucky obešel stůl a zastavil se před Webbem, který ležel s rozhozenýma rukama na podlaze. Jeho černé sako bylo rozepnuté a na bílé košili se pomalu šířila rudá skvrna.

„Lucky!“ zvolala Thelma Bryanová. Muži se otočili.

Thelma vyložila další karty a všichni mohli vidět, že mezi nimi je i srdcový kluk.

Tím bylo dokázáno, že Webb podváděl.

Lucky sevřel rty. Viděl, jak Thelma sebrala peníze ze stolu, ale toho nezajímalo. Trhl sebou, jako by ho někdo šlehl bičem, když Big Jim Burnet zvolal jeho jméno.

Cítil jeho pohrdání, což ho vztekalo. Věděl, že jeho otec nesnáší,, když se tahá po saloonech a hernách, ale, zatraceně, už měl dost toho, aby mu pořád někdo říkal, co má dělat! Ať si ke stádu pošle svého miláčka Gallega!

+ + + + +

Stáli naproti sobě se zaťatými pěstmi.

Oba byli rudí vztekem. Starý tygr Big Jim Burnet metal očima blesky. Pravou rukou, kterou ještě stále dokázal poslat k zemi dospělého býka, ukázal na mrtvého hráče ležícího ve vlastní krvi.

„Asi jsi na to ještě hrdý, co?“ zavrčel. „Sakra, co jsem jenom udělal špatně, že se opíjíš v saloonech a oddáváš se hazardu, místo toho, abys jako slušný syn pracoval na ranči?“

„Jako můj mladší bratr!“ dodal Lucky. „Taks to chtěl říct, že otče?“ „Ano, jako tvůj bratr!“ zabručel starý Burnet. „Zatímco ty se tu povaluješ s tou courou, štve se tvůj bratr za bandity, kteří uloupili koně ze severního tábora!“

Lucky Jim Burnet vzrušeně pohlédl na svého otce.

„Ukradli by je, i kdybych ležel v posteli na ranči!“ sykl. „Nevyčítej mi to, sakra! Nejsem za nic zodpovědný! Je to jenom tvoje věc, jestli ti něco ukradli. Mě nech laskavě na pokoji! A jestli ještě jednou o Thelmě řekneš, že je coura, tak zapomenu, že jsi můj otec!“

Stáli proti sobě jako dva kohouti. Ani si neuvědomovali, jak moc se na sebe podobají. Měli stejné modré oči, stejný výraz obličeje i stejnou postavu. Kdyby mezi nimi nebylo věkového rozdílu, bylo by možné je považovat za dvojčata.

Oba dva také byli stejně paličatí. Nikdo z nich nechtěl ustoupit ani o krok.

„Tak,“ zavrčel otec. „Takže ty zapomeneš, že jsem tvůj otec! No tak to zkus, ty chudáku!“

„Thelma v saloonu zpívá,“ sykl mladík. „Není to žádná coura! Už to nikdy neříkej!“ Starý tygr polkl. Věděl, že pokud chce svého syna vyprovokovat, musí urazit ženu, která stála vedle něj.

Na chvíli na sebe s Thelmou pohlédli.

Big Jim Burnet v jejích zelených očích viděl, že ji tato slova urazit nemohou. Prožila svůj život v saloonu a byla na takové výrazy zvyklá.

Působila velmi hrdě.

Big Jim cítil, jak se jej zmocňuje hněv.

Jak se to na něho dívá? Vypadalo to, jako by on něco udělal svému synovi a ne naopak!

„Jak se to stalo?“ otázal se Luckyho.

Mladík sevřel rty. Z očí mu čišel vzdor. Nemínil se svému otci omlouvat. Tu uslyšel kroky. Pohlédl za otce.

Big Jim Burnet se také otočil.

Do herny vstoupil šedovlasý muž. Mac Lyford ustoupil ze dveří, aby mu udělal místo. Muž byl oblečen do noční košile. Na šlích se mu leskla hvězda. V rukou měl Parkerovu brokovnici a všichni přítomní věděli, že je nabita sekaným olovem.

Mlčky prošel kolem Big Jima Burneta a zastavil se vedle mrtvého hráče.

„Je tu už doktor?“ otázal se.

Nikdo mu neodpověděl.

Zvedl hlavu a pohlédl na Lyforda.

„Na něco jsem se ptal, Macu!“

„Nevěděl jsem, že ses ptal mě, Mikeu,“ opáčil Lyford.

Muž na něj vrhl zdrcující pohled.

„Stalo se to ve tvém podniku, Macu. Víš, že jsem tě varoval. Vím, že nemůžeš za to, když po sobě u tebe hosté střílí, ale aspoň se postarej o to, sakra, aby sem zavolali

doktora, když teče krev!“ Stačilo jedno Lyfordovo kývnutí a jeden hubený muž se vydal pro lékaře.

Teprve nyní se Mike Pearsall obrátil na Luckyho. Hlavní brokovnice udeřil do stolu, na kterém ležely karty. Peníze již měla v rukou Thelma Bryanová.

Lucky Jim Burnet maršálův pronikavý pohled nevydržel a sklopil zrak. Až teď si všiml, že ještě stále drží v ruce peacemaker. Chvatně jej strčil zpátky do pouzdra.

„Tos ho musel rovnou oddělat?“ otázal se Pearsall.

„Podváděl, maršále!“ zvolal jeden z mužů.

„Drž zobák, Frede!“ odsekl maršál. „Myslíš, že mám místo očí hliněné kuličky a nevidím toho srdcového kluka? To na mé otázce nic nemění, Lucky!“

Lucky kývl na Webba.

„Podívejte se na jeho pravý rukáv, maršále,“ odtušil.

Pearsall se sklonil a stáhl dotyčný rukáv. Nejprve se ukázal ocelový náramek, poté malé pouzdro a pak derringer, jenž v něm byl schovaný. Kromě toho maršál objevil ještě dvě esa, která měl Webb schovaná v rukávu.

Tím bylo vše jasné. Maršál vstal a pohlédl na Luckyho.

„Poranil ti ruku,“ řekl.

„To je jenom škrábnutí,“ zlehčoval to Lucky. Přitom pohlédl nikoli na maršála, ale na svého otce.

„Nech si to ovázat doktorem,“ prohodil Pearsall. „A pak přijď ke mně, ať zaprotokolujeme tvou výpověď. Same, Linku! Odneste tělo ke koronerovi. Měl u sebe aspoň nějaké dolary, ať z toho můžeme zaplatit pohřeb?“

„Lucky ho obral o všechno!“ zvolal jeden muž.

„Hm,“ přikývl maršál. „Takže potom bude spravedlivé, když pohřeb zaplatí Lucky.“

Obrátil se, krátce pohlédl na Big Jima Burneta a chtěl odejít.

„Jim se u tebe stavovat nebude, Pearsalle,“ řekl starý lev. „Pojede se mnou zpátky na ranč.“ Mike Pearsall naklonil hlavu. „Jak chcete, může to podepsat později,“ zabručel. „Víš, co si o tom myslím, Big Jime. Na tom, co se tady dneska ráno stalo, neseš svůj díl viny i ty.“

Big Jim Burnet zrudl. „Starej se o svoje věci, Pearsalle,“ zabručel. „A nemíchej se do toho, do čeho ti nic není!“ Pearsall pokrčil rameny. „Máš pravdu, Big Jime. Ale člověk by neměl opovrhnout radou starého přítele.“

Pak se maršál obrátil a nechal tam starého tygra jen tak stát. Big Jim Burnet kypěl vztekem a to tak, že ani nevěděl, co na něho má vyštěknout.

Otočil se na Luckyho a zvolal: „Dělej, přiveď koně!“

„Nejdřív chci mluvit s Thelmou,“ odsekl Jim. „Počkej na mě venku. Za dvě minuty jsem tam.“ Starý Burnet zrudl. Zlobně koulel očima. Chtěl něco zavrčet, ale pak ho zchladil pevný výraz v zelených očích Thelmy.

Mlčky se obrátil a odešel.

+ + + + +

Gallego Burnet sesedl ze sedla a sklonil se ke stopám, které byly jasně vidět v písku vyschlého koryta.

Zmocnila se jej nedůvěra.

Přemýšlel, jestli chlapi, kteří ze severního tábora uloupili dobytek, jsou začátečníci. Ne, to určitě ne. Jinak by se jim přece nepodařilo nepozorovaně proklouznout kolem hlídačů, pak je omráčit a odehnat více než padesát koní.

A teď za sebou nechají stopy jako nějací greenhorni!

Gallegovi se to nezdálo.

Vyšlo slunce. Za zloději dobytka se vydal v noci, stopy stáda byly vidět i v měsíčním svitu. Bandité se starali o to, aby se jejich vlastní stopy se stopami stáda smíchaly.

Jenže náhle jeden jezdec odbočil a zanechal po sobě stopy v arroyu.

Koryto ještě leželo ve stínu. V topolech rostoucích na protějším břehu cvrkaly cikády.

Gallego vycítil nebezpečí.

Zdědil onen přírodní instinkt po své indiánské matce, která zemřela při jeho porodu.

Zvedl hlavu. Dlouhé, černé vlasy mu padaly do očí. Rysy jeho tváře byly takřka stejné jako u jeho bratra a otce, ale oproti nim byl snědý. Černé oči a černé vlasy měl po matce.

Ohlédl se.

Jeho pinto zvedl hlavu a zafrkal.

I zvíře větřilo nebezpečí.

Gallego vstal a chtěl zamířit k topolům, když se mezi větvemi zablesklo.

Okamžitě skočil k zemi a obrátil se.

Těsně nad uchem mu hvízdla kulka.

Padl do léčky.

Záblesk z hlavně takřka nebylo vidět. Gallego věděl, že střelec hned po výstřelu změní své postavení, takže se odplazil o kousek dál. Nechtěl toho muže zabít, protože mrtvý by mu toho moc neřekl.

Vypálil a ozval se výkřik.

Okamžitě vyskočil a kličkuje běžel k topolům.

Bandita po něm vystřelil, avšak minul. Kulka se zavrtala několik yardů před Gallegem do štěrku.

Gallego skočil do křovin na protilehlém svahu. Přitom se nepěkně poškrábal. Několikrát se převalil, ž narazil na kořeny jednoho topolu. Poté dvakrát vystřelil.

Spatřil stín, jenž vyskočil a přikrčen pádil k padesát yardů vzdálenému pahorku.

Gallego vstal.

U boku držel winchestrovku.

Vystřelil. Kulka muže jen těsně minula. Chlapík padl do písku. Neotočil se, ani nestřílel. Zdálo se, že má strach. Po čtyřech se plazil dál.

Gallego vyrazil za ním. Byl připraven střílet, pokud by proti němu desperát zvedl zbraň.

Jenže ten na to ani nepomyslel. Dokonce odhodil pušku, protože mu vadila při plazení.

Gallego ho rychle dohnal.

Zastavil tři kroky za ním, opřel si pažbu winchestrovky o bok a nabil.

Plazící se muž sebou trhl a strnul. Ani se neodvážil otočit.

Gallego pohlédl na černý klobouk, který měl muž na hlavě. Jeho šaty byly roztrhané, vesta celá děravá a v podrážkách bot měl díry.

„Otoč se, chlape!“ zvolal Gallego.

Muž však zůstal ležet.

Gallego viděl, že nemá pouzdro na revolver. To však ještě neznamenalo, že by nemohl mít zbraň za opaskem.

A pak se pomalu obrátil. Klobouk mu sklouzl z hlavy a Gallego spatřil dlouhé, lesklé, černé vlasy, které mu sahaly až po ramena.

Snědý obličej toho muže byl zkřiven strachem a nenávistí.

Byl to indián!

Kiowa. To Gallego poznal okamžitě. Šlo o příslušníka kmene jeho matky!

Upřeně na sebe hleděli.

V Kiowových očích Gallego kupodivu nespatřil ani známku překvapení z toho, koho má před sebou, lépe řečeno nad sebou. Že by tušil, kdo ho pronásleduje?

Gallego cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Chtěl něco říct, ale nedokázal to.

„Tak už střílej, Gallego Burnete!“ zavrčel Kiowa. „Tvůj děd tě za to prokleje!“

+ + + + +

Big Jim Burnet počkal, až doktor Wharton Luckymu ováže střelnou ránu. Poté bok po boku vyrazili z města.

Když vyšlo slunce, ležel již Dalhart dávno za nimi. Celou cestu mlčeli. Lucky Jimovi foukal do tváře chladný vítr. Bylo mu špatně, když pomyslel na to, že musel zabít člověka. Právě tak špatně jako před dvěma lety, když ho jeho otec přinutil, aby přihlížel tomu, jak věšel tři zloděje dobytka.

Lucky věděl, že právě kvůli této události si přestal s otcem rozumět. Od té doby jezdil stále častěji do města, kde trávil čas pitím a hazardem. Sám věděl, že se ocitl na šikmé ploše. Ale ani při jednom z pokusů obnovit vztah se svým otcem neuspěl. Byli si prostě příliš podobní. Nikdo z nich nebyl ochotný ustoupit a podat tomu druhému ruku.

A pak se v Dalhartu objevila Thelma Bryanová.

Lucky Jim Burnet byl tou krásnou zpěvačkou od začátku fascinován. Dozvěděl se od ní, že si tento život nevybrala dobrovolně. Byla dcerou farmáře, kterého zruinovala suchá léta a tvrdé zimy. Její matka onemocněla a zemřela a její otec si v zoufalství vpálil kulku do hlavy. Thelma prodala farmu za 500 dolarů a odjela do Austinu. Nejprve se zkoušela uživit uklízením, ale tak si vydělala příliš málo.

Jeden majitel saloonu ji pak slyšel zpívat a nabídl jí, aby v jeho podniku zpívala.

Rovnou mu dala facku, ale ten chlapík si nedal říct. Thelma dobře věděla, že ji chce v saloonu kvůli něčemu jinému než zpěvu. Nakonec však přece jenom souhlasila, když jí nabídl 100 dolarů měsíčně a jídlo zdarma.

Začala zpívat a uvědomila si, že má opravdu dobrý hlas. Muži ji obdivovali. Jenže pak se jí jednou majitel saloonu pokusil sáhnout pod sukni a to si nenechala líbit. Dala mu pěstí do nosu a odešla.

Naproti stál jiný saloon. Tam jí nabídli 150 dolarů za měsíc, ovšem majitel po ní požadoval, aby hostům ukázala krásu svých nohou.

Thelma pak seděla několik hodin v šatně a upravovala si kostým, který jí majitel dal. Když se na sebe podívala v zrcadle, zhrozila se. Podvazky toho více odhalovaly než zakrývaly a s výstřihem to bylo stejné. Další hodinu potom seděla před zrcadlem. A potom už jí bylo všechno jedno.

Muže v sále uvedla do varu. Thelma Bryanová poprvé v životě pochopila, jak je krásná, a že by si mohla muže omotat kolem prstu, kdyby chtěla.

Boháči jí stále častěji činili neslušné nabídky, až toho jednoho dne měla dost a opustila saloon i město. Nezamlčela Lucky Jimovi, že už není panna. Poznala již tři muže, které milovala, dokud nezjistila, že se s ní chtějí jen vyspat. Tehdy si uvědomila, že v jejím povolání není snadné nalézt muže, který by si ji chtěl vzít.

Lucky Jim Burnet to všechno vlastně ani nechtěl slyšet. Ale ona mu to pověděla, protože nechtěla, aby si myslel, že před ním něco tají. Thelma Bryanová toho mladíka milovala, i když měl problémy se svým otcem a také se nejednalo o žádného světce.

Thelma okamžitě vycítila, že Lucky je muž, který touží po lásce. A pochopila i to, že možná chce více získat lásku svého otce než nějaké ženy. Odmítala se vměšovat do jeho sporů s otcem. Domnívala se, že na to nemá právo. Na to Luckyho znala příliš krátce.

Několikrát se pokusila Luckyho přesvědčit, aby svému otci ustoupil, ale on se pokaždé rozzuřil a řekl, že pro jeho otce existuje jen jeho mladší bratříček.

Přesto Thelma věděla, že se Lucky od té doby co byli spolu změnil. Jeho nezřízené večery v saloonu Llano už byly stále řidší. Už tolik nepil a přestaly také jeho divoké jízdy, kdy se svými kumpány z mokré čtvrti jezdil po půlnoci po městě a střílel do vzduchu.

S penězi Lucky Jim Burnet problémy neměl. Jeho matka, jež zemřela, když mu byly tři, byla bohatá žena a odkázala svému synovi velké jmění, které měl dostat v den svých dvacátých narozenin. Jednu část dostal jeho otec, aby dál budoval ranč, ale to, co Luckymu zbylo, mu pořád umožňovalo prohrát 2000 dolarů za večer.

Mnoho lidí se ptalo, proč se Lucky Jim na Panhandle nevykašle, nenechá si od otce vyplatit své peníze a nezaloží si vlastní ranč. Navíc se zdálo, že starý Burnet věnoval svou náklonnost spíš Gallegovi, kterého měl s jednou kiowskou squaw.

Nikdo v Dalhartu nemohl o Gallegovi říct jediné špatné slovo, ale přesto byl pro všechny stále jenom kiowským bastardem. Navíc se ani nesnažil zakrýt svůj původ. Už jenom ty dlouhé černé vlasy! Již od dětství běhal - jakoby všem počestným občanům naschvál - s lukem a šípy jako čistokrevný Kiowa!

Chlapci, kteří před Luckym dělali na jeho mladšího bratra narážky, brzy pochopili, že se se zlou potáží. Když skončili jenom s rozbitým nosem, mohli ještě hovořit o štěstí.

I když byl Gallego jedním z důvodů Luckyho rozepří s otcem, Lucky to svému bratru nikdy nevyčetl.

Gallego byl tichý mladík a Lucky dobře věděl, že se na něj může spolehnout jako na nikoho jiného. A to přesto, že ho občas nechápal.

Náhle uslyšel, jak na něho otec něco křičí.

Nerozuměl tomu; jednak proto, že foukal vítr, jednak proto, že byl ponořen do svých myšlenek.

Spatřil tábor v arroyu Lobo. Vedle pojízdné kuchyně, ve které šéfoval Curly, kuchař ranče B v trojúhelníku, plápolal oheň.

Když přijeli blíž, vstalo od ohně sedm mužů. Jeden snědý chlápek vzal uzdy obou koní, poté co z nich Big Jim a Lucky sesedli a odvedl je do ohrady, kde však žádní koně nebyli. Ani jeden.

Když Big Jim Burnet spatřil své muže, rozzuřil se. Marquez s Kidem Karnesem se drželi za hlavy, které jim zdobily boule. Měli hlídku a Big Jim byl přesvědčen, že usnuli. Díky tomu se mohli bandité připlížit do tábora a přeřezat laso. Když pak desperáti výstřely začali hnát koně, bylo již pozdě. Pouze dva z mužů dokázali své koně chytit.

Gallegův pinto se zastavil, když na něj kovbojové zahvízdali. Bandité na toho koně vystřelili, ale netrefili jej.

Kůň Dicka Tildena zase vyrazil opačným směrem a po několika minutách se vrátil.

Gallego Burnet poslal Tildena na ranč, aby zalarmoval jeho otce a bratra. Sám skočil na pinta a vydal se za bandity.

„Sakra, proč tu Tilden ještě není?“ zavrčel Big John.

Odpovědí mu bylo mlčení. Nikdo nevěděl, co říct.

„A říkal Gallego ještě něco?“ otázal se Duranga, nejlepšího krotitele divokých koní, jakého kdy Burnet měl.

Durango přikývl. „Řekl, že bysme se měli postarat o shánění dobytka. Že by nám mělo stačit těch pár koní, co nám zbylo, než přivede ostatní.“

Big Jim Burnet přikývl. Vrhl na Luckyho krátký pohled, pod jehož tíhou mladík zrudl. Lucky okamžitě pochopil, co tím pohledem chtěl otec říct.

Vztekle se obrátil a zamířil k ohradě, kde zrovna chtěl Cuero odsedlat jeho koně.

„Nechej tam to sedlo, Cuero,“ řekl Lucky. Chopil se uzdy a odvedl hnědáka k ohni. „Pojedu za Gallegem,“ prohodil ke svému otci, aniž by na něj vůbec pohlédl. „To musí stačit. Vy ostatní byste se měli postarat o dobytek, nebo toho v Dodge City moc nezkasírujeme.“

Poté se vyšvihl do sedla.

Každým okamžikem očekával, že za ním otec něco zařve, že mu přikáže, aby zastavil a nechal jet někoho jiného. Jenže Big Jim Burnet mlčel.

Lucky tedy vyjel.

Po stádu zůstal široký pás udusané země, takže nemusel hledat stopy. Vedly přímo na severozápad.

+ + + + +

Gallego Burnet upřeně hleděl na Kiowu. Viděl, že mu z ramene teče krev.

Co to ten indián říkal? Tvůj děd? Dědeček? „Kdo jsi?“ otázal se ho.

„Malý havran,“ odpověděl Kiowa. Hovořil anglicky, jako by navštěvoval nedělní školu.

Gallego to jméno ještě nikdy neslyšel. Pocházel snad z kmene Vysokého losa? Vysoký los byl otec jeho matky.

Zeptal se ho na to a Kiowa přikývl.

„Vysoký los je můj dědeček!“ řekl chvějícím se hlasem. Kulka v rameni mu zřejmě způsobovala velké bolesti. „A je to i tvůj dědeček, Gallego. Můj otec je bratrem tvé matky.“ Gallego na něj udiveně hleděl. Nemohl věřit jeho slovům. Ten indián byl jeho bratranec!

„Jak se jmenuje moje matka?“ vyzkoušel ho.

„Šamanova žena. A můj otec je Běžící býk.“

Byla to pravda. Gallego si náhle byl jistý, že Kiowa je opravdu jeho bratrancem.

Pustil winchestrovku na zem a sklonil se k němu, aby se mu podíval na ránu.

Kiowa sebou náhle trhl a v paprscích ranního slunce se zaleskla čepel nože.

Gallego jej udeřil do ruky a indián s výkřikem nůž pustil.

„Nejdřív svému bratranci kradeš koně a potom ho chceš zapíchnout!“ zavrčel.

Malý havran už se nehýbal. Jeho nůž ležel jen yard od něj v písku, ale on se ani nepokusil po něm sáhnout. Gallego ho vtlačil do písku a roztrhl mu košili. Z rány tekla krev. Gallego věděl, že to krvácení musí zastavit, pokud chce mladého Kiowu zachránit.

Obrátil se a ostře hvízdl. O chvíli později se ozval dusot kopyt.

Pinto cválal arroyem, aby pak proskočil pobřežními křovisky a přiběhl k topolům. Zastavil se až vedle nich.

Gallego, který se už vůbec nestaral o indiánův nůž, vstal a přistoupil k pintovi. Rozepnul sedlovou kapsu a vytáhl z ní láhev whisky a obvazy.

Malý havran se na nůž ani nepodíval. Upřeně hleděl na Gallega. Možná stále nechápal, proč se ho neptá na ostatní bandity, ale namísto toho se stará o jeho zranění,

Gallego namočil do whisky hadr a přiložil ho k ráně.

Malý havran zařval a se zkřivenou tváří pohlédl na Gallega.

„Slyšel jsem, že indiáni nevědí, co je to bolest,“ prohodil Gallego. „Nebo jsi výjimka?“

„Jdi k čertu, bratrance!“ zasípal Malý havran. Gallego se usmál. „Klít tě naučili v nedělní škole?“ Jiskry v černých Kiowových očích zmizely. Otočil se a pomalu ztrácel vědomí.

Po chvíli Gallego hadr odložil. Rána už tolik nekrvácela. Těsně pod kůží nedaleko rány spatřil hrbol. Sáhl na něj a nemýlil se. Byla to kulka. Musela se odrazit od žebra.

Vzal Kiowův nůž, otřel jeho ostří hadrem namočeným ve whisky, a prořízl kůži nad kulkou. Kulku pak vytáhl dvěma prsty.

Poté očistil kůži kolem rány a přiložil na ni obvaz. Kiowa zůstal v bezvědomí. Gallego Burnet šel do mlází pro dřevo. Chtěl rozdělat oheň a uvařit kávu. Měl času dost. Byl velmi rozrušen a věděl to.

Indián, který před ním ležel v písku, byl jeho bratranec. Dosud se s žádným indiánským příbuzným nesetkal.

Vzpomněl si, jak se poprvé svého otce zeptal, proč má tak snědou kůži a černé vlasy a oči, zatímco jeho o pět let starší bratr je světlý. To bylo Gallegovi šest let.

Tenkrát mu stačilo vysvětlení, že mají různé matky. Jeho máma měla též tak černé vlasy.

Ale pak začal chodit do misionářské školy a netrvalo dlouho a jeden z jeho spolužáků ho nazval indiánským bastardem.

Gallego Burnet toho chlapce zbil do krve. V Dalhartu z toho bylo pozdvižení a učitelka s ním šla domů, aby si promluvila s jeho otcem.

Gallego Burnet jenom slyšel slovo squaw. Dál už ničemu z toho, co jeho otec vyprávěl, nerozuměl. Utekl.

To slovo - squaw - mu stále znělo v uších.

Jeho otec ho pak spolu se svým bratrem vzal zpátky na ranč. Více než měsíc ho pak nedokázali přimět k tomu, aby šel znovu do školy.

Gallego poté začal chápat, co mu jeho otec vždycky vyprávěl. Miloval jeho matku. Byla to skvělá žena, na kterou mohl být hrdý.

„Není lepší být celým bělochem než polovičním indiánem,“ řekl Big Jim Burnet. „Ti, kteří to tvrdí, sami nestojí za nic. Nemusíš se stydět za svou matku. Až na Jimovu mámu neznám lepší ženu.“

Gallego potom přesto svému bratru záviděl jeho světlé vlasy a modré oči více než kdy předtím.

A pak se vrátil do školy. Z divokého chlapce se stal tichý, vážný žák, který psal ty nejlepší práce. Ve vyučování však promluvil jenom tehdy, když mu učitelka dala slovo.

Vždycky se potom našel někdo, kdo ho urazil.

Gallego už se pak nikdy nepral. Všechno mlčky spolkl. Začali mu nadávat, že je zbabělec. Jim Burnet každého, kdo to tvrdil, zbil, ale to nepomohlo. V Dalhartu byli všichni přesvědčeni o tom, že Gallego Burnet je zbabělec.

A poté došlo k tomu, že v Dalhartu za bílého dne přepadli banku. Bandité stříleli na všechno, co se hýbalo. Chlapci přes příkazy učitelky vyběhli ze třídy, aby se podívali, co se děje.

A pak se objevili bandité. Náhle třeskly výstřely a tři z jejich koní se v plném běhu zřítili k zemi. Čtvrtý do nich narazil a katapultoval svého jezdce, který dopadl přímo před Gallega Burneta.

Ten, kdo střílel, byl Gallego. Nikdo nevěděl, odkud vzal revolver. Muži, který se chtěl zvednout, přiložil revolver ke krku a zvolal: „Jestli okamžitě neodhodíte zbraň, tak vás zastřelím!“

Muž, kterého měl před sebou, byl vůdcem banditů. Vak s kořistí ležel jen pár stop od Gallega v prachu ulice.

Poté přispěchali maršál Pearsall a několik dalších mužů. Bandité odhodili revolvery a zvedli ruce.

Když poznali, že je zastavil osmiletý chlapec, nadávali jako nosiči z přístavů na Mississippi.

Gallego Burnet náhle zmizel. Maršál Pearsall ho hledal marně. Celé město bylo vzhůru nohama. Do okolí vyrazil oddíl třiceti mužů.

Už nikdo neřekl, že Gallego Burnet, ten osmiletý čert, je zbabělec.

Pozdě večer se Gallego vrátil domů. Tiše se vytratil do svého pokoje. Ale Mammy, černá kuchařka, ho přichytila, jak si chce z kuchyně vzít kousek masa.

Gallego věřil, že bude potrestán, ale jeho otec i maršál ho jen pohladili po vlasech a Mike Pearsall mu pohnutým hlasem řekl, že na bandity byla vypsána odměna v celkové výši osmi set dolarů, ředitel banky byl ochoten tuto sumu zaokrouhlit na tisíc dolarů.

Poté otec natáhl ruku a řekl: „Revolver, chlapče.“ Gallego se chtěl vzpírat, ale tvrdý pohled jeho otce jej přiměl k tomu, aby mu zbraň dal. Šlo o starý walker, který byl pro Gallegovu malou dlaň příliš těžký. Nikdo se jej neptal, kde ho vzal. Bylo jasně vidět, že na některých místech Gallego pilníkem odstranil rez.

Ani Jim nevěděl, že Gallego má revolver. Čekal ho v jeho pokoji. Ne-řekl ani slovo, jen mu podal ruku, pevně ji stiskl a nakonec mu poklepal na rameno.

Gallego mohl spokojeně usnout. Na těch tisíc dolarů nemyslel. Uznání jeho bratra pro něj znamenalo víc než všechno ostatní na světě.

Big Jim Burnet a maršál Mike Pearsall dlouze seděli v obývacím pokoji a prohlíželi si onu starou zbraň, jež se nabíjela zepředu.

„S tou věcí bych netrefil ani vrata od stáje,“ poznamenal Pearsall. „Musíš se podívat na ty tři koně, Big Jime. Všichni tři to koupili přímo mezi oči! Víš, co to je, trefit cválajícího koně mezi oči? Jime, řekl bych, že si na Gallega musíme dávat pozor! „ Big Jim Burnet věděl, co chtěl maršál těmito slovy říct.

„To si nemyslím,“ opáčil. „Kdyby střílel na bandity, tak možná jo, ale takto ne. Nikdy jsem netušil, co se v něm skrývá.“

„Je to mimořádný hoch, Big Jime,“ odvětil maršál.

Od toho dne se toho pro Gallega Burneta hodně změnilo. Pro celé město - a hlavně pro kluky - byl hrdinou.

V Dalhartu se rázem přestala používat slova jako míšenec, barevný nebo bastard, každopádně aspoň ve vztahu ke Gallego Burnetovi.

Zároveň se ale změnil i jeho vztah k otci. Gallego už mu přestal v duchu vyčítat, že ho přivedl na svět jako míšence. Lačně nasával vše, co se od otce dozvídal o Kiowech. Četl o nich knihy a začal si dělat luk. Brzy se z něho stal dobrý střelec.

Jeho starší bratr naopak zůstával v pozadí. Gallego pochopil, že Jim, kterému se mezitím začalo říkat Lucky, protože byl stále veselý a družný, cítí, že ho jeho otec před Jimem upřednostňuje. Lucky o tom mlčel, ale Gallego si o tom se starým tygrem pohovořil. Ten se však jen zasmál, mávl rukou a řekl: „Oba jste moji synové a oba vás mám rád.“

Uplynulo mnoho let. Ve dvaceti bylo Luckymu vyplaceno dědictví po jeho matce. Big Jim mu dal volnou ruku ohledně toho, co si s tím počne. Část sumy Lucky věnoval na nákup pozemků, po kterých Big Jim vždy toužil. Byly napsány na Luckyho.

Jenže mladý Jim se stále častěji objevoval v saloonech v Dalhartu. Gallego ho u jejich otce kryl, jak jen to bylo možné. Ale potom si se starým Burnetem promluvil maršál Pearsall a všechno prasklo.

Tím, že se Big Jim dozvěděl o Luckyho řádění, se vzduch nepročistil, právě naopak. Gallego se o tom pokusil s bratrem pohovořit, ale jakmile k tomu stočil hovor, Lucky se rozzuřil a nechtěl o tom víc slyšet. A potom do Dalhartu přijela ta zpěvačka.

Gallego cítil, že Lucky se změnil. Zdálo se, že se uklidnil. Jeho pitky doprovázené střelbou skončily. Přes noc sice zůstával v Dalhartu, ale maršál Pearsall už mu nemohl nic vyčítat.

Jenže to Big Jima neobměkčilo. Chtěl, aby se Lucky staral o ranč jako Gallego a ne aby se tahal s nějakou courou ze saloonu, jak jí říkal. Gallego se na ni bratra zeptal a příkrost, s jakou o tom odmítl mluvit, mu ukázala, že to s ní Lucky Jim myslí vážně.

Možná ta žena Luckyho přiměje k tomu, aby konečně vyzrál, myslel si Gallego. Nebyl si však jist, jestli žena, která ho přivede zpět k jejich otci, musí být právě zpěvačka ze saloonu.

Poslední roky Gallego o svém původu vůbec nepřemýšlel. Dřív sice zvažoval, jestli by neměl jet přes hranici do Nového Mexika a navštívit tam svého dědečka, ale pak na to prostě a jednoduše zapomněl.

Jenže teď, když se díval na svého rudého bratrance, se v něm znovu probudila touha spatřit své příbuzné a to s intenzitou, která jej překvapila.

Na to, že Malý havran patří k bandě lupičů, kteří jim odehnali stádo koní, vůbec nepomyslel.

Měl pocit, jako by v tom Kiowovi, jenž ležel před ním, byl kousek jeho samého.

+ + + + +

Lucky Jim Burnet následoval širokou stopu, která se táhla k obzoru. Zřetelně viděl stopy Gallegova pinta. Jeho bratr jel vedle stop stáda.

Lucky několikrát zastavil, aby si stopy prohlédl. Některé z nich pocházely od neokovaných koní. Otisky v půdě byly mnohem hlubší než u kopyt s podkovami. Kdo byli jezdci, kteří seděli na jejich hřbetě? Indiáni?

Lucky si to nedokázal představit. Komančové a Kiowové už v okolí nebyli a zbytky rozprášených čejenských band, které si občas vyrazily z rezervace, se ke stádům či koním bělochů neodvažovaly. A pokud ano, tak vždy ukradli jen jedno tele, aby utišili hlad.

Luckyho tvář byla zasmušilá. Ještě stále nepřekonal šok ze smrti toho hráče.

A myslel i na slova svého otce, který Thelmu nazval courou.

Lucky se divil, jak lhostejně Thelma tuto urážku přešla.

„To ti nikdy nezapomenu,“ zašeptal. Ne, už si nedokázal představit život bez Thelmy. Chtěl se s ní oženit a začít s ní někde nový život. To, že jeho otec na tento sňatek nikdy nepřistoupí, mu bylo po onom incidentu v saloonu jasné.

Bude po něm chtít zpátky své peníze. S tím, co má v bance, nebude mít málo. I když to pro všechny vypadalo tak, že penězi plýtval, dosud z matčina dědictví utratil jen málo. Lucky měl totiž štěstí v kartách. Než se v Dalhartu objevila Thelma Bryanová, pohrával si s myšlenkou stát se profesionálním hráčem. Pokud by se nepřeceňoval, mohl si v některém z velkých měst Jihu přijít na slušný majetek. Jenže teď už na to nepomýšlel. Chtěl být s Thelmou, mít děti a vybudovat něco, na co by mohl být hrdý. Lucky byl skvělý dobytkář, i když se v posledních letech o ranč příliš nestaral. Dokazoval však své schopnosti každým rokem při shánění stáda. V tom jej nikdo nepřekonal. Možná Gallego a to jenom jednou, když měl štěstí. Ale většinou to byl on, kdo sehnal nejvíce dobytka a se svým mužstvem odvedl nejvíc práce.

A kovbojové se bili o to, aby s ním mohli jezdit.

Ano, svého otce a ranč nepotřeboval. Jenom ať ho dá Gallegovi. On se nespokojí s žádnými zbytky!

Jeden okamžik uvažoval, jestli by neměl obrátit hnědáka a vrátit se do Dalhartu. V duchu se ptal, proč vlastně Thelmě nikdy neřekl, že ji miluje.

Trhl sebou. Co když jeho lásku nebude opětovat?

Ne, to bylo nemožné. Povyprávěla mu o své minulosti a sdělila mu všechna svá tajemství. Teprve poté se mu oddala. V jejích zelených očích poznal, že ho má ráda.

Příště už se jí musí zeptat, jestli se chce stát jeho ženou.

A pak pomyslel na Gallega a uvědomil si, že ho nemůže nechat ve štychu. Gallego jel za bandity úplně sám. Dokázal zacházet s revolverem jako nikdo druhý, ale proti střele ze zálohy byl bezmocný.

Pohlédl na arroyo, jež se táhlo předním.

Na jeho březích rostly topoly.

Lucky podle stop poznal, že tam Gallego nechal svého pinta a dál běžel po svých. Kličkoval přitom.

Stopy mířily ke křoví.

Lucky svraštil čelo.

Že by na Gallega někdo číhal v křoví a vystřelil na něj?

Bezděky sklonil hlavu a kopl hnědáka do boku. Pomalu pak jel po Gallegových stopách do křovin. Pod topoly pak ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku.

Pod jedním písčitým hřebenem spatřil tmavé klubko. Hořel tam oheň, nad kterým stál na trojnožce hrnec, z něhož stoupala pára.

Kromě toho člověka, jenž ležel u ohně, nebylo nikoho vidět.

Že to není Gallego poznal okamžitě podle oblečení.

S winchestrovkou v rukou jel pomalu blíž. Když se muž pohnul a zvedl hlavu, bleskurychle nabil zbraň a zastavil.

Spatřil dlouhé černé vlasy a snědý obličej. Indián!

Ale kde může být Gallego? Lucky povolil hnědákovi uzdu a jel dál.

Zdálo se, že indián se probral ze spánku. Když spatřil jezdce, vyděšeně sebou trhl. Zmateně se rozhlížel, jako by hledal zbraň. Pak zvedl nůž, jenž ležel vedle něj.

Na Luckyho to žádný dojem neudělalo. Přijel k němu až na deset kroků. „Pusť ten nůž! „zvolal. Viděl, že indián má ovázané rameno. Jen s námahou dokázal udržet rovnováhu. Přesto, že na něj Lucky Jim mířil winchestrovkou, neposlechl ho.

Indián měl pevně sevřené rty. Oči se mu leskly horečkou.

„Kde je Gallego?“ zeptal se Jim.

Indián neodpověděl.

Lucky si uvědomil, že tomu muži možná Gallegovo jméno nic neříká. Popsal mu jej tedy a stejně tak i jeho pinta.

„Nebo nerozumíš anglicky, rudá kůže?“ otázal se poté.

„Hovořím tvou řečí lépe než ty mou!“ zvolal indián. „Gallego Burnet byl tady. Ošetřil mne. Nevím, kde je teď.“ Lucky seskočil ze sedla. Winchestrovku držel v pravé ruce a stále jí mířil indiánovi na hruď.

„Kdo tě zranil?“ zeptal se ho, když se rozkročil před indiánem. „Někdo na Gallega vystřelil ze zálohy, když v arroyu zkoumal stopy. Byls to ty?“

Indián sevřel rty a neodpověděl. Podle výrazu ve tváři bylo vidět, že trpí bolestmi.

„Odpověz, rudochu!“ sykl Lucky.

„Jdi k čertu, bledá tváři!“

Lucky na něj pohlédl úkosem.

„Nezkoušej mou trpělivost, chlape,“ zavrčel. „Podle všeho patříš k těm chlápkům, co nám ukradli koně. Jestli můj bratr měl k tobě ohledy kvůli tvé rudé kůži, tak já tedy ne. Pro zloděje koní mám jenom kulku, nic víc.“

„Jdi k čertu,“ opakoval Kiowa.

Lucky Jim zvedl winchestrovku. Rozptyloval ho ten obvaz. Možná, že nebýt jej, tak by s ním už zúčtoval.

Věděl, že to od něj otec čeká. Při loupeži dobytka nebo koní totiž podle nepsaného zákona měl ten, kdo bandity chytil, právo je pověsit na nejbližším stromě nebo zastřelit.

Tu se ozval tichý dusot kopyt. Lucky zvedl hlavu.

Krátce nato se na hřebeni objevil Gallego. Seděl na svém pintovi a vedl za sebou chundelatého ponyho, který měl na hřbetě pestrou přikrývku.

Gallego přijel až k Luckymu a tiše prohodil: „Schovej tu pušku, Lucky. Nic nám neudělá.“

„Hej!“ odvětil jeho bratr. „Má nůž! Vždyť na tebe střílel, ne? A jak to tak vypadá, patří k těm zlodějům koní. To mu snad chceš za to podat ruku?“

Gallego seskočil ze sedla pinta a přivázal uzdu ponyho k jeho sedlové hrušce.

„Je to můj zajatec, Lucky,“ řekl pevným hlasem. „Jestli chceš někoho potrestat, tak si musíš chytit vlastního zloděje koní.“

Lucky si olízl rty. Gallegova slova ho překvapila. Tak kousavý ještě bratr nikdy nebyl. Co se to stalo? Ušetřil snad toho zavšiveného banditu proto, že je indián? K bílému zloději koní by jistě tak ohleduplný nebyl. „Víš, co táta dělá se zloději koní!“

Gallego na něj vrhl zamyšlený pohled.

„Od kdy se zajímáš o to, co dělá táta?“ opáčil. „A co tu vlastně chceš? Došla snad Macu Lyfordovi whisky?“

„Hehe, zase jsi vtipný,“ odvětil Lucky. „Co je s tebou, Gale? To mě chceš za každou cenu rozzlobit?“ Gallego zavrtěl hlavou.

„Bohužel, Lucky,“ zamumlal. „Ale toho Kiowu necháš na pokoji.“ Lucky přivřel oči. „Kiowu? Tak proto! Neblázni, Gale. Já bych také neušetřil zloděje koní jenom proto, že je bílý.“

„Nechci o tom s tebou mluvit, Lucky,“ řekl Gallego přidušeným hlasem. „Prosím, jeď zpátky. Budu ty zloděje pronásledovat sám a přivedu koně zpátky. Zatím kup nové, jestli zbytek nebude pro shánění stačit. Můžeme je pak zase prodat.“ Lucky nechápavě zavrtěl hlavou. „Tak to teda ne, bratříčku,“ zamumlal. „Ty bandity najdu já. A tento tady,“ řekl a ukázal na Kiowu, který se jen s vypětím všech sil držel při vědomí, „k nim patří. Prozradí nám, kde jsou ostatní. Pak ho můžeš klidně nechat běžet, jestli ti o to tak jde.“

„Nic nám neprozradí,“ prohodil Gallego. „Kromě toho potřebuje doktora. Myslím, že má vnitřní krvácení.“

„Aha!“ vykřikl Lucky. „Tak podle tebe ten rudokožec potřebuje doktora! Tak ať teda nasedne na svého ponyho a odjede si k šamanovi! My

dva pojedeme po stopách našich koní a přivedeme je zpátky, abychom se mohli dát do shánění stáda!“

„Je příliš slabý!“ zlobně namítl Gallego. „Dobře víš, že se na koni neudrží.“

„No a? To je mi úplně jedno, bratříčku! To si měl rozmyslet dřív, když na tebe střílel ze zálohy!“

„Odvezu ho do Claytonu, Lucky,“ tiše podotkl Gallego, „a nikdo mě nezastaví. Ani ty ne.“

Lucky Jimovi neuniklo, jak sebou indián trhl, když uslyšel jméno města Clayton. Okamžitě se dovtípil, že to souvisí s ukradenými koňmi. Předstíral však, že si toho nevšiml, a dál hleděl na svého bratra.

„Tak dobrá, bratříčku. Budu tebe i tvého chráněnce doprovázet. Nikdy jsem nesnil o ničem jiném, než o tom, jak nějakému zloději koní zachráním život.“

Obrátil se a vyšvihl se do sedla svého hnědáka. Aniž by se dál staral o Gallega a Kiowu, vyrazil odtud po široké stopě, kterou po sobě zanechalo uloupené stádo. Vedla přímo na severozápad. Tam, v Novém Mexiku, leželo město Clayton. Možná, že právě tam znovu nalezne jejich koně.

Měl náskok téměř půl míle, když se na hřebeni objevil Gallego i s jeho zajatcem.

Kiowa seděl na hřbetě svého ponyho shrbeně, Gallego jej vedl za sebou.

Doufám, že mu aspoň vzal ten nůž, pomyslel si Lucky.

Přemýšlel, co se s jeho bratrem stalo. Že by mu Kiowa připomněl jeho původ?

Lucky zavrtěl hlavou.

To nemohlo být jenom v tom.

Gallego byl myšlením běloch, o tom byl přesvědčen. A i když si na něho čas od času nějací cizinci nepřátelsky ukazovali prstem, v Dalhartu jej každý respektoval.

Ne, to muselo být v něčem jiném.

Ten Kiowa jeho bratra něčím změnil.

Však to zjistím, až ty zloděje pochytáme všechny, pomyslel si Lucky.

+ + + + +

Po celý den jeli mlčky vedle sebe nebo za sebou.

Kiowovi bylo zle. Jednou vyplivl krev a Gallego se již začal bát, že Malý havran má zraněné plíce. Ale pak již plival jenom sliny.

Gallego pozoroval svého bratra. Luckyho obličej připomínal skálu. Byl pokryt prachem a potem.

Stopy vedly podél břehů Carrizo Creeku na severozápad.

Lucky Jim by rád jel rychleji, ale s tím, jak se blížili k území Kiowů, pro něj bylo bezpečnější zůstat s bratrem a zraněným indiánem.

Kiowův pony se zastavil. Lucky zaklel. Také Gallego zastavil svého pinta a musel indiána podepřít, aby nespadl ze sedla

Lucky též otočil svého koně.

„Tak vidíš, nepřežije to tak jak tak,Gale!“ prohodil. „Nechejme ho tady!“

Gallego na něj vrhl mračný pohled.

„Nemluvil bys tak, kdyby šlo o bělocha,“ podotkl.

„To s tím nemá nic společného, Gale, a ty to víš!“ odsekl Lucky. „Je to zloděj koní a kdyby to byl běloch, tak bych s ním jednal stejně tak!“ „Nenechám ho tady!“ trval na svém Gallego.

Lucky si povzdechl.

„Kvůli němu nám ujedou a pak naše koně někde prodají! Abudeto! A to všechno jenom proto, že chceš zachránit život tomu čubčímu synovi, který už je stejně jednou nohou v hrobě!“

Gallego neodpověděl. Slezl ze sedla, přičemž ovšem Kiowu stále pevně držel. Poté Malého havrana sundal ze sedla a položil ho do trávy.

Kiowa již nebyl při vědomí a jeho dech byl takřka neznatelný.

Gallego se nad ním sklonil a odvázal mu zakrvácený obvaz. Malý havran ztratil mnoho krve. Gallego v těch okamžicích přemýšlel, jestli jeho bratr nemá pravdu. Dalo se ještě Malému havranovi pomoci? To nevěděl.

Byl si jist jenom tím, že by svého bratrance v divočině samotného nenechal.

Lucky přijel k nim, přičemž zvířil prach.

„Sakra, nejezdi sem!“ zvolal Gallego. „Nevidíš, že se mu práší do rány?“

„Odpusť, samaritáne lupičů,“ řekl Lucky a odjel dál, kde seskočil ze sedla. Poté k nim přijel a zeptal se: „Mohl bych si vzít ze tvé sedlové kapsy něco k snědku? Neměl jsem čas zásobit se u Curlyho.“

Gallego mlčky přikývl.

„Podej mi láhev whisky,“ požádal jej. „Okraje rány vůbec nevypadají dobře. Možná, že ta kulka nebyla čistá. Vypadá to, jako by se mu ta rána zanítila.“

Lucky mu přinesl whisky.

„Taháš se s mrtvolou,“ prohodil. „To nevidíš, že to nemá smysl? Kdy už to konečně pochopíš?“

„Až bude mrtvý,“ odvětil Gallego a nalil Kiowovi do rány whisky. Malý havran tiše zasténal, ale neprobudil se.

„Toho neprobere ani whisky,“ zamumlal Lucky a zakousl se do kousku sušeného masa. „Chceš zůstat tady a čekat, až zhebne?“

Gallego mlčel. Znovu Kiowu ovázal a pak ho zvedl na hřbet jeho ponyho. Pod poníkovým břichem mu svázal kotníky, takže indián nyní nemohl spadnout.

„Musí k doktorovi,“ řekl. „Já už mu neumím pomoct.“

„A co, když doktor v Claytonu neošetřuje rudochy?“ sarkasticky se otázal Lucky.

„Tak ho k tomu donutím revolverem!“ odtušil Gallego.

„V Claytonu tě nikdo nezná, bratříčku,“ podotkl Lucky. Gallego sebou trhl a v očích se mu zablýskalo.

„Víš, co tím myslím, Gale,“ pokračoval Lucky. „Nic si nenamlouvejme. Nazvou tě indiánským bastardem a vyženou tě i s tím Kiowou do pouště.“

Gallego přivřel oči.

„A ty?“ otázal se tichým hlasem. „Postavíš se na jejich stranu a zřekneš se mě? Budeš se stydět říct jim, že jsi můj bratr?“

Lucky polkl.

Co se to s Gallegem naráz stalo? K něčemu takovému mezi nimi ještě nikdy nedošlo. Nikdy na to ani nepomysleli. A teď to Gallego vyslovil.

„Gale!“ zašeptal. „Zapomeňme na to, co jsme tady oba řekli! Nevím, co se to s tebou děje. Ale od chvíle, kde jsem tě našel s tím Kiowou, mám pocit, že mezi námi něco stojí. Zapomeňme na to, ano?“

Po několika vteřinách Gallego pomalu přikývl. Podle jeho pohledu však Lucky poznal, že Gallego zapomenout nedokáže. Jeho slova se ho musela hodně dotknout.

Proklínal sebe i Gallega za to, že v arroyu nemířil přesněji a že Kiowu neoddělal.

Vyhoupl se do sedla a počkal, až bratr nasedne.

Gallego zůstal na svém pintovi vedle ponyho a nespouštěl z Kiowy oči. Indián se v sedle klátil jako rákos ve větru. Gallego ho pevně držel, a tak měl sám problémy s udržením rovnováhy.

Lucky Jim Burnet vyjel dopředu. Podle stop se dalo poznat, že bandité uloupené koně hnali rychlým tempem. Lucky odhadoval, že ty stopy mohou být tak deset hodin staré.

Před sebou spatřil brod přes Carrizo Creek. Pobodl svého hnědáka a cvalem mířil k němu.

Stopy končily u brodu.

Bandité stádo převedli na druhou stranu!

Lucky Jim věděl, co to znamená.

Hnali je nikoli na území Kiowů, ale do indiánského teritoria v Panhandlu, které ovládali bandité.

Takže se mýlil!

Nechtěli ty koně dostat do Claytonu, ale do nějakého desperátského městečka, kde se jistě najde dostatek nepoctivých kupců ochotných koupit ukradené koně.

Po chvíli k němu přijel Gallego i se zraněným Kiowou.

„Podívej se!“ zvolal na něj Lucky a kývl směrem k brodu. „Víš, co to znamená?“

Gallego se zachmuřil. Přirozeně to věděl. Bezděky sevřel ruku, v níž držel Malého havrana.

„Co teď, Gale?“ otázal se Lucky. „Musíš se rozhodnout mezi našimi koňmi a Kiowou, který je tak jako tak jednou nohou v hrobě.“ Gallego pomalu zavrtěl hlavou. „Nemůžu ho tu nechat, Lucky,“ zašeptal. „Ne, ještě žije.“ Lucky vytáhl svůj peacemaker. „To se může brzo změnit,“ procedil mezi zuby. Gallego bleskově trhl rukou a tasil navy kolt, který namířil na Luckyho.

Gallegova tvář měla popelavou barvu.

„Nebudeš na něho střílet,“ zamumlal chvějícím se hlasem. „Už jsem ti jednou řekl, že je to můj zajatec a že já si určím, co se s ním stane!“

Lucky polkl. Upřeně hleděl do Gallegových tmavých očí. Ještě nikdy v nich neviděl tolik zloby.

Gallego na něj namířil kolt! Na něj, na vlastního bratra! A to jenom proto, aby chránil prašivého zloděje koní.

„Takže mě necháš za těmi bandity jet samotného?“ otázal se.

„Můžeš mě doprovodit do Claytonu,“ odvětil Gallego. „Tam se můžeme znovu vydat za bandity. Není jednoduché schovat padesát koní.“

„Záleží na každém dni, Gallego! Musíme zpátky na ranč. Bez nás by se shánění stáda mohlo zdržet i o celý týden a ty víš, kolik proděláme, jestli se do Dodge City dostaneme jako poslední!“

Gallego kývl na zhrouceného Kiowu.

„To museli nejdřív ukrást naše koně, aby sis vzpomněl na své povinnosti?“ vmetl svému bratru do tváře. „Nehraj mi tu divadlo, Lucky. A nemluv o penězích. Sám jich máš víc než dost. A táta také. Ne-zbankrotujeme, když prodáme dobytek trochu laciněji.“ Lucky mlčel.

Viděl, že nemá smysl se se svým bratrem dál bavit. Zdálo se, že ten kiowský bandita ho dočista připravil o rozum.

Pomalu se vydal k brodu. Prohlédl si stopy. Viděl, že bandité měli kromě neokovaných koní i okované. Lucky byl přesvědčen o tom, že mezi zloději nebyli pouze Kiowové. Kiowové by se nikdy neodvážili do kovbojského tábora. Kromě toho ukrást padesát koní nebylo v jejich stylu. Jim by bohatě stačil tucet. Ohlédl se na svého bratra. „Jedu po stopách, Gale,“ prohodil.

Gallego neodpověděl. Pobodl svého pinta a podél jižního břehu Carrizo Creeku pokračoval dál ve směru na Clayton.

Lucky za ním chvíli hleděl, pak vykřikl a vjel do vody.

+ + + + +

Kiowa tiše zasténal.

Gallego na něj pohlédl. Viděl, jak se Malý havran křečovitě chytil hřívy svého poníka. Z úst mu tekla krev.

Gallego zastavil. Rychle seskočil ze sedla, rozvázal Kiowovi nohy a sundal jej dolů. Opatrně jej uložil do trávy.

Indiánovi se zvedala hruď, jak mocně dýchal. Otevřel oči. Bylo vidět, že jej trápí horečka.

Gallego navlhčil šátek a přiložil mu jej na čelo.

Jeho bratranec se celý chvěl. Pravděpodobně jím lomcovala zimnice.

Gallego vstal a rozhlédl se.

Zřejmě se již nalézali na kiowském území na druhé straně hranice. Před několika mílemi přebrodili Carrizo Creek a jeli dál na sever, až dorazili k říčce, jejíž jméno neznal. Do Claytonu to odtud bylo takových dvacet mil.

Gallego přišel k řece, nabral do stetsonu vodu a přinesl ji raněnému. Zdálo se, že horečka je stále silnější. Když se Gallego Kiowy dotkl, pocítil horkost.

Nasbíral dřevo a rozdělal oheň. Nad ním pak postavil trojnožku, na niž položil kotlík s vodou.

Poté mu sňal obvaz.

Když viděl, jak má naběhlé okraje rány, vyděsil se. Na sněť to však nevypadalo.

Gallego slyšel, že člověku postiženému horečkou se musí přiložit studené obklady na lýtka. Vyzul Kiowovi boty, znovu přinesl vodu a začal mu na lýtka přikládat vlhké šátky a cáry hadrů.

Zapadlo slunce, ale toho si Gallego ani nevšiml. Bojoval o život svého bratrance. Ani nevěděl, kolikrát běžel k řece pro vodu a zpátky. A pak, když se setmělo, si náhle uvědomil, že Kiowa dýchá klidněji. A že jeho čelo už není tak horké.

Zvítězil snad v tom hrozném boji?

Gallego sevřel rty. Věděl, že jízda je pro Malého havrana nebezpečná. Určitě potřeboval klid.

Ano, měl by udělat sáně, na kterých by ho pak mohl dál vézt.

Usrkl kávu, kterou si uvařil.

Vzpomněl si na výraz bratrových světlých očí, když na něj namířil svůj navy kolt.

Gallego nevěděl, proč jej vytáhl. Lucky by nevystřelil, o tom nepochyboval. Jenže byl to reflexivní pohyb.

Lucky se vydal po stopách zlodějů koní.

Co když si na něho počkají a zabijí ho?

Gallego zavrtěl hlavou.

Na to nechtěl myslet. Bylo mu jasné, že se utrápí, pokud zaviní smrt svého bratra. Ale jinak jednat nemohl. Nemohl přece svého bratrance nechat supům a vlkům.

Malý havran spal. Jeho dech byl nevýrazný, ale zato pravidelný. Už se tolik nepotil.

Gallego ho přikryl, aby nemrzl.

Sám byl velmi unaven, avšak zůstal sedět u ohně a dál pozoroval svého kiowského příbuzného.

Měl o čem přemýšlet.

+ + + + +

Lucky Jim těsně před soumrakem nalezl tábořiště zlodějů koní. Bylo vidět, že tam nejméně hodinu nebo dvě odpočívali. Bandité rozdělali oheň a opekli maso. Někdo z nich musel ulovit antilopu.

Lucky nyní věděl, že se jedná o pět mužů. Dva z nich jeli na neokovaných koních, tři na okovaných.

Mohl tedy počítat s tím, že jde o tři bělochy a dva indiány.

Lucky se usmál. Mohlo to být i jinak. Někteří rudoši totiž jezdili i na okovaných koních, které někde ukradli.

Od svého otce věděl, že indiáni považují krádež koní spíše za sport než za zločin. Člověk, kterému ukradnou koně, si za to podle nich může sám.

Přesto jim však přece muselo být známo, že běloši se budou bránit všemi prostředky a budou chtít své koně dostat zpátky.

Otisky kopyt nyní byly čerstvější. Odhadoval, že náskok banditů stáhl jenom na pár hodin.

Projížděl divokým krajem. Cestu na sever zahrazovaly strmé skály. Jistě už překročil hranici mezi indiánským teritoriem a Texasem. Vjel nyní do desperátského území, v němž dokázali přežít jen ti, kdo uměli dobře zacházet s koltem.

Svit hvězd se již do hlubokých roklí nedostal. Lucky jel dál víceméně naslepo. Dával jen pozor na odbočky, kde sesedal a prohlížel si stopy, aby se nevydal špatným směrem. Ale půda byla stále kamenitější a brzy již žádné otisky skoro nebylo vidět. Lucky zaklel.

Zloději koní si toto území vybrali dobře. Onoho Kiowu již zřejmě obětovali. A pak dorazil na jednu náhorní plošinu a tam stopy definitivně ztratil.

Věděl, že stádo padesáti koní se ani v tomto terénu nemůže jenom tak jednoduše vypařit. V noci však neměl šanci něco najít. Musel počkat do rána.

Zrovna se chtěl utábořit, když se v temnotě zablesklo.

Světla!

Ne jedno, ale více světel. Zřetelně bylo vidět, že se jedná o osvětlená okna.

Lucky Jim věděl, že na indiánském teritoriu velmi rychle vznikají a také zanikají desperátská městečka.

Odhadoval, že ta světla nejsou dál než jednu míli. Přemýšlel, jestli tam má zajet. Mohl by se aspoň vyspat v posteli. Kromě toho se tam mohl vybavit potravinami.

Pobodl hnědáka do slabin a vyrazil oním směrem.

Čím více se k těm světlům blížil, tím mu bylo jasnější, že se jedná o malou osadu.

Že by právě zde našel ony zloděje koní?

Lucky věděl, že musí být opatrný.

Toto město je určitě ovládáno bandity, tím si byl jistý. Budou k němu chovat nedůvěru a možná ho některý ze zlodějů koní pozná.

Lucky se necítil ve své kůži.

Přemýšlel, zda by nebylo lepší přespat pod širým nebem.

Ale pak to odmítl. Není přece žádný kluk, aby se nechal jen tak někým zastrašit.

Posunul si okraj svého stetsonu hluboko do čela a vydal se do osady. Většina domů zde stála kolem sto yardů dlouhé hlavní ulice. Svítilo se jen asi v půl tuctu z nich. A vycházel z nich také typický hospodský hluk.

Lucky slyšel cinkání sklenic, mužské i ženské hlasy.

Napravo od něj se houpal štít. Stálo na něm:

Stáj.

Lucky tam zamířil.

Nikde ani živáčka.

Tu kdesi padl výstřel. Lucky sebou trhl. O tu ránu se však nikdo nestaral, všichni se vesele bavili dál.

Lucky seskočil ze sedla a vydal se k pootevřeným vratům stáje. Vešel dovnitř. Slyšel frkání koní a ucítil typický pach stáje. Několik vteřin musel počkat, dokud si jeho oči nepřivykly na tmu. Pak objevil kerosinovou lampu, jež visela na skobě na jednom trámu.

„Je tu někdo?“ otázal se tichým hlasem.

Kromě frkání a šramotu kopyt neslyšel nic.

Z kapsy vytáhl sirku a škrtl ji o trám. Plamének osvětlil temnotu. Lucky zvedl skleněný cylindr lucerny a přiložil sirku ke knotu.

Světlo lucerny ozářilo chodbu.

Lucky se rozhlédl.

Stáj byla nahrubo stlučená z prken nejrůznější velikosti. Neměla podlahu ave střeše zely velké díry, kudy dovnitř muselo pořádně pršet.

V posledních boxech na levé straně byla sláma a seno.

Lucky vyšel ven a zavedl dovnitř svého hnědáka.

Ještě stále neviděl ani živáčka. Zdálo se, že kromě lidí, kteří se zpí-

jeli v putykách, všichni ostatní spali.

Lucky zavedl hnědáka do prázdného boxu a vrátil se zpátky, aby zavřel vrata. Pak se podíval na ostatní koně ve stáji.

Ani jeden z nich nebyl hřebelcovaný. A ani jeden z nich nebyl okovaný. Pokrčil rameny. Byla by to náhoda, kdyby zde narazil na koně banditů.

Přinesl vědro vody a hodil hnědákovi trochu sena. Pak ho odsedlal a začal jej hřebelcovat. Zvíře již odpočinek potřebovalo.

Tu za sebou Lucky uslyšel tichý šramot. Krátký pohled ke dveřím mu řekl, že nejsou otevřené. Že by ve stáji někoho přehlédl?

Lucky napjal všechny své smysly. Odložil hřeblo a chtěl se pomalu otočit, když za sebou uslyšel kovové cvaknutí.

O tom již nemohlo být pochyb.

Někdo natáhl kohoutek revolveru.

„Kohopak to tu máme?“ ozval se chraplavý hlas.

Lucky zvedl ruce a opatrně obrátil hlavu.

Stál za ním starý muž s velkým revolverem. Kymácel se jako třtina ve větru. Měl červený nos. Bylo jasné, že není střízlivý.

„Buďte s tou bambitkou opatrný, pane,“ prohodil Lucky. „Může snadno vystřelit.“ Chlapík se rozchechtal.

„Jsi mazaný,“ zaskřehotal. „Co děláš v mé stáji?“

„Volal jsem, „bránil se Lucky, „ale nikdo mi neodpověděl. Takže jsem si říkal, že se budu muset obsloužit sám.“

Chlapík naklonil hlavu na bok. Lucky, který se pootočil, viděl, jak si prohlíží levou stranu jeho hrudi.

„Nejsi tak náhodou Parker - maršál z Fort Smith, he?“

Lucky se usmál.

„Vypadám tak? Nikdy v životě jsem plechovou hvězdu nenosil.“

„Ale nezdá se mi, že bys byl na útěku před zákonem.“

Lucky se otočil celý.

„To sem nikdo jiný nejezdí?“

Starý muž se usmál.

„Chlapci jsou nervózní, když někomu nemůžou věřit. Většina z nich už někdy byla v lochu a radši by si vpálili kulku do hlavy, než by se znovu nechali zabásnout.“

„Starám se jenom sám o sebe, o nic víc,“ odtušil Lucky. „Jedu z Dalhartu a jsem na cestě do Colorada. Potřebuju postel a nějaké potraviny, nic víc. Můžeš těm lidem říct, že se mě nemusí bát.“

Chlapík se rozesmál.

„Teď jde o to, jestli by ses neměl bát ty jich.“

Lucky pokrčil rameny. Rád by se nepozorován rozhlédl po městě, jestli tam třeba náhodou nejsou jejich koně.

„Mohl bych se tu někde vyspat?“ zeptal se.

Muž přikývl. „Když mi koupíš flašku, tak ti obstarám pokoj v bordelu Dlouhoprsté Lilly.“

„Nechci děvče, jen postel.“

„Nic jiného než bordely tu není,“ zavrčel podkoní. Pak opět naklonil hlavu. „Nebo nemáš peníze?“

„Mám u sebe jenom dva nebo tři dolary,“ prohodil Lucky s úsměvem. Vzpomněl si přitom na to, že má ještě stále po kapsách 2500 dolarů, z nichž polovina patřila karbaníkovi Webbovi, než se pokusil ho špinavým trikem podvést.

Starý muž zamručel: „Za dolary můžeš mít v Clevelandu všechno, hombre.“

+ + + + +

Když Lucky Jim spatřil individua potulující se kolem podniku Dlouhoprsté Lilly, uvědomil si, že by bylo lepší vyspat se někde v přírodě.

Starý muž, jenž se jmenoval Hump, se ho ve stáji zeptal, jestli si nechce vzít své sedlové kapsy. Když Lucky zavrtěl hlavou, roztála chlapíkova nedůvěra jako jarní sníh. Muž, který nechá své sedlové kapsy nehlídané ve stájí, nemá co skrývat.

Lucky se díval na děvčata, která v saloonu tančila na stolech. Nešlo sice o bůhvíjaké krásky, ale pro bandity, kteří se zde schovávali před zákonem, to zřejmě nehrálo větší roli. Luckymu neunikly jejich snyvé pohledy. To, že se o něj zajímaly lehké dívčiny, pro něho nebylo ničím novým.

Teď se však koncentroval na muže, kteří se zdržovali ve velkém sále, jehož jediným zařízením bylo pár stolů a židlí a dlouhý pult z naleštěného sekvojového dřeva. Jak se tam takový skvostný kus nábytku mohl dostat, bylo pro Luckyho záhadou.

Seděli u něj tři chlápci, kteří před sebou měli láhev whisky. Nyní však svou pozornost věnovali pouze onomu cizinci. Jako by pro ně dívky přestaly existovat.

U stolu seděl další muž. Jednalo se o pomenšího chlapíka s hrbem na zádech, což bylo vidět, i když seděl. Klobouk měl posunutý hluboko do čela, takže mu z obličeje byla vidět jen brada.

Lucky měl pocit, že ten muž je nervózní.

Chytil starého Humpa, který šel do saloonu s ním, za ruku a kývl na onoho chlápka u stolu.

„Jak je tu dlouho?“ tiše se otázal.

Hump zavrčel: „Jestli chceš přežít noc, tak se na nic neptej.“ Obrátil se, přistoupil k pultu a bouchl do něj pěstí.

„Kde je Barney? Dal bych si flašku whisky!“

Zavlnil se závěs z perel, pochopitelně nepravých, a objevil se muž, který si už jenom svou postavou vysloužil Luckyho respekt. Jednalo se o mohutného chlapíka s rameny jako skříň. Musel se sklonit, aby mohl projít dveřmi. Měl takové svaly, že se zdálo, že mu každou chvíli musí uletět knoflík košile.

„Flašku, Humpe?“ otázal se překvapivě vysokým hlasem. „A máš čím zaplatit?“

Hump kývl na muže, který tam přišel s ním.

„Zaplatí on,“ řekl. „Hledá pokoj, a tak jsem ho přivedl sem.“

Okamžitě k němu přiskočily lehké dívky a málem se o něj porvaly. Lucky pohlédl do jedné nehezké tváře, která byla díky šminkám ještě ošklivější než bez nich.

„Nechtěl bys to zkusit s námi, cukroušku?“ nabízela se.

Lucky neodpověděl. Další ji odtáhly a počastovaly ji nadávkami. Patrně stály v hierarchii nad ní. Poté se k němu přitiskly z obou stran.

„Nebudeš se přece zahazovat s malou Lucy, chlapče,“ řekla jedna z nich.

Ani ona mnoho krásy nepobrala.

Lucky chtěl pokrčit rameny a vysvětlit jim, že je příliš unavený na to, aby se s nimi pobavil, když se na schodech z patra ozvaly kroky.

Ohlédl se.

Kráčela tam blondýna, která nebyla vůbec nalíčená a měla jen napomádované rty. Měla modré oči, tak světlé, jak to Lucky ještě neviděl. Pohled, který na něj vrhla, byl chladnější než led.

Zůstala stát pod schody. Obě prostitutky, které se k Luckymu lísaly, odstoupily, i když ta žena nic neřekla.

„Kdo je to?“ zeptala se prokouřeným hlasem.

Lucky zaregistroval pohyb u stolu, u něhož seděl hrbáč. Vstal. Měl křivé jezdecké nohy. Prach, jímž měl pokryty kalhoty a holínky, měl stejný odstín jako ten na Luckyho botách.

Muž odvrátil obličej, takže se mu Lucky nemohl podívat do tváře. Kolébavým krokem zamířil ke dveřím.

Lucky by ho rád zastavil a podíval se na něj blíž, ale věděl, že by si tím mohl přivodit těžkosti, které ho mohly stát život.

„Říká si Lucky,“ zaskřehotal starý Hump. „Hledá místo, kam by mohl složit hlavu, Dlouhoprstá Lilly.“

Hrbáč vyšel ven. Lucky se musel ovládnout, aby se nerozběhl za ním, protože měl neodbytný pocit, že ten chlápek patří k banditům, kteří jim ukradli koně.

Žena k němu přistoupila, obešla si ho a změřila si jej pohledem.

Poté se před ním zastavila a přikývla.

„Je to hezký kluk,“ prohodila s úsměvem chladným jako její oči. „Co tu hledáš, Lucky? Nevypadáš jako někdo, kdo by se musel před někým skrývat. Spíš se mi zdá, že po někom jdeš.“

Všimla si, že se dívá za hrbáčem?

Lucky si tím nebyl jistý. Tito lidé byli nedůvěřiví vůči každému. Každý, kdo sem přijel, mohl být špicl nebo zrádce, který nezasluhoval nic než nůž mezi žebra.

„Je na cestě do Colorada,“ prohodil Hump.

„Je snad tvůj přítel němý?“ otázala se Dlouhoprstá Lilly.

Lucky se usmál. Spatřil v jejích očích jiskry. Věděl, že zabral i na ni.

„Je to tak, jak říká Hump,“ poznamenal. „Pracoval jsem několik měsíců poblíž Dalhartu na ranči B v trojúhelníku. Léto chci strávit v Montaně. V Pueblu mě čeká jeden přítel.“

„Máš peníze?“ zeptala se jej věcným tónem. Zdálo se, že to je v této osadě standardní otázka.

Lucky se opět usmál.

„Pár dolarů jsem ušetřil,“ odpověděl. „Vlastně jsem je chtěl se svým kámošem utratit v Pueblu, než potáhneme dál na sever.“

Žena naklonila hlavu.

„Nevypadáš jako nějaký asketa,“ nedůvěřivě prohodila. „Chlápci jako ty peníze rychleji utrácejí než vydělávají.“

Lucky se zazubil.

„V Dalhartu jsem za děvčata platit nemusel,“ odvětil. „Měl jsem tam jednu, která mi dokonce nosila peníze na šaty a na whisky.“

„A pročs odtud zmizel?“ ozval se starý Hump.

„Chtěla si mě vzít,“ řekl Lucky. „A to nebylo nic pro mě. Takže jsem radši odjel.“

Zdálo se, že ho ani moc neposlouchá. Přikročila k němu a možná záměrně se dotkla svými ňadry jeho ruky.

„Nalij mi, Barney. Ten mládenec mě zve. Nebo se ti snad má společnost nelíbí?“

Její pohled mu naznačil, že odmítnutí by jej mohlo stát život.

„Nalij jí, Barney,“ prohodil s úsměvem a sáhl si do kapsy.

„Kde mám tu flašku, Barney?“ ozval se Hump.

Obr se otočil k Luckymu. „Zaplatíš i za Humpa?“ otázal se pisklavým hlasem.

Lucky položil na pult hrst bankovek.

„To je všechno?“ otázala se Dlouhoprstá Lilly.

„Je to snad málo?“ opáčil Lucky. „Zatraceně, vždyť na to jsem makal víc než půl roku. Je to skoro 200 dolarů!“

Řekl to s hrdostí v hlase. Věděl, že musí hrát divadlo. Kdyby jen tušili, že má u sebe ještě přes dva tisíce dolarů, tak by se odsud živý nedostal.

„Život tady v horách není levný,“ poznamenala žena. „Musíme sem veškeré zboží vozit zdaleka přes indiánské území.“

Lucky předstíral, že se zhrozil.

„Kolik stojí ta láhev?“ vyhrkl a pohlédl na Humpa, který ji rychle odšpuntoval a přiložil k ústům, aby si to snad Lucky s tím placením nerozmyslel.

„Dvacet dolarů,“ odpověděl Barney.

„Panebože!“ zvolal Lucky. „To se potom u vás se svými penězi ani nebudu moct pořádně ožrat. A to ani nemyslím na to, co by tady stála příjemně strávená noc.“ Přitom provokativně pohlédl na Dlouhoprstou Lilly.

„Radši si nic nepředstavuj!“ zavrčela. „Na mě nemáš dost peněz!“ Lucky pokrčil rameny.

„A ty ostatní se mi zase nelíbí,“ zamumlal.

To jí zalichotilo. Pomalu uvolnila svůj nepřátelsky vyhlížející postoj. Pak začala pít a to pořádně. Lucky musel přihlížet, jak se doslova a do písmene odstřelila. Sám se držel zpátky. Věděl, že musí mít čistou hlavu. Pořád musel myslet na toho malého hrbáče, co tak rychle odešel.

Lucky si řekl, že je vlastně jedno, kde ty peníze utratí. Ponechal si jen 50 dolarů na potraviny. Ostatní ženy pozval též, takže kolem půlnoci byli v saloonu všichni až na něj a na Barneyho úplně namol.

Mělo to však svou výhodu v tom, že ty lehké dívčiny ho přestaly obtěžovat.

Nikdo neprotestoval, když se nechal Barneym zavést do pokoje.

Dal mu poslední desetidolarovku, Barney zavřel dveře a nechal jej samotného.

Pokoj byl poměrně čistý, kromě takových věcí, jako jsou třeba pavouci, ale s tím se v takovém prostředí musí počítat.

Lucky si odložil revolverový opasek na židli. Peacemaker si položil pod polštář. Dívky k němu sice byly milé, ale to ještě neznamenalo, že by nebyly schopné mu kvůli pár dolarům podřezat krk.

Lucky jenom doufal, že kvůli padesáti dolarům, o nichž věděly, že si je nechal, to neudělají.

+ + + + +

Nechtěl spát, ale přemohla jej únava. Dvě noci po sobě nespal.

Přesto se okamžitě probudil, když uslyšel tichý, škrábavý šramot na okně.

Chopil se peacemakeru a pod dekou na okno namířil.

Opatrně se otočil. Oknem dovnitř pronikalo šeré světlo.

Lucky pochopil, že se rozednívá.

V okně se objevila ruka a neslyšně jej vytáhla.

Lucky věděl, že pod tím oknem je střecha zádveří bordelu Dlouhoprsté Lilly. Vetřelec na ní musel stát.

Tu se vynořila silueta širokého klobouku.

Lucky okamžitě věděl, s kým má tu čest. Byl to hrbáč ze saloonu.

Co jen může chtít?

Poptat se ho, jaké má spaní?

Tu Lucky spatřil hlaveň pušky. V posledním okamžiku poznal, že se jedná o brokovnici.

Chvatně skočil z postele na podlahu a vystřelil.

Rána z jeho peacemakeru splynula s dunivým třeskotem brokovnice.

V malé místnosti měl výstřel z brokovnice ohlušující účinek. Luckymu se zdálo, že přišel o sluch.

Okamžitě vstal a pohlédl na postel. Zůstaly z ní jen cáry přikrývky a matrací a dřevěné třísky. Ten ksindl musel tu flintu nabít sekaným olovem a hřebíky, pomyslel si Lucky. Kdyby včas nevstal, ráno by ho nikdo nepoznal.

Přiběhl k oknu a opatrně vyhlédl ven. Jestli ten hrbáč patřil k té bandě zlodějů koní, tak ostatní nebudou daleko.

V přístřešku zela velká díra. Zákeřný střelec se tudy propadl, protože plátěná střecha zádveří jej neudržela.

Podíval se dolů, ale ve stínu přístřešku nic neviděl.

Vrátil se k posteli, lépe řečeno k jejím troskám, a připnul si revolverový opasek. Poté si oblékl vestu, přistoupil k oknu a slezl na střechu zádveří.

Ta rána musela vzbudit i mrtvého.

Přesto však na ulici nebylo ani živáčka.

To se mu jenom hodilo.

Skočil na ulici a konečně spatřil toho hrbáče. Ležel s rozhozenýma rukama na chodníku.

Reflexivně na něj namířil, ale ten muž mu již nemohl být nebezpečný. Jeho široký klobouk se válel v prachu kousek odtud a brokovnice mu ležela na břiše.

Lucky se k němu sklonil a uviděl temnou skvrnu na jeho hrudi.

Polkl. I když střílel jen proto, aby mu zabránil ve výstřelu z brokovnice, trefil ho přesně a zabil ho. Zaklel. Chtěl ho dostat živého, aby mu prozradil, kde jsou ostatní bandité.

Na ulici zazněl dusot kopyt. Jednalo se o tlumený zvuk a Lucky podle toho poznal, že jde o neokované zvíře.

Vyskočil a rozběhl se ke stáji.

Naštěstí nebyla vrata stáje zamknutá. Lucky je otevřel a zamířil k boxu, kde stál jeho vraník.

Stájí otřásalo chrápání opilého Humpa.

Lucky chvatně osedlal koně. Všiml si, že mu někdo prohrabal sedlové kapsy. To ho však nezajímalo, poněvadž munici mu tam nechali.

Vyvedl hnědáka na ulici, vyšvihl se do sedla a vyrazil za oním jezdcem.

V oknech domů osady se nesvítilo. Ani v jednom! To, že se střílelo, zde zřejmě považovali za úplně normální věc. Viditelně zde platilo heslo: Nehas, co tě nepálí.

Když vyjel z města na prérii, zastavil, aby naslouchal.

Jenže už nic neslyšel.

Že by ten druhý byl tak daleko?

Od východu šedla obloha.

Lucky Jim chvíli jezdil po prérii, až konečně narazil na stopy neokovaných kopyt.

Spokojeně přikývl. Takže měl pravdu. Ten chlápek patřil k těm zlodějům koní. Důvod, proč nebyl s hrbáčem v saloonu, byl nabíledni:

Byl to indián.

+ + + + +

Lucky se spokojeně usmíval.

Prchající bandita ho znovu přivedl na stopu uloupeného stáda. Zdupaný pás země to dosvědčoval. Odřená kůra na topolech ukazovala, kde bandité přivazovali lasa.

Kobylince ještě nevychladly, takže mohli být tak dvě, nanejvýš tři hodiny před ním. A ten indián, který před ním uprchl z města, jen několik minut.

Jestli ho Lucky dostane, tak už z bandy zůstanou jen tři: dva běloši a jeden indián. A ty už by Lucky zvládl, o tom byl pevně přesvědčen.

Znovu se vyšvihl do sedla svého hnědáka.

A pak pomyslel na Gallega. Zhrozil se nad tím, že si na něj za celou dobu nevzpomněl. Přijel už i s tím raněným Kiowou do Claytonu?

Lucky věřil, že pokud by zůstali spolu a Kiowu ponechali svému osudu, už by bandity dávno dohonili, přemohli a vrátili by se i se stádem.

Pokoušel se svého bratra pochopit. Domníval se, že by mezi nimi nedošlo k žádným sporům, kdyby ten zloděj koní, který Gallega postřelil, byl běloch.

Podle toho, co Lucky věděl, tak Gallego doposud žádného Kiowu nikdy nepotkal. V mužstvu měli několik míšenců a na cestě do Dodge City jednou zahlédli malou skupinu Komančů. Tenkrát však Gallego žádný zvláštní zájem o indiány neprojevil.

Ten raněný Kiowa musel být něčím zvláštní, o tom nemohlo být pochyb. Měl se na to Gallega zeptat, ale Lucky znal svého bratra příliš dobře na to, aby věděl, že mu neodpoví.

Zvedl hlavu. Stezka vedla soutěskou mezi skalami, která se pak rozšiřovala do údolí.

Instinkt jej varoval před hrozícím nebezpečím.

Okamžitě věděl, že byl příliš nepozorný.

Položil dlaň na pažbu peacemakeru, a když za sebou zaregistroval pohyb, vytáhl jej a chtěl jej zvednout.

Cosi se zablesklo a pak ucítil tvrdý úder.

Vykřikl. Levou rukou mu projela ostrá bolest.

Vystřelil, ale poté do něj cosi narazilo a srazilo ho to ze sedla.

Jako skrze krvavou clonu slyšel vyděšené ržání svého hnědáka.

Něco ho přitisklo k zemi.

S hrůzou si uvědomil, že necítí levou ruku. Bylo to, jako by mu ji někdo usekl.

Pocítil ostrý pach. Udeřil muže peacemakerem a do obličeje ho švihly jeho dlouhé, černé vlasy.

Muž přidušeně vykřikl a jeho obličej zmizel.

Lucky se převalil a zařval.

Levá ruka ho bolela, jako by byla v ohni. Přesto byl rád, že ji znovu cítí.

Vedle něj se opět objevil stín. Lucky zvedl kolt.

Díval se do snědého obličeje s malou, světlou jizvou na čele. Muž se rozpřahoval tomahavkem, jehož ostří bylo od krve. Od mé krve! Pomyslel si Lucky.

Když indián udeřil, bleskově se Převalil, ale i tak se mu do očí dostal písek. Ostří sekery se zarazilo do písku těsně vedle Jima.

Lucky zmáčkl spoušť.

Indián zavrávoral a pustil tomahavk. Poté s očima v sloup padl na záda.

Bolest v levé ruce Luckyho málem připravila o vědomí. Pokusil se vstát, protože nevěděl, zda indiána zasáhl smrtelně.

Musím ho dorazit! Opakoval si.

Jenže krvavá clona před očima byla stále hustší. Už skoro nic neviděl.

Promnul si je, ale moc to nepomohlo. Cítil, jak padá do písku, jak už nedokáže udržet peacemaker v ruce.

Zmocnila se jej hrůza.

Jestli je ten indián naživu, tak mě zabije! pomyslel si.

Poslepu se plazil pískem. Bolest jej takřka omračovala. Pravou rukou nahmatal skálu a zůstal ležet. Už dál nemohl.

Cítil, jak mu po levém boku teče krev.

To je konec! pomyslel si.

Ten indián mě dostal. Stačil jeden okamžik nepozornosti, kdy jsem myslel na svého bratra.

Máš mě na svědomí, Gallego, blesklo mu hlavou.

Tu se ozval dusot kopyt a čísi volání.

Lucky Jim se vytáhl na skálu. Bolesti ustoupily a krvavá clona před očima rázem zmizela.

Viděl, jak se indián snaží vylézt na svého ponyho. Celý pravý bok měl od krve. Luckyho kulka ho musela trefit někam do pravého ramene.

Poník se vzepjal. Pach krve jej zřejmě zneklidnil. Indián se levou rukou křečovitě chytil jeho hřívy.

Lucky spatřil peacemaker ležící asi dva sáhy od něj v písku.

Vrávoravě si stoupl a chtěl k němu přikročit, když ho ostrá bolest okamžitě srazila na zem. Připadalo mu to, jako by mu chtěl někdo tu ruku odseknout.

Chvíli si myslel, že upadne do bezvědomí, ale pak se opět vzchopil.

Plazil se teď k peacemakeru po kolenou.

Zdál se mu neskutečně těžký. Dělalo mu velké problémy jej zvednout.

Zamířil na indiána, kterému se přece jen podařilo dostat se na hřbet ponyho.

Lucky zatajil dech. Na chvíli zavřel oči a pokusil se bolest v ruce ignorovat. Poté oči opět otevřel.

Indián skrčeně seděl na pestrobarevné přikrývce na ponyho hřbetě. Zvíře viditelně nevědělo, kam má běžet.

Poté konečně vykročilo.

Přesně v tom okamžiku Lucky zmáčkl spoušť. Rána měla v úzké soutěsce ohlušující účinek. Kouř z výstřelu Luckyho pálil v očích. Přesto je nezavřel. Díval se na indiánova záda a takřka ihned poznal, že minul.

Než mohl střílet znovu, dal se pony do cvalu a odnesl indiána pryč.

Lucky Jim zařval zklamáním.

Peacemaker mu vypadl z ruky.

Roztřásl se a nedokázal to nijak potlačit.

Zavřel oči.

Zatím se neodvážil podívat se na tu ránu na pravé ruce. Cítil jenom, jak z ní teče krev a jak mu stéká po boku.

Musím něco udělat, nebo vykrvácím, pomyslel si.

Obrátil hlavu a otevřel oči.

Vyděsil se. Rána vypadala hrozně. Byla hluboká a viděl až na kost.

Málem se z toho pohledu pozvracel. Ovládl se však. Věděl, že nesmí omdlít, jinak vykrvácí.

Utrhl si rukáv košile a stáhl jím ránu. Poté se mu podařilo vstát. Vrávoravým krokem přišel k hnědákovi, který byl též rozrušen pachem krve. Koulel očima a jenom Luckyho uklidňující slova zabránila v tom, aby utekl.

Poté Lucky rozepnul jednu sedlovou kapsu a vytáhl odtud košili.

Ovázal si jí ránu v naději, že se tím krvácení zastaví.

Vzpomněl si na kamenitou cestu, kterou přijel do desperátského městečka. Ne, tudy nemůže jet zpátky. Musí jet dál na západ, na planinu. Kolik mil to ještě mohlo být do

Claytonu? Dvacet, nebo víc? Nevěděl to. Věděl jenom to, že musí co nejrychleji k lékaři, pokud chce přežít.

Zmocnil se jej vztek na indiány.

Poprvé ve svém životě pocítil přání někoho zabít.

Na toto zranění nikdy nezapomene.

V těch okamžicích si přísahal, že bude rudochy pronásledovat, dokud bude živ. Ten snědý obličej s malou jizvou na čele bude mít před očima do konce života!

+ + + + +

Gallego Burnet ještě v noci udělal improvizované sáně a dvěma tyčemi je připevnil k sedlu ponyho. Mezi ně natáhl na žebra z větví sedlovou přikrývku.

Poté na ně uložil Kiowu. Malý havran se probudil. Jeho tmavý obličej působil propadle, avšak oči měl stále jasné. Nespouštěl z Gallega, který balil jeho věci a přivazoval jej k piňtovu sedlu, oči.

Tu Gallego uslyšel nějaký šramot a ohlédl se.

Malý havran zvedl pravou ruku. Chtěl něco Gallegovi říct.

Burnet přistoupil k saním.

„Ne - ne do Claytonu!“ zvolal Kiowa.

„V Claytonu je lékař. Jenom on ti může pomoc,“ odvětil Gallego.

Malý havran pomalu zavrtěl hlavou.

„Šaman Kiowů - lepší.“

„Nevím, kde je váš tábor.“

„Jeď pořád podél řeky. Moji lidé nás uvidí,“ hlesl indián. Ta slova ho stála hodně námahy. Možná si myslel, že Gallego se nebude chtít s Kiowy setkat.

Gallego přikývl a vylezl do sedla pinta. Vzal poníkovu uzdu a vyjel. Konce saňových tyčí za sebou zanechávaly hluboké rýhy v zemi.

Gallego pomyslel na svého bratra. Pořád se mu před oči vracel ten okamžik, kdy na něj vytáhl zbraň. Kousl se do rtů. Cítil, že už to mezi nimi nikdy nebude takové, jak kdysi. Budou si už vůbec moci důvěřovat?

Kiowa tiše zasténal. Pohyb saní mu musel způsobovat bolesti.

Gallego přemýšlel, jak dlouho to může trvat, než se objeví první Kiowové. Projížděl jejich zemí a věděl, že bílé muže v ní nemají rádi.

Náhle získal pocit, že je sledován.

Předstíral, že o tom neví a klidně jel dál.

Prérie byla teď osvěživě doplněna kopečky a remízky.

Gallego vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a položil si ji přes stehna. Chtěl Kiowům ukázat, že se nebojí. A ti na sebe nenechali dlouho čekat.

Zpoza jednoho kopce po jeho levé ruce se vynořil jezdec.

Stál tam nehybně jako socha. Jen péra se mu kývala ve větru.

Gallego se pomalu obrátil.

Byli všude. Museli ho pozorovat hodně dlouho a potají ho obklíčili.

Stáli tam a nepřibližovali se k němu.

Gallego chtěl konečně vědět, kde se nachází jejich vesnice. Otočil koně a vyrazil přímo ke Kiowovi na kopci.

Ten okamžitě zneklidněl. Gallego viděl, jak zvedá springfieldku. Náhle se indiánův poník vzepjal a Kiowa zmizel za kopcem.

Gallego jel dál tímto směrem. Jen se ohlédl na Malého havrana.

„Tvoji lidé se mnou viditelně nechtějí mít nic společného,“ prohodil. „Mám tě nechat tady, ať si pro tebe přijdou?“

Malý havran zavrtěl hlavou.

„Jeď dál,“ zasténal. „Z toho kopce uvidíš stromy, mezi kterými leží vesnice Vysokého losa.“ Gallega se náhle zmocnilo vzrušení, které nedokázal ovládnout.

Někde před ním se nacházel kiowský tábor.

V uších mu znělo jméno jeho děda. Jak asi vypadá? Nebo snad svou dceru proklel, protože se kdysi stala squaw bílého muže?

Gallego vyjel na kopec a skutečně spatřil háj, z něhož stoupal kouř. Viděl však také kiowské bojovníky.

Vytvořili řetěz mezi kopcem a hájem. Hovořili spolu, načež první z nich obrátil koně a vyrazil k němu.

Ostatní jej s jekotem následovali.

V rukou drželi pušky a koně ovládali pouze stehny.

Zastavil a mlčky přihlížel tomu, jak jej obkličují-Jeden z bojovníku se odvážil až k němu a strčil do něj hlavní pušky.

Gallego okamžitě zvedl winchestrovku.

Kiowa ustoupil, ale se zaječením přiložil svou springfieldku k rameni.

Gallego bleskově nabil.

Tu se ozvalo zasténání Malého havrana. Bojovníci pohlédli na Gallega a sklonili zbraně. Kdosi se něco Malého havrana zeptal, pak muž se springfieldkou přikývl, přijel k ponymu, jenž táhl sáně, a chopil se jeho uzdy.

Ostatní vzali Gallega do svého středu.

Galllego winchestrovku neodkládal. Nebyl si jist, zda ji nebude potřebovat.

Pokradmu Kiowy pozoroval.

Ti už se na něj nedívali nepřátelsky, spíš zvědavě. Že by jim Malý havran řekl, že je vnukem Vysokého losa?

Viděl, že se na ně vůbec nepodobá, kromě černých vlasů a tmavých očí. Jejich nosy byly delší a zahnutější, jejich rty užší.

Většina z nich byla hubená. Připomínali vyhladovělé vlky. Zima musela být opravdu tvrdá.

Dorazili k háji a Gallego spatřil tepee postavené mezi stromy.

Přijeli na velkou mýtinu, na níž rostlo jen několik osamocených stromů. Tepee bylo tolik, že je Gallego ani nedokázal spočítat. Muselo jich být víc než čtyřicet. Rozštěkali se psi a naproti jim vyběhly děti. Ženy zvedly hlavy od práce a pohlédli na cizince na pintovi.

Gallego polkl.

Poznal, že v této vesnici vládne bída a nouze. Squaw byly oblečeny čistě, ale velmi skromně. Mnoho z nich mělo šaty sešité z vybledlých vlněných dek. Několik mělo nafouklá břicha. Gallego věděl, že to je známka podvýživy.

Bojovníci zastavili před dvěma tepee.

Jedna ze squaw vykřikla a rozběhla se k saním, kde si klekla k Malému havranovi.

Třesoucíma se rukama ho pohladila po tváři a jala se bědovat. Gallego viděl, že Malý havran mlčky zavrtěl hlavou.

A pak se otevřel vchodový závěs jednoho tepee.

Gallego strnul.

Hleděl totiž do tváře starému, bělovlasému muži s vyděšenýma očima.

Okamžitě pochopil, že jde o jeho děda, Vysokého losa.

Kiowa si jej změřil pohledem.

Poznal mě? pomyslel si Gallego.

Ale jak by mohl? Vždyť mě přece nikdy neviděl.

Po Vysokém losu z tepee vyšel další muž, který byl od pasu nahoru nahý. Na hlavě měl čepici z bizoní kůže se dvěma rohy. Aniž by Gallegovi věnoval jediný pohled, přikročil k saním. Gallego slyšel, jak hovoří s Malým havranem.

Vysoký los z něj naopak nespouštěl zrak.

Pousmál se a jeho černé, pronikavé oči náhle vypadaly přátelsky. Zvedl pravou ruku a anglicky prohodil: „Vítej ve vesnici tvého lidu. Těší mě, že mohu konečně obejmout syna mé dcery, Šamanovy ženy.“

Odkud to věděl? Řekl mu to Malý havran? Jeho jméno přece nepadlo!

Gallego cítil, že se mu chvěje ruka, když zasunoval winchestrovku do sedlového pouzdra. Poté slezl ze sedla a váhavě přikročil ke svému dědovi.

„Vysoký lose,“ řekl tichým hlasem. „Dědečku.“

Kiowa jej objal.

Chvíli tam tak mlčky stáli.

Gallego byl touto chvílí zcela dojat. Nevěděl, čí je. Jistota, kterou mu v životě dávalo příjmení Burnet, náhle zmizela. Cítil se jako malý chlapec, který nemá rodiče a který neví, kam má jít.

Slyšel hrdelní hlasy.

Vysoký los jej pustil a pohlédl na sáně. Muž, který s ním vyšel z tepee, vstal a vrhl pohled na Gallega. Poté k němu přistoupil, podal mu ruku a potřásl jí.

„Zachránils mému synu Malému havranovi život,“ řekl.

Gallego polkl.

„To já jsem ho postřelil,“ zamumlal.

Kiowa přikývl. „Malý havran mi to pověděl. Jsi statečný muž, Gallego. Buď vítán, synu mé sestry.“

To byl tedy Běžící býk. Malý havran mu neřekl, že jeho otec je šaman.

Squaw odtáhly Malého havrana do tepee. Všichni v táboře náhle měli plné ruce práce.

Vysoký havran ukázal na vchod tepee, Gallego se sklonil a vešel dovnitř. Narůstala v něm zvědavost.

Ano, měli si toho s Vysokým losem hodně co říct. Na bídu v táboře nikdy nezapomene. Věděl, že, až se vrátí domů, tak jim bude muset pomoci.

+ + + + +

Náčelníkova slova zněla trpce.

Jeho kmeni se nedařilo lépe než ostatním Kiowům či Komančům. Jejich hrdost byla zraněna, když byli v posledním boji proti bílým u Adobe Walls poraženi. Věděli, že to znamená, že se musí podřídit požadavkům bílých. Jejich hrdost již běloši zavraždili. Nyní se měl hlad postarat o zbytek.

Bizoni se již na jižních pláních ne-pásli. A potravin, které dostali od bělochů, bylo příliš málo na život a příliš mnoho pro smrt.

Obchodníci bez svědomí bojovníkům nosili alkohol, za který indiáni platili koňmi a dobytkem, které kradli bělochům na okraji rezervace.

Malý havran povyprávěl svému otci, že i on s několika bílými muži uloupil koně - z ranče, na němž žil jeho bratranec Gallego.

Gallego se přesto nedokázal zbavit pocitu, že před ním něco zamlčují. Řekl svému dědečkovi, že bude brzy muset jet dál, protože pronásleduje bandity, kteří jim ukradli koně. Jeho bratr za nimi jel sám.

Vysoký los přikývl, načež mu Běžící býk dovolil ještě jednou si promluvit s Malým havranem.

Malý havran byl převázán čistým obvazem. Když spatřil Gallega, usmál se.

„Ještě jsem ti nepoděkoval, bratranče,“ řekl. „Trápily mě zlé sny, ale teď vím, že budu žít.“ Gallego si k němu klekl.

„Malý havrane,“ prohodil, „pojedu teď dál, abych dostal zpátky naše koně. Jestli jsi mi vděčný za to, že jsem tě v tom arroyu nenechal kojotům, tak mi pověz, kam ti ostatní hnali ty koně, abych je mohl přivést zpátky.“

Kiowovi zmizel úsměv z úst. Pevně sevřel rty. Gallego pochopil, že nechce mluvit.

„Náš dědeček mi vyprávěl, že běloši dávají mladým válečníkům alkohol, když jim slíbí, že jim přivedou ukradené koně a dobytek. I ty piješ alkohol, abys omamoval svou hrdost?“

Kiowovi se zajiskřilo v očích. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Vím, že ohnivá voda není pro Kiowy dobrá,“ tiše podotkl.

Gallego jej provrtával pohledem. Věděl, že Malý havran musí mít nějaký důvod, proč mu nic nechce prozradit. Na bílé bandity by jistě nebral ohled. Gallego věřil, že kryje jiné Kiowy. Sklonil se k němu.

„Můj bratr je pronásleduje sám, Malý havrane,“ poznamenal. „Jestli se mu něco stane, tak se sem vrátím a vyzvu tě na souboj, protože pak budeš vinen jeho smrtí!“

Kiowa zbledl a pokusil se zvednout. Rozrušeně zvolal: „Tvůj bratr mě chtěl zabít!“

Gallego přikývl.

„Víte, že mezi bílými platí zákon, že zloději koní nebo dobytka se střílí nebo věší, když jsou přistiženi. Zůstals naživu jenom proto, že jsem nechtěl zabít svého bratrance! Ty ostatní Lucky odkrouhne, až je dostihne. A já vím, že Lucky vždycky udělá to, co si zamane.“

Kiowovi se rozechvěly rty.

Rozhlédl se, jako by něco hledal. Pak opět pohlédl na Gallega.

„Měl jsem sen,“ zašeptal. „Viděl jsem, jak jste ty a tvůj bratr na sebe mířili revolvery. A potom jsem viděl, jak tvůj bratr vystřelil na Osamělého vlka.“

Malý havran opět klesl na lůžko.

Gallego jej chytil za pravou ruku.

„Kdo je Osamělý vlk?“ netrpělivě se otázal. „Je s těmi zloději koní?“ Malý havran přikývl.

„Osamělý vlk je tvůj bratranec. Je o tři roky mladší než já a nedokáže snést, že jeho kmen trpí hlady. Jeho srdce je plné nenávisti k bílým. Hodně pije ohnivou vodu a když se opije, přestává se ovládat a chce postřílet všechny bílé.“

„Je Osamělý vlk s bandity?“ zeptal se Gallego naléhavým tónem.

Malý havran zasténal.

„Ano! Jeli jsme s Buckem Agatem, který nám slíbil peníze, koupit dobytek pro náš kmen.“

Gallego přikývl.

„Kam ženou ty koně? Proč se vydali na sever?“

Malý havran natáhl pravou ruku a chytil se Gallega za vestu.

„Slib mi, že nezabiješ mého bratra Osamělého vlka!“ zasípal. „Slib mi to, bratranče!“

Gallego pomalu přikývl. „Slibuju ti, že udělám všechno pro to, abych přivedl tvého bratra do vašeho tábora živého,“ odvětil pevným hlasem.

Malý havran jej pustil.

„Dobrá,“ hlesl. „Jsi Kiowa, takže dodržíš slovo.“

„I mnozíbílí muži drží slovo,“ namítl Gallego.

Kiowa se usmál.

„Já žádného neznám,“ zamumlal. Poté na Gallega vážně pohlédl. „Ženou ty koně na sever, protože nechtějí projíždět kiowským územím. Objedou ho obloukem a tak to stádo ze severu přiženou do Claytonu. Tam je čeká muž, který chce ty koně koupit. Od něho jsem měl dostat peníze.“

„Znáš jeho jméno?“

„Ne.“

„Je s bandity kromě tvého bratra ještě nějaký Kiowa? Viděl jsem stopy dvou neokovaných koní.“ Malý havran zavrtěl hlavou.

„Je tam už jen Osamělý vlk. Na tom druhém koni jede Walsh.“

„Takže jsou tam čtyři bílí bandité?“

„Ano. Buck Agate, Walsh, Luke Potter a muž, kterému se říká Chink, protože má šikmé oči a žlutý obličej.“

Gallego vstal.

„Díky, Malý havrane,“ tiše řekl.

Kiowa na něj pohlédl a zašeptal: „Nezapomeň na svůj slib, bratranče.“ Gallego neodpověděl. Otočil se a opustil tepee.

Vedle jeho pinta stál Vysoký los a držel jej za uzdu. Pronikavým pohledem hleděl na Gallega.

„Nezabiješ Osamělého vlka?“ zeptal se.

Gallego pozvedl obočí.

„Tys věděl, že Osamělý vlk je s těmi bandity?“

Náčelník přikývl.

„Malý havran a Osamělý vlk vždycky jezdili spolu,“ řekl. „Malý havran je dobrý bratr. Vždycky chtěl Osamělého vlka chránit. Ale teď je Osamělý vlk sám. Pro tak mladého a divokého bojovníka je nebezpečné vydat se sám na válečnou stezku. Potřebuje oči svého bratra, které by na něj dávaly pozor.“

„Slíbil jsem Malému havranovi, že svého bratrance přivedu zpátky do vesnice,“ odhodlaně odvětil Gallego. Daleko tišším hlasem pak dodal: „Jestli ještě bude naživu.“

Starý náčelník přikývl.

„Nechť tě ochraňují duchové, můj synu.“

„Děkuju, dědečku. Vrátím se, slibuju. Můj otec má mnoho dobytka. Přivedu vám dost kusů na to, abyste už nemuseli hladovat.“

Vysoký los si zkřížil ruce na prsou. Mlčky přihlížel, jak se Gallego vyšvihl do sedla a obrátil pinta. Jejich pohledy se ještě jednou střetly. Poté Gallego popustil pintovi uzdu a hřebec vyrazil cvalem z vesnice.

Když Gallego viděl ty velké, vyhladovělé oči těch žen a dětí, dělalo se mu špatně. Vyčítal si, že se o kmen své matky nestaral už dřív. Co pro ranč B v trojúhelníku mohl

znamenat nějaký ten tucet kusů dobytka?

Pro kmen Vysokého losa to znamenalo život.

Gallego pochopil, že udělal velkou chybu, a byl rozhodnutý ji napravit.

Přebrodil řeku a po druhém břehu se vydal na sever.

Malý havran tvrdil, že bandité chtěli objet území Kiowů. To je bude stát jeden celý den. A možná i víc, jestli je Lucky přinutí k boji.

Gallego doufal, že dorazí do Claytonu před nimi.

Tam si na ně počká.

Buck Agate. Na to jméno už někdy narazil. Pravděpodobně v maršálově úřadovně vyzdobené portréty hledaných zločinců.

Ostatní desperáty neznal.

Byl rozhodnut ty čtyři dostat do Texasu, aby tam stanuli před soudem.

+ + + + +

Lucky Jim seděl shrben v hnědákově sedle. Každý krok zvířete mu způsoboval silné bolesti.

Nevěděl, jak dlouho vlastně jede po stopách stáda. Slunce ho pálilo do zátylku a trápila jej žízeň. Když odjížděl z desperátského městečka, ani nepomyslel na to, že by si měl naplnit bandasku.

Roztrhaná košile, jíž si ovázal levou ruku, byla nasáklá krví. Bolelo jej nejenom to zranění na ruce, ale i střelná rána. Zřejmě si z ní neměl strhávat obvaz.

Měl co dělat, aby se udržel při vědomí. Neustále bojoval se slabostí zapříčiněnou silným krvácením.

Zatnul však zuby a jel dál.

Stále před sebou viděl ten snědý obličej se světlou jizvou na čele a nenávist mu dodávala sílu.

Občas ten snědý obličej dostával Gallegovy rysy a to se Lucky vždy zděsil.

Že by v něm za ten poslední rok vyklíčila nenávist vůči bratrovi za to, že ho otec upřednostňuje?

Zavrtěl hlavou. Jestli má být poctivý, tak si musí přiznat, že si za všechno může sám. Gal se ho stále pokoušel s otcem smířit, ale Luckyho trucovitost ho vždycky přivedla zpátky do saloonů v Dalhartu.

Ne, nenávist ke svému bratru necítil. Jenže Gal přece, sakra, musí vědět, kam patří! Nesmí se zastávat zloděje koní jenom proto, že je to Kiowa! Nikdy by nepřišel k té hrozné ráně na ruce, kdyby tomu banditovi dali, co mu patřilo.

Krajina, kterou projížděl, už nebyla tak divoká, jako hory, v nichž leželo desperátské městečko. Rozprostírala se před ním široširá, jen mírně zvlněná země.

Pokoušel se poznat podle postavení slunce, jak dlouho vlastně jel.

Když ovšem zvedl hlavu, udělalo se mu špatně. Pravou rukou, kterou si chtěl zastínit oči, se zoufale snažil zachytit, poněvadž ztrácel rovnováhu.

Hnědák vyděšeně zaržál a udělal krok vpřed.

Luckyho ten pohyb vyhodil ze sedla. Pravá noha mu však zůstala ve třmeni, takže visel hlavou dolů, a tak byl smýkán koněm trávou.

Zařval.

Hnědák se s nervózně se chvějícími boky zastavil.

Lucky se pokusil vytáhnout nohu ze třmenu, ale nepodařilo se mu to.

Do očí mu vhrkly slzy. Bolest v levé ruce jej málem omráčila. Krvavá clona před očima se znovu vrátila.

Pokoušel se něco udělat.

Promlouval na hnědáka, aby jej uklidnil. Pak se vytáhl a chytil se třmene rukou. Opatrně obrátil nohu. Do očí mu přitom tekly krůpěje potu.

Pak konečně spadl na zem.

Hnědák odběhl stranou a s vyděšenýma očima pohlédl na ležícího jezdce.

Lucky těžce oddechoval.

To je konec! pomyslel si. Už nedokážu vstát! Jestli mě nikdo nenajde, tak tu zhebnu!

Opět se mu zjevil před očima snědý indiánův obličej. Zachvěl se.

Ne, nesmí se poddat! Musí se podívat do očí tomu zloději koní, kvůli kterému tu tak leží!

Gallego! Proč ho jeho bratr nechal jet samotného? Společně by je nikdo nedostal. Nebyla to snad Gallegova povinnost jet za ním a krýt mu záda?

S vypětím všech sil se opřel o pravou ruku. Levá mu bezvládně visela.

Po chvíli urputné snahy se dostal na kolena.

Zdálo se mu, že tam klečí snad hodinu. Čas od času se mu před oči vracela ta krvavá clona.

Pak se pokusil vstát. S jednou rukou to nebylo jednoduché. Přesto to dokázal. Všechno se kolem něj točilo a bylo mu špatně.

Zavřel oči.

V první chvíli to bylo ještě horší, ale pak slabost ustoupila.

Když oči zase otevřel, něco mu strčilo do pravého ramene.

Spatřil nad sebou hlavu hnědáka.

„Starouši!“ zasípal a chytil ho za hřívu. Vrávoravým krokem k němu přistoupil a strčil levou nohu do třmene. Pravou se chopil hrušky sedla.

Neustále na hnědáka mluvil, aby jej uklidnil. Věděl, že pokud se ještě jednou zřítí ze sedla, už se mu nepodaří vstát.

Chvíli se připravoval.

Hnědák tiše odfrkoval, ale stál nehybně jako socha. Zdálo se, že to zvíře pochopilo, že ho jeho jezdec potřebuje.

Lucky se zhluboka nadechl. A pak se pravou nohou odrazil od země a vytáhl se do sedla. Z levé ruky mu vystřelila bolest a zatmělo se mu před očima.

Připadalo mu, že ztratil vědomí, ale pak pochopil, že stále sedí v sedle.

Strčil pravou nohu do třmene a opatrně se předklonil, aby se chopil uzdy. Hnědák zafrkal a vykročil, aniž by ho Lucky musel pobídnout ostruhami.

Slunce se sklánělo k obzoru.

Brzy se setmí.

Lucky věděl, že pokud chce přežít, musí se dostat do Claytonu.

Tam najde toho indiána.

Sklonil hlavu.

Na boku se mu houpal peacemaker.

+ + + + +

Clayton byl menší než Dalhart.

Gallegovi se zdálo, že je i čistší, ale to bylo dáno tím, že v této prérijní krajině se tolik neprášilo jako v Panhandlu na kraji Llana Estacada.

Gallego přijel k ohradám na kraji města. Většina z nich zela prázdnotou, pouze v jedné se pásl asi tucet na kost vychrtlých krav, za něž by mohl utržit tak maximálně dva dolary za kus.

Byl snad toto ten dobytek, který byl slíben Malému havranovi a jeho bratru Osamělému vlkovi?

Gallego se vrátil do města, které sestávalo z jedné široké hlavní ulice a několika menších pobočních uliček. Podle jmen na štítech to vypadalo, že jižní část hlavní ulice je obývána především Mexičany.

Gallego se vyhýbal opačné straně, která se zdála být obývána bělochy. Věděl, že Mexičanům nebude člověk se snědou pletí vadit tolik jako bílým Američanům.

Před jednou tavernou seskočil ze sedla svého pinta, odvedl jej ke žlabu a napumpoval mu do něj vodu.

Ulice právě nepřekypovala životem. Před obchodem stál rančerský povoz, na nějž jeden muž v zelené zástěře nakládal pytle a bedny.

Pod jedním baldachýnem stál další muž a díval se na něj. Na hrudi se mu leskla hvězda.

Gallego chvíli přemýšlel, jestli má za tím chlapíkem jít a říct mu, proč do Claytonu přijel. Pak si však řekl, že jako míšenec by měl jenom problémy. Kromě toho tu bylo Nové Mexiko. Možná, že místního maršála vůbec nebude zajímat to, že mu v Texasu ukradli koně.

Odstrčil závěs z kožených řemín-ků, který měl zadržovat mouchy, a vstoupil dovnitř.

V taverně panovalo šero.

Nikdo tam nebyl, kromě tlusté výčepní, která si četla jakýsi časopis.

Když ho uslyšela, zvedla hlavu a zeptala se: „Seňor?“

Gallego se usmál.

„Rád bych se něčeho napil, seňoro,“ odvětil. „K tomu tu přece jste, ne?“

Pomalu přikývla.

„Whisky?“

„Radši bych si dal pivo. Musím spláchnout prach z dlouhé cesty.“

„Není ale moc studené,“ poznamenala.

„To nevadí.“ Obrátila se a natočila mu sklenici piva a to dokonce i s pěnou.

Gallego se chopil sklenice a napil se. Nebylo studené, ale nebylo ani teplé. Pil již sice i lepší piva, ale po tak dlouhé jízdě mu toto chutnalo.

Položil sklenici na stůl a otřel si rty.

„Přihnal jsem pár koní z hor a rád bych je prodal,“ řekl a pohlédl na onu tlustou ženu. „Víte o někom, kdo by je koupil?“

Žena se usmála.

„To jsou určitě dobře zaježdění mustangové, že?“ zeptala se.

Gallego pozvedl obočí a prohodil: „To jste řekla pěkně, seňoro.“

„Tak to jste na špatné straně ulice, hombre,“ podotkla. „Koně tu kupuje pan Brett Howard. A je mu jedno, jaký mají cejch.“

Gallego se podivil.

„A pana Bretta Howarda taková slova neurazí?“

Mexičanka zrudla a naklonila se k němu.

„Snad mu to nebudete vyprávět?“

Gallego s úsměvem potřásl hlavou.

„Co bych z toho měl, seňoro? Kolik chcete za to pivo?“ Mávla rukou a poznamenala: „To je na účet podniku.“

Gallego jí hodil čtvrťák. Nerad zůstával něco dlužen.

Chtěl se otočit a jít ven, když se z ulice ozval dusot kopyt.

Trhl sebou, přiběhl ke vchodu a odstrčil řemínky, aby viděl ven. Dusot se přibližoval. Gallego okamžitě poznal, že jde o několik tuctů zvířat. Pohlédl na východ. Lidé vylezli ze svých domů a přihlíželi tomu.

Na druhé straně vyšel na chodník jeden tlustý muž. Nad ním visel štít s nápisem „Happy Jack Saloon“.

A pak se po ulici přehnali koně.

Gallego sevřel rty. Okamžitě poznal, že se jedná o jejich koně.

Pohlédl na muže, kteří je hnali. Šlo o tři bělochy, jejichž šat byl pokryt prachem. Žádného Kiowu neviděl.

Přemýšlel. Došlo snad mezi bandity ke svárům, kdy některý z bělochů Osamělého vlka zabil?

Přejel mu mráz po zádech.

Koutkem oka si všiml, jak onen tlouštík před saloonem Happy Jack kývl na jednoho z honáků.

Že by to byl pan Brett Howard, o kterém mluvila ta Mexičanka?

Když stádo přeběhlo, sešel Gallego z chodníku na ulici. Slyšel křik mužů, kteří hnali koně do jedné prázdné ohrady. Odvázal uzdu svého pinta ze zábradlí a vydal se i s koněm k saloonu. Tlouštík mezitím zmizel.

+ + + + +

Vypadalo to, že Američané mají více času se bavit než jejich mexičtí spoluobčané na druhé straně ulice.

V saloonu Happy Jack se bavilo asi tucet hostů. Zraky všech se obrátily na Gallega Burneta, který tam právě vešel.

Gallego je ignoroval. Soustředil se na tlouštíka, který stál u jednoho stolu, u něhož seděla žena pohrávající si s balíčkem karet. Tiše se bavili. Gallego nastražil uši, ale neslyšel ani slovo.

Zeptal se tedy barmana stojícího za pultem, jestli by mohl dostat něco k snědku.

Muž si jej změřil pohledem a přikývl.

„Steak s fazolemi,“ odvětil.

„Dobrá,“ přitakal Gallego. „A dejte mi ještě pivo. Vezmu si ho ke stolu.“ Barman zaváhal.

Gallego se usmál a vytáhl pětidolarovou bankovku.

„Stačí to?“

Barman přikývl.

„Klidně vám zaplatím předem, jestli máte strach, že bych utekl bez placení,“ prohodil Gallego.

Barman si ty peníze okamžitě vzal. Gallega ani nenapadlo mu dát nějaké spropitné. Počkal, až mu barman podá pivo a šel si sednout k jednomu volnému stolu v rohu.

Tlouštík se posadil k oné ženě. Nepochybně se o něco přeli, to bylo poznat už podle tónu jejího hlasu. Žena náhle položila karty na stůl, vstala a zadními dveřmi odešla ven.

Tlouštík luskl prsty.

„Přines mi láhev, Jacku!“ zvolal na barmana. „Budu mít návštěvu.“

„V pořádku, pane Howarde.“

Gallego si tlouštíka pozorně prohlížel. Dokázal si představit, jak taková návštěva vypadá.

Po chvíli se z chodníku ozvaly kroky.

Gallego odsunul sklenici s pivem.

Za pultem se objevila mladá Mexičanka. V ruce držela talíř s jídlem a na něco se ptala barmana. Ten kývl ke Gallegovu stolu.

Dívka k němu přišla a položila talíř na stůl. Usmál se na ni.

„Gracias,“ prohodil.

Uklonila se, přičemž se začervenala, obrátila se a odešla.

Létací dveře saloonu se rozletěly a dovnitř vstoupili tři muži.

Gallego spatřil šklebící se obličeje. Jeden z mužů měl černou pásku přes oko. Do čela mu padaly zpocené vlasy.

Oklepal si zaprášený stetson o stehno, na což barman okamžitě zareagoval lamentováním: „Zatracení tuláci, to se nemůžete očistit venku?“

Tu však na něj kývl tlouštík a barman hned zmlkl.

Muži zamířili ke stolu, u něhož seděl Howard. Muž s páskou přes oko řekl: „Ahoj, Brette. Jak se vede, starý brachu? Čekáš na nás dlouho?“

„Opozdili jste se,“ zavrčel tlouštík. „Stalo se snad něco?“

Gallego úplně zapomněl na steak.

Ti parchanti se tu baví o loupeži koní, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě!

Nejradši by vyskočil a na místě s nimi skoncoval.

„Jeden z indiánů a Walsh to asi koupili,“ odpověděl muž s páskou. „Pronásledoval nás jeden jezdec. U Clevelandu si na něho počkal Osamělý vlk. Ten Kiowa sice koupil kulku, ale zřídil ho tomahawkem tak, že se z toho určitě nevylíže.“ Na Gallega měla ta slova účinek pohledu Medúzy.

Chvíli trvalo, než se z toho vzpamatoval. Pokoušely se o něj mdloby.

Muž s páskou na něj pohlédl. Z jeho očí, tedy spíše z oka čišela nedůvěra.

„Hej, Brette,“ řekl, „kdo je tam ten chlap?“

Odstoupil od stolu a rozkročil se. Pravá ruka mu visela těsně nad pažbou revolveru, který nosil hluboko u pasu.

Tlouštík se otočil a změřil si Gallega pohledem.

„Nějaký zatracený míšenec,“ pohrdavě procedil mezi zuby. „Nech ho v klidu, Bucku.“

„Tak proč na mě pořád tak civí, he?“ zasyčel. Poté nahlas zvolal: „Vstaň a vypadni! Takové smradlavé ksindly nemůžu vystát!“

Gallego se pomalu zvedl.

Ten jednooký se tedy jmenoval Buck. To však zaregistroval jen tak na okraj. Stále mu zněla v uších jeho předchozí slova. Že by dostali Luckyho?

Polil jej studený pot. Jeho bratra Luckyho zabil jeho bratranec Osamělý vlk!

Ten jednooký zloděj koní mu náhle připomínal ďábla.

Gallego vyšel zpoza stolu.

Barman zvedl ruku, aby něco řekl, ale když spatřil ocelový výraz v očích Bucka Agatea, zmlkl.

Gallego udělal jeden krok. Nic víc. Nyní měl všechny zloděje koní i tlustého Howarda před sebou.

„Čekám tu na vás, Agate,“ prohodil zastřeným hlasem. V saloonu však panovalo naprosté ticho, takže to každý slyšel.

Brett Howard sebou trhl.

Oba další zloději koní též položili dlaně na pažby revolverů.

„Takže ty tu na nás čekáš, ty bastarde.“

Gallego chladně přikývl. „Na vás a na koně, které jste mi ukradli.“

Tlouštík zaškytal a vytřeštil oči. Pochopil, že sedět mezi bandity a tímto troufalým chlapíkem znamená sebevraždu. Jestli dojde k přestřelce, určitě to odnese i on. A k přestřelce dojde rozhodně, o tom nepochyboval.

Buck Agate neváhal ani vteřinu. Věděl, že kdo tasí dřív, bude ve výhodě.

Trhl rukou a vytáhl revolver. Vítězoslavně přitom zařval, protože viděl, že míšenec se pohnul teprve v okamžiku, kdy už na něj mířil.

Jenže než stačil zmáčknout spoušť, okusil chuť Gallegova olova. Vůbec nechápal, jak se to událo. Prostě mu něco vrazilo do hrudi a odhodilo ho to dozadu.

Skácel se na zem, přičemž s sebou strhl několik židlí. Stále ještě držel v pravé ruce revolver, ale už neměl sílu zmáčknout spoušť

Před očima se mu dělaly mžitky.

Slyšel výkřiky obou svých kumpánů. A pak zaduněla další rána, která zněla tak, jako by v saloonu vystřelilo dělo.

Buck Agate ještě uslyšel čísi ostrý výkřik a pak už se propadl tam, kde se takové nepěkné výkřiky ozývají od nepaměti.

„Pěkně ty ruce zvedni, Howarde!“ řekl maršál, který chvíli předtím vystřelil z brokovnice do stropu.

Nyní jí mířil na tlustého obchodníka s kradenými koňmi Bretta Howarda, který už si sahal pod kabát.

Vedle něj se na podlaze váleli dva bandité a udiveně hleděli na svá zranění. Jednoho zasáhla Gallegova kulka do ramene, druhého do ruky. Nikdo z nich viditelně neměl myšlenky na pokračování boje. Na to byli příliš šokováni rychlostí toho míšence s navy koltem.

Tlouštík pomalu vytáhl ruku zpod kabátu.

Maršál k němu s úsměvem přistoupil, sklonil se k němu a z ramenního pouzdra mu vytáhl kapesní revolver.

Gallego pochopil, že maršál mu právě zachránil život.

Maršál na něj kývl hlavní brokovnice.

„Všichni ven ze saloonu!“ zvolal. „A přiveďte doktora. A ty, Howarde, mi vysvětlíš, co to všechno má znamenat. Chtěls snad zase uzavřít nějaký špinavý obchod s Agatem?“

Tlouštík zaklel.

Maršál vrhl na Gallega uznalý pohled. Pravděpodobně ještě stále nemohl uvěřit, že se míšenec s Buckem Agatem a jeho oběma kumpány skutečně vypořádal sám.

„Ty koně, které sem Agate přihnal, jsou moje, maršále,“ prohodil Gallego. „Ukradli je před dvěma dny u Dalhartu z našeho tábora.“ „Z ranče B v trojúhelníku?“ otázal se maršál.

Gallego přikývl.

„Pak tedy musíš být ten indiánský syn Big Jima Burneta, že? Pozdravuj starého tygra od Jesse Lockharta, chlapče. Řekni mu, že mě těší, že jsem mohl pomoct jeho potomkovi. Ale vlastněs pomohl ty mně. Už dlouho jsem totiž čekal na příležitost, kdy bych mohl tomu starému podvodníkovi něco dokázat. A teď ho konečně budu moct dostat tam, kam patří: za mříže!“

Gallego přikývl. Viděl, jak do saloonu vstoupil nevysoký muž v brýlích a s černou kabelou v ruce, krátce se rozhlédl a pak poklekl k raněným.

Bucku Agateovi věnoval jen zběžný pohled.

„Hm, další mrtvola,“ prohodil. „Toho není škoda.“ Gallego se právě chtěl maršála zeptat na čtvrtého banditu, když na hlavní ulici třeskly výstřely.

Maršál trhl hlavou.

„To je za ohradami!“ vykřikl.

Gallego vyběhl ven.

Zmocnila se jej zlá předtucha.

Rozrazil dveře saloonu a pádil k ohradám, odkud se ozývaly výstřely.

+ + + + +

Lucky Jim už se jen s vypětím všech sil držel v sedle. Den se chýlil ke konci.

Lucky již levou ruku vůbec necítil. Se skloněnou hlavou odevzdaně snášel bolest, jež se stále zvyšovala.

A pak ucítil prach. Zdálo se mu, že hnědák náhle běží rychleji.

S námahou dokázal zvednout hlavu.

Nejprve nechtěl věřit vlastním očím. Myslel si, že to je vidina, kterou má kvůli horečce. Několikrát zavřel oči a zase je otevřel, ale ten obraz se neměnil.

Město.

Ano, Lucky před sebou viděl město.

Jeho střechy se v záři zapadajícího slunce rudě leskly.

Lucky Jim se narovnal a pravou rukou sáhl po peacemakeru, jenž měl strčený v pouzdře. Uzdu už dávno omotal kolem hrušky sedla. Nebyl schopen ji držet.

Lucky mohl z kopečku, na který vyjel, přehlédnout celé městečko. Zřetelně viděl ohrady rozkládající se na druhém konci města. V jedné z nich se pohybovala nějaká zvířata. Lucky poznal, že to jsou koně a ne dobytek.

Byli to jejich koně?

Lucky o tom byl přesvědčen.

Po dlouhé době se rozhlédl po stopách. Ke svému překvapení zjistil, že po nich stále jel. A pak spatřil otisky neokovaných kopyt, které se vzdalovaly od širokého pásu země udupané stádem.

Okamžitě po nich odbočil.

Bylo to, jako by mu rázem něco vlilo novou krev do žil. Opět se mu před očima zjevil ten snědý obličej s jizvou na čele.

Pobodl hnědáka do slabin.

Ten již spíše klopýtal, než běžel. Také již toho měl dost.

Lucky se vydal po stopách neokovaného koně.

Byl přesvědčen, že jde o poníka indiána, který mu tomahawkem málem usekl ruku.

Stopa vedla velkým obloukem k městu. Lucky se domníval, že bude končit u ohrad.

Čím více se blížil k městu, tím jasněji viděl, že v ohradách skutečně stojí koně. Jejich počet od oka souhlasil s množstvím zvířat, která jim desperáti ukradli.

Lucky sjel ze stopy. Nechtěl totiž dát tomu rudokožci druhou příležitost, aby na něj zaútočil ze zálohy.

Držel se v blízkosti domů a teprve, když dorazil k dvorům a zahradám, znovu se obrátil k ohradám.

Uviděl velkou stáj, která stála v bezprostřední blízkosti ohrad. Na jejím dvoře byla studna a žlab. Hnědák tam okamžitě zamířil a Lucky neměl sílu mu v tom zabránit.

Hnědák přiklusal ke žlabu a napil se.

Lucky polkl.

Věděl, že musí slézt ze sedla, aby pro toho indiána nebyl ,snadným terčem.

Nebyl si však jist, zda se dokáže udržet na nohou.

Zkusit to však musel.

Strčil peacemaker zpátky do pouzdra a opatrně slezl. Kdyby se pravou rukou nedržel hrušky sedla, jistě by se mu podlomila kolena. Chvíli mu trvalo, než si zvykl na to, že stojí na pevné zemi.

Kde mohl ten indián být?

A všiml si ho vůbec?

Lucky opět vytáhl peacemaker.

Mezi koňmi v ohradě žádného člověka neviděl. Teď už věděl, že jde o jejich koně. Dokázal je tedy najít a byl rozhodnut je přihnat zpátky na ranč. Nejdřív se ale musel uzdravit.

Zatnul zuby a toporným krokem se vydal ke stáji.

Když konečně dorazil ke stáji, s úlevou se opřel o její stěnu. Nemohl popadnout dech.

Teď nesmíš odpadnout! říkal si. Ten rudoch se tu určitě někde skrývá!

Náhle uslyšel říhnutí.

Ozvalo se to někde ve stáji.

Lucky pohlédl na otevřená vrátka.

Někdo je uvnitř a vypadá to, že je opilý!

Lucky nahlédl vrátky dovnitř. Nejprve nic neviděl, protože tam panovala tma. Vklouzl do stáje a okamžitě se přitiskl ke stěně, aby ho ve vrátkách nebylo vidět.

Znovu kdosi zaškytal. Krátce na to se ozval zvuk, jako když něco teče z láhve. Někdo tam pil.

Lucky si pomalu zvykl na temnotu. Na konci chodby se nacházela vrata na hlavní ulici. Byla otevřená a dovnitř z ulice pronikalo světlo.

A pak Lucky spatřil stín muže sedícího na balíku slámy. Právě do sebe něco lil.

Když zvrátil hlavu, byly dobře vidět jeho vlasy.

Luckyho při tom pohledu zamrazilo.

Indián!

Byl přesvědčen, že našel toho, koho hledal. Pomalu zvedl peacemaker.

V tom okamžiku se muž pohnul. Vstal a nejistým krokem se vydal k vratům.

Lucky chtěl vystřelit, ale chvěla se mu ruka. Věděl, že v tomto stavu a na takovou vzdálenost by ho nemusel trefit.

Vrávoraje jej proto následoval.

Pocítil slabost v nohou. Bál se, že se mu každou chvíli podlomí kolena. Přesto se překonal a šel za indiánem.

Rudoch se zastavil ve vratech. Hleděl ven a hlasitě škytal.

A pak spatřil něco, co ho vyděsilo.

Láhev mu vypadla z ruky na zem a odkutálela se. Zpoza opasku vytáhl revolver.

Lucky se též zastavil. Zvenčí se ozvaly výstřely. Indián sebou trhl a přikrčil se.

Chvíli panovalo ticho a poté cosi zadunělo.

Lucky k němu pomalu kráčel. Indián čímsi fascinován hleděl ven a revolverem, jehož držel v pravé ruce, mířil na ulici.

Lucky k němu přišel až na pět kroků.

Věděl, že rudoch musí být notně opilý, protože jinak už by něco slyšel.

Lucky zvedl peacemaker a namířil indiánovi doprostřed zad.

„Dostal jsem tě, rudochu!“ sykl.

Indián se otočil a v tom okamžiku Lucky vypálil.

Stájí zaduněl výstřel. Lucky nevěděl, jestli minul, nebo ne.

Indián se každopádně vrhl k zemi a vystřelil.

Lucky vykřikl. Indiánova kulka hvízdla těsně kolem něj. V boxech se začali plašit koně.

Vyděšeně kopali do dřevěných přepážek.

Lucky vystřelil podruhé. Viděl, že i tentokrát minul. Rudokožec znovu zvedl revolver, ale Lucky ho již nenechal vypálit a pažbou svého peacemakeru ho udeřil do hřbetu ruky. Indián vykřikl a pustil kolt.

Lucky pohlédl do snědého obličeje s jizvou na čele.

„Zemři, ksindle!“ procedil Lucky mezi zuby. „Zemři tak, jak má zemřít zloděj koní!“

Zvedl peacemaker a namířil přesně na jizvu na Kiowově čele.

+ + + + +

Gallego hnaný temnou předtuchou vtrhl do stáje.

V jejích otevřených vratech okamžitě spatřil svého skloněného bratra. V ruce držel revolver.

Pod ním ležel na zemi indián.

„Lucky!“ zvolal.

Lucky však revolver nesklonil.

„Ne, Lucky!“ vykřikl. „Nestřílej! Je to můj bratranec!“

„Běž pryč!“ odsekl Lucky Jim, který slyšel Gallegův hlas, ale nechápal smysl jeho slov. „Je to zloděj koní, a proto musí zemřít! Je to můj muž, Gale, a ty mě nezastavíš! Dostane, co mu patří!“

„Dej ten revolver pryč, Lucky!“ zvolal Gallego a pomalu se vydal k bratrovi.

Lucky vztekle zavrtěl hlavou.

„Podívej se na mou ruku!“ vykřikl. „To udělal ten všivý rudokožec! Možná o ni přijdu. Za to mi zaplatí!“

Lucky zařval jak tygr.

Gallego již nemohl dál čekat.

Vypálil ze svého navy koltu a bratrův peacemaker obloukem odletěl pryč.

Indián se pokusil natáhnout ruku po své zbrani, ale než se mu to podařilo, šlápl na ni Gallego.

Kiowa na něj pohlédl nenávistnýma očima.

Gallego spatřil malou, světlou jizvu.

Byl to Osamělý vlk a byl úplně namol.

Lucky tam stál jako socha a prohlížel si pravou ruku. Na jejím hřbetě se mu táhl krvavý šrám.

Pak zvedl hlavu.

Z jeho obličeje poznamenaného prožitými trampotami čišela nenávist.

„Tys na mě vystřelil!“ zašeptal. „Jenom proto, abys zachránil život toho prašivého zloděje koní! To mi zaplatíš, Gale, to ti přísahám! Až se vrátíme domů, tak tě přivezu naloženého přes sedlo a…“

Chtěl něco dodat, ale tu ho zcela opustily síly. Složil se na zem jako pytel otrub.

Gallego byl bledý jak stěna, pokud se to při jeho snědé pleti dalo říct. Sklonil se, chopil se Luckyho peacemakeru a revolver Osamělého vlka odkopl do slámy.

Osamělý vlk se pokusil vstát, ale raději zůstal ležet, když na něj padl stín a spatřil ústí dvouhlavňové brokovnice.

Gallego si klekl k Luckymu a zašeptal: „Odpusť mi, bratře. Nemohl jsem jinak.“

Zvedl ho a zeptal se maršála: „Kde má doktor dům?“

Maršál Jesse Lockhart zvedl opilého Osamělého vlka za límec roztrhané košile a zavrčel: „Zavedu tě tam, chlapče. Vypadá to, že i ten rudoch ho bude potřebovat. Koupil to do ramene. Neví o tom jenom proto, že je namol.“

+ + + + +

Osamělý vlk neoplýval jen divokostí, ale i odolností. Když mu doktor Woodward vytahoval kulku z ramene, nehnul ani brvou.

Lékař ho nejdřív vůbec nechtěl ošetřit. Ne proto, že šlo o indiána, ale z toho důvodu, že se bál otravy alkoholem, když se k němu jen přiblížil.

Kiowa si zase odmítal lehnout.

Strnule seděl na židli a zdálo se, že vůbec nevnímá, jak mu doktor kuchá rameno.

Svýma žhnoucíma černýma očima upřeně hleděl na Gallega.

Gallego byl přesvědčen o tom, že Osamělý vlk ví, koho má před sebou, stejně tak jako Malý havran.

Kiowa znovu říhl.

Doktor Woodward sebou trhl. Přitom vytáhl z řezu zakrvácený skalpel a podržel ho Osamělému vlkovi před očima.

„Dobře mě poslouchej, ochmelko!“ zavrčel. „Jestli mi tu ještě jednou říhneš, tak ti tím skalpelem podřežu hrdlo. Jasné?“

„Jasné,“ přitakal Osamělý vlk, aniž by hnul brvou. Bylo to vůbec první slovo, které řekl od chvíle, kdy spatřil Gallega. Zvedl levou ruku a odstrčil doktora Woodwarda stranou. Skutečně už neříhal.

„Teď,“ řekl Kiowa.

Doktor Woodward na něj nedůvěřivě pohlédl. Poté si pospíšil dokončit svou práci dřív, než ho indián stačil svým dechem otrávit.

„Vzal jsem tvého bratra Malého havrana do vesnice Vysokého losa,“ prohodil Gallego.

Poprvé v očích mladého Kiowy spatřil něco jiného než nenávist. „Malý havran žije?“ vyhrkl.

Gallego přikývl.

„Poprosil mě, ať tě nezabíjím, Osamělý vlku. Musel jsem vystřelit na svého bratra, abych dodržel slovo. Doufám, že mi můj bratr jednoho dne odpustí.“

Osamělý vlk mlčel.

V místnosti panovalo naprosté ticho, až na doktorovo oddechování. Poté se ozval plechový zvuk. Doktor Woodward vytáhl Osamělému vlkovi z rány kulku a dal ji do plechové misky.

„Měl to zatraceně blízko srdce. Kdyby ještě jednou škytl, tak bych ho zabil.“

Poté mu ovázal rameno. Když skončil, mladý Kiowa vstal.

„Možná byste mu měl říct, pane Burnete, že by měl dva nebo tři dny

ležet v posteli. Jestli vyleze na koně, tak se mu rána nezahojí.“

Gallego pokrčil rameny. Věděl, že Osamělý vlk si nedá říct.

Kiowa vytáhl zpoza opasku revolver. Gallego mu jej přinesl ze stáje. Náboje mu ovšem nedal.

„Za práci,“ podotkl Kiowa a podal zbraň lékaři.

„Co s tím budu dělat?“ opáčil doktor Woodward.

„Zaplatí za tebe tvůj bratranec, Osamělý vlku,“ řekl Gallego. „Tvůj poník stojí vedle ohrady s dobytkem. Mluvil jsem s maršálem Lockhartem. Můžeš hnát dobytek k vašemu táboru.“ Podal Osamělému vlkovi papír, který napsal Lockhart a kde žádal, aby Kiowa nebyl po cestě považován za zloděje koní.

Osamělý vlk váhal.

Gallego viděl, že to při své hrdosti málem odmítl. Poté však pomyslel na svůj hladovějící kmen a pomalu přikývl.

Pravda, nepoděkoval, ale to po něm Gallego ani nežádal.

„Pozdravuj ode mne tvého otce, bratra a našeho dědečka,“ podotkl. „Svůj slib jsem dodržel.“

Osamělý vlk se beze slova otočil a odešel.

Gallego se díval za ním.

Mladý Kiowa měl co dělat, aby se dostal na hřbet svého ponyho, ale když se mu podařilo, vypadalo to, že je se svým koněm srostlý. Vedl ho jen stehny. V pravé ruce držel srolované laso a vyhnal vychrtlý dobytek z ohrady. Nejel nejkratší cestou přes hlavní ulici, ale vydal se i s dobytkem velkým obloukem kolem města. Pravděpodobně se obával, že si to bledé tváře ještě rozmyslí. Nevěděl, že Gallego za ten dobytek zaplatil, tři dolary za kus.

+ + + + +

Po dvou dnech se Lucky Jim probral z bezvědomí.

Gallego seděl vedle něj na židli a klimbal. Většinu času strávil u svého bratra a nyní jej přemohla únava.

Lucky zaklel.

Najednou se mu všechno vrátilo.

Pohlédl na svou levou ruku. Byla celá ovázaná, viděl z ní pouze dlaň a zápěstí. Téměř necítil bolesti.

Pohnul prsty.

A šlo to! V ráně přitom bylo cítit jen jemné škubání.

Tu si vzpomenul na toho, kdo mu ji způsobil.

Na toho Kiowu!

Pohlédl na svého bratra, který seděl na židli a chrápal.

Zmocnila se jej zlost.

Zvedl pravou ruku. Na jejím hřbetě měl náplast. Právě tam ho škrábla Gallegova kulka.

Jeho vlastní bratr na něj vystřelil!

Lucky se zachvěl vzrušením.

Na druhé straně postele visel přes opěradlo židle revolverový opasek s peacemakerem v pouzdře.

Lucky krátce pohlédl na svého bratra. Přestal sice chrápat, ale spal dál.

Chopil se pažby peacemakeru a palcem odsunul malou zástrčku před bubínkem.

„Je nabitý, Lucky,“ tiše řekl Gallego.

Lucky se zachvěl. Zvedl pravou ruku s peacemakerem a to tak prudce, že zasténal bolestí.

„Ty zrádný ničemo!“ vykřikl. „Ty se ještě odvažuješ sedět u mé postele? Tos nezapomněl na to, co jsem ti slíbil?“

„Nezapomněl, Lucky,“ odvětil Gallego. „To já jsem nabil ten peacemaker a pověsil ho přes židli. Když chceš, tak to zmáčkni. Já už na tebe zbraň nenamířím.“

„Naráz!“ zvolal Lucky. „Pročs teda na mě střílel, sakra?! Na vlastního bratra, Gale! Kvůli jednomu zloději koní! Co se to s tebou stalo, Gale? To pro tebe Kiowové znamenají víc než vlastní bratr?“

Gallego pomalu zavrtěl hlavou.

„Chtěl jsem ti to vysvětlit, Lucky,“ zašeptal, „ale nemohl jsem. Sám jsem z toho byl příliš zmatený. Když mi ten Kiowa u arroya řekl, že jsme vnuci jednoho dědečka, tak jsem ho už prostě nemohl zabít. A ani tobě jsem nemohl dovolit, abys ho zabil.“

Lucky vytřeštil oči a sklonil Peacemaker.

„Ale ten druhý mě chtěl zabít tomahavkem, Gale,“ zamumlal.

„ Osamělý vlk a Malý havran jsou bratři. Jsou to synové mého strýce Běžícího býka, který je bratrem mé matky. Přidali se k banditům, protože chtěli dobytek pro svůj hladovějící kmen. Nejsou to zločinci, Lucky.“

Lucky Jim pohlédl svému malému bratru do očí. Viděl v nich prosbu o odpuštění, ale zatím byla ta vzpomínka příliš čerstvá.

Mlčel.

Dveře pokoje se otevřely a dovnitř vstoupil doktor Woodward.

„Sakra!“ zaklel. „Měl jste mi hned dát vědět, když se váš bratr probudí. Nesmí moc mluvit! Potřebuje klid! A teď ven! A řekněte Millie, že mu už konečně může přinést tu kuřecí polévku, co ji už dva dny ohřívá!“

+ + + + +

O dva dny později se vydali na cestu.

Stádo již tou dobou zřejmě bylo na ranči B v trojúhelníku. Gallego totiž najal tři honáky, kteří ho přihnali domů.

Lucky Jim chtěl jet na koni, ale doktor Woodward mu to nepovolil.

Gallego tak koupil lehký vozík tažený dvěma koňmi, na němž bratrovi ustlal pohodlné lůžko. Ten sice zprvu láteřil, že nemůže jet, ale nakonec byl rád. Ruka už ho sice nebolela a rána se dobře hojila, ale velmi ho oslabila ztráta krve. Když se chtěl zvednout z postele, málem upadl.

Kousek je doprovodil maršál Jesse Lockhart. Poté se zastavil, zamával jim a díval se, jak ujíždí k východu. Vozík byl tažen Gallegovým pintem a Luckyho hnědákem.

Lockhart je varoval, aby nejezdili územím Kiowů, ale Gallego měl jiné plány.

Chtěl jet kolem vesnice Vysokého losa. Chtěl, aby jeho bratr Lucky na vlastní oči viděl, jak žije kmen jeho matky.

A chtěl také to, aby si Lucky a Osamělý vlk podali ruku. Teprve pak, domníval se, bude všechno zase dobré.

Gallego věděl, že Lucky se změnil.

Den předtím mu vyprávěl, že se ožení s Thelmou Bryanovou a vezme ji na ranč.

„Myslíš, že s tím táta bude souhlasit?“ otázal se Gallega.

„Jestli ne, tak mu to do té jeho paličaté hlavy vtlučeme,“ odvětil Gallego a šibalsky se na svého bratra usmál.

Po hodině cesty si Lucky Jim začal pohvizdovat.

Gallego se na něj otočil a řekl: „Hm, vypadá to, že ti je zase dobře.“

Lucky se na něho usmál a prohodil: „Vzpomínáš, co jsem ti slíbil? Že tě přivezu domů naloženého přes sedlo. A zatím ty mě vezeš jak čínskou princeznu.“

Lucky se usmál a Gallego věděl, že už jsou znovu bratry.