John Kirby

Colorado western 043. Průsmyk smrti

John McIntosh věděl, co ho čeká v průsmyku smrti. Pět mužů nemělo proti dvěma plukům texaských dragounů sebemenší šanci. Nepomohlo by jim ani dělo Gatling. Přesto byli rozhodnuti svůj úkol provést za každou cenu. Právě na nich totiž závisel osud čtyř tisíc vojáků. John McIntosh však nemohl tušit všechno, a když potkal Jezabel, začal si přát, aby to peklo přežil.

Patrola v šedých uniformách jižanské kavalerie jela do svahu. Šlo o osm mužů pod velením jednoho seržanta. V rukou drželi armádní kolty a upřeně hleděli na stopy, které již dlouhou dobu sledovali.

Pět kavaleristů Unie natáhlo kohoutky svých springfieldek. Leželi mezi skalisky a keříky na svahu, po kterém se k nim blížili Jižané. Pět mužů 2. michiganského pluku kavalerie je mělo na mušce.

Kapitán John McIntosh přiložil prst na spoušť své karabiny. Nepřátelská patrola už od nich byla pouhých dvacet yardů.

Rád by se boji vyhnul, hlavně, když pomyslel na tři těžce naložená zvířata, která nesla dělo Gatling a munici, a nyní byla přivázána za kopcem. Jenže nepřátelskou patrolu se jim stále nedařilo setřást. Jižané se jich drželi a pomalu se blížili.

Proto bylo nutné jednat.

John McIntosh zamířil na jižanského seržanta. Viděl mu do jeho propadlé, zarostlé tváře. Jižan měl zaprášenou uniformu, leskl se mu pouze kolt.

John McIntosh cítil, jak mu do očí teče pot. Prst na spoušti mu nervózně cukal. Musel však počkat, aby si byl jistý, že trefí. Pokud totiž dojde k boji, nesmí žádný z Konfederantů uprchnout. Úspěch jejich poslání spočíval v tom, že se nikdo nedozví, kde jsou.

Teď!

John McIntosh zmáčkl spoušť. Třeskl výstřel a jižanský seržant sletěl ze sedla.

Salva z karabin zbývajících Yankeeů srazila do prachu další čtyři Jižany. Přepadení bylo tak nečekané, že nepřátelská patrola vůbec nestačila zareagovat.

Čtyři zbývající Jižané pálili ze svých koltů na všechny strany, jenže byli v nevýhodě, protože jejich vyplašení koně se vzpínali a pokoušeli se vyrazit pryč.

McIntoshovi muži nabili do svých springfieldek nové náboje.

Zaduněly další výstřely. Opět dva jezdci spadli ze sedel. Dva poslední obrátili své koně a pokusili se uprchnout, aniž by na McIntoshovy vojáky stříleli. Nedostali se ani 50 yardů daleko. Třetí salva ukončila jejich pozemskou pouť.

Boj skončil.

John McIntosh si hřbetem ruky utřel pot z čela a vstal. „Pochytejte jejich koně a zastřelte je,“ řekl. „Prozradilo by nás i to, kdyby se vrátili k jejich hlavnímu voji.“

Zatímco kráčel ke svému koni, díval se na východ. Tam někde ležel jejich cíl, onen bezejmenný průsmyk, jemuž dal ve svých myšlenkách přiléhavé jméno: Průsmyk smrti.

+ + + + +

Začalo se stmívat. Se západem slunce se zvedl chladný vánek.

Pět jezdců, kteří jeli v odstupech za sebou, se oddávalo svým myšlenkám. Tři poslední s sebou vedli vždy jednoho naloženého koně.

Jezdci sledovali úzkou, sotva viditelnou pěšinu. Měli však dobrou mapu.

McIntosh měl své tmavé oči přivřené, ale jeho ostřížímu zraku přesto nic neuniklo.

Seděl poněkud předkloněn s kloboukem posunutým do zátylku a vychutnával si čerstvý večerní vítr, který s sebou po denním vedru přihnal chladnější vzduch.

Měl odpovědnost za muže, kteří jeli za ním, a hlavně za zdar jejich poslání.

Všechno začalo před čtyřmi dny, když stál ve stanu plukovníka Amese nad stolem s mapou.

V narudlé záři petrolejky mu Ames ukázal prstem jedno místo na mapě.

„Tady!“ řekl. „Podívejte se na to, McIntoshi! Pojďte sem. Slyšel jste už někdy o tom průsmyku? Ne? Ten průsmyk je pro nás neuvěřitelně důležitý. Mám vám říct proč? Poslouchejte, McIntoshi. Za ním už jsou rebelové. Tady leží čtyři naše pěší pluky: čtyři tisíce mužů, které chceme dostat na jih, protože tam pro nás budou mít velký význam. Chceme se pokusit zastavit postup rebelů a získat čas. A toto…,“ ukázal na čáru na mapě, „toto je cesta, kterou se vydá naše pěchota. Máme důvod domnívat se, že rebelové se mezitím o našem úmyslu dozvěděli. Jestli se jim podaří zaútočit přes průsmyk několika švadronami kavalerie, pak nám vpadnou do boku a jsme ztraceni.“

Na chvíli se odmlčel a pohlédl na Johna McIntoshe, který mlčky přihlížel. Poté si z úst vyňal doutník.

„Poslouchejte, McIntoshi,“ pomalu řekl. „Dobře mě poslouchejte. Musíme ten průsmyk obsadit. V podstatě to ani není průsmyk, ale úžlabina mezi skalami. Je to však jediné místo, odkud na nás rebelové mohou zaútočit. Pošleme tam naše lidi, aby jej obsadili a drželi jej tak dlouho, dokud tudy naše pěchota neprotáhne. Co myslíte, kolik mužů by na to bylo potřeba?“

John McIntosh se opřel o stůl a zahleděl se do mapy.

„Neznám ten průsmyk,“ prohodil. „Ale jestli ho máme udržet proti kavalerii, tak bychom potřebovali víc než padesát lidí.“

Plukovník Ames odložil doutník do popelníku.

John McIntosh na něj pohlédl.

„Myslíte?“ otázal se. „Uvažujte, kapitáne! Pokud tam pošlu padesát mužů, mohu počítat s tím, že je uvidí nepřátelská patrola a že pak Konfederanti okamžitě vytáhnou přes průsmyk. A to by všechno zhatilo. Ne, to se nesmí stát. Nesmíme vzbudit jejich nedůvěru. Musíme je obelstít. Když se nám to podaří, tak bude průsmyk v našich rukách.“

John Mcintosh si mnul bradu.

„Rozumím,“ řekl.

Plukovník Ames na něj pohlédl svýma světlemodrýma očima. „Opravdu?“

„Ano.“

„Nebude to lehké.“

„To vidím.“

Ames začal po stanu chodit sem a tam. Táborové ohně přes plátno vrhaly podivnou rudou záři. John Mcintosh se posadil na hranu stolu a díval se na plukovníka, který se tři kroky před ním zastavil.

„Vím, co od vás požaduji,“ řekl. „Ale myslete na to, McIntoshi, že jde o život mnoha tisíců mužů, jejichž osud závisí na tom, jestli ten průsmyk udržíme, nebo ne. A my ten průsmyk udržet musíme. Ten, koho tam vyšleme, se musí postarat o to, že jej udržíme.“

„Ano,“ prohodil Mcintosh.

„Jestli do toho nechcete jít, tak mi to řekněte,“ dodal plukovník Ames. „Vím, že to pro vás je těžká situace, kapitáne. Jestli nevěříte, že byste to dokázal, tak o tom dál nemluvme. Pošlu tam někoho jiného.“

John Mcintosh na něj pohlédl s trpkým úsměvem.

„Proč ten úkol chcete dát zrovna mně, pane?“

„McIntoshi, jste dobrý důstojník. Věřte mi, že kdybych tam mohl jet sám, pojedu. Ale nemohu. Mou povinností je vést ty čtyři tisíce mužů a doufat, že tam bude někdo, kdo nás bude chránit.“

John Mcintosh vstal. „Chci se vás na něco zeptat, pane,“ prohodil. „Co bude s těmi lidmi, kteří mají držet průsmyk, když pluky za nimi projdou? Kdy budou moct odejít? Kdy budou vědět, že už za jejich zády nejsou žádné naše jednotky?“

„To vám řeknu, McIntoshi, jestli se rozhodnete tam jet.“

John Mcintosh sevřel rty a odsekl: „Povězte mi to!“

Plukovník k němu přikročil a položil mu ruku na rameno. V jeho tváři se však neobjevil ani náznak úsměvu.

„Bude tam pokud možno co nejméně lidí,“ řekl. „S dostatkem munice, zásob a dobrými koňmi. Dostanete jeden nový opakovací kanón. Říká se mu Gatling. Nevím, jestli jste tu věc už někdy viděl. Střílí tak rychle, že může nahradit půlku pluku.“ Když to říkal, stále měl kamennou tvář.

John Mcintosh na to myslel, když jel v čele svých lidí noční krajinou. Říkal si: Neusmíval se. Vím, že to pro něho bylo těžké, ale sakra, pro mě to je ještě těžší. Jestli to přežiju, svleču uniformu. Hergot, proč jsem mu jenom přikývl?

Panovala tma. Měsíc ještě nevyšel. Citelně se ochlazovalo.

John Mcintosh na chvíli zastavil koně a pokusil se v té temné, bezměsíčné noci orientovat. Ostatní jezdci se shromáždili kolem něj.

Jeden z nich přijel až k němu a vyklonil se ze sedla.

„Chcete se podívat na mapu, kapitáne?“

„Ne.“

„Mám ji tady.“

„Ne,“ odvětil John Mcintosh. „Jestli se nemýlím, tak jsme někde velmi blízko průsmyku.“

„Myslíte tam?“

„Ano, Powersi, tam.“

„A co chcete dělat, kapitáne?“

John Mcintosh si sdělal klobouk a prohrábl si své tmavé vlasy.

„Ronsone!“ zvolal.

Přijel k němu další jezdec.

„Ano?“

„Podíváme se dopředu.“

Ronson mlčky přikývl. „Pošlete tam mě, pane,“ řekl mladý Harry Powers. „Chci jít s Ronsonem. Hlásím se dobrovolně.“

„Stačí, že jste se dobrovolně přihlásil na tuto jízdu, Powersi. Jste jediný z nás, kdo dokáže obsluhovat to dělo. Máte zodpovědnost za čtyři tisíce životů, Powersi. Mějte to na paměti.“

Chvíli panovalo ticho, pak mladý jezdec odvětil: „Ano, pane!“

„V pořádku. Už o tom nemluvme.“

John Mcintosh toporně slezl ze sedla. Dlouhá jízda ho unavila. Protáhl se. Hearn Ronson také seskočil ze sedla. John Mcintosh si rozepnul sponu svého pláště a hodil jej přes sedlo. Poté si odpásal šavli a pověsil ji na hrušku sedla. Zatímco si Hearn Ronson svlékal plášť a klobouk, vytáhl John Mcintosh z pouzdra revolver, otevřel bubínek a špičkou prstu prohmatal komory. Když zjistil, že v každé je náboj, spokojeně bubínek zavřel a strčil onu dlouhohlavňovou zbraň, kolt ráže 45, zpátky do pouzdra.

Sklonil se a sáhl si do holínky, kde měl schovaný krátký nůž s širokou čepelí. Poté se obrátil na Ronsona, jenž stál mlčky vedle svého koně a díval se na něj. Také on odložil šavli, ale kromě ní i revolverový opasek. Neměl tedy již nic kromě nože.

„Kapitáne?“ otázal se. „Půjdeme?“

„Ano.“

„Půjdeme společně, nebo se rozdělíme?“

„Nejdřív půjdeme společně. Rozdělíme se, jen když to bude nutné.“

Ronson mlčky přikývl.

John Mcintosh se obrátil na mladého Powerse, jenž se opíral loktem o hrušku sedla.

„Poslouchejte, Powersi. Dokud budu pryč, převezmete velení, jasné? Jestli se nevrátím, nebo jestli uslyšíte výstřely, tak se půl míle vraťte, ale naše koně nechtě tady, aby si mysleli, že jsme přijeli sami. V noci se vraťte a zkuste to znovu. Rozuměli jste mi? Jestli to bude možné, tak průsmyk obsaďte a držte celý den, potom zmizte tak rychle, jak jen to půjde.“

„Radši jste měl říct, jestli to půjde, kapitáne,“ ironicky dodal jeden jezdec.

John Mcintosh se na něj obrátil a řekl: „Buďte zticha, Riley. Vím, že byste se chtěl vypařit, ale z toho nic nebude.“

„Mně je jedno, kdo mě zastřelí, kapitáne,“ posměšně podotkl. „Zkusím to tehdy, kdy budu mít největší šanci.“

„Tu budete mít, když teď zůstanete zticha.“

„No dobrá, už nic neřeknu.“ „To byste mě překvapil, Riley.“ John Mcintosh se odvrátil. „Pojďte,“ řekl Ronsonovi.

Přikrčeni se pak rozběhli po plošině. Chtěli se pohybovat tiše, ale McIntoshovi se zdálo, že jejich kroky přímo duní. Pak přišel pás suti a tak museli dávat pozor, aby se nesesmekli do temnoty. Konečně se znovu ocitli mezi pískem a skalami. „Vítr vane proti nám, Hearne,“ zamumlal Mcintosh.

Odpovědí mu bylo stejně nesrozumitelné mumlání.

„Hearne, můžu se na tebe spolehnout?“

„Proč ne, pane?“

„Nech těch nesmyslů, Hearne. Víš, jak je pro nás ten průsmyk důležitý. Naše osobní záležitosti teď musíme nechat stranou.“ „Máš strach, Johne?“ „Ano, Hearne. Ale ne o sebe. O ty čtyři tisíce mužů, kteří teď pochodují někde za námi.“ „Rozumím.“

„Nikdo z nás nemá rodinu, Hearne. Ale mnoho z těch vojáků ano. Víš, proč jsme tady.“ „Jistě.“

„A víš, co závisí na zdaru naší akce.“

„Jo. Jenoms nám zapomněl vysvětlit, jak se odtud dostaneme, Johne.“

„To už nějak uděláme.“ „Myslíš?“

„Ano,“ řekl John Mcintosh a byl rád, že je taková tma a nevidí Ronsonovi do očí. Zároveň však cítil, že Ronson jeho slovům nevěří. Ronson nebyl Powers, nebyl to žádný zbrklý mladík. Byl muž a pokud se pro něco rozhodl, tak si to předtím velmi pečlivě rozvážil a jistě pro to měl dobrý důvod. Ronson měl chladný a vytříbený úsudek.

John Mcintosh slyšel jeho trpká slova: „Víš, že se nám to nepodaří, Johne. Nepovede se to. Ale neměj strach, ostatním to neřeknu. O to už se postará Riley. Jenom chci vědět jedno, Johne. Proč jsi do toho šel?“

„Na to samé bych se mohl zeptat i já tebe. Proč jsi tady?“

„Kvůli tobě. A ty?“

„Nevím,“ odtušil John a na chvíli se usmál. Poté už úplně jiným tónem prohodil: „Pojďme, musíme si pospíšit. Nemáme moc času.“

„Nemáme moc času?“ zapochyboval Ronson. „Vždyť máme celou noc.“

„Tak pojď!“

Po jednom opustili ochranu vysokého žulového bloku. John i v té tmě pozoroval divokou krajinu a věděl, že plukovník mu neřekl mnoho, když mu pověděl, že průsmyk je branou na východ. Kolem něj se tyčily rozeklané štíty a hřebeny, které se možná daly zdolat pěšky, ale v žádném případě ne na koni. Všichni jezdci museli použít cestu vedoucí přes průsmyk, který nyní měli obsadit. Zmocnilo se ho tušení, že Jižané už tam budou. Určitě tam budou mít aspoň pár mužů.

Náhle chytil Ronsona plazícího se před ním za opasek a zastavil ho.

„Neslyšels to?“

„He?“ Ronson se natočil proti větru, ale pak zavrtěl hlavou.

„Teď zas. Pořád to neslyšíš?“

Oba naslouchali.

A znovu se ozval tichý zvuk, který nyní již nemohli přeslechnout.

Vítr k nim přinesl tichý smích a útržky slov, kterým však nerozuměli. Zdálo se, že to přišlo z velké dálky.

„Slyším to,“ zamumlal Ronson.

John Mcintosh přikývl. „Je to ze stezky,“ poznamenal. „Z rokliny.“

„Strážní,“ domníval se Ronson.

„Bojím se, že máš pravdu. Pojď.“ Pomalu se plazili dál, přičemž dávali pozor na to, aby nezpůsobili zbytečný hluk. Hlasy zněly silněji. Někdo se tam smál. Oba muži se dostali až na temeno vysoké žulové skály, odkud mohli vidět na roklinu táhnoucí se mezi svahy hor. John Mcintosh se neubránil překvapenému hvízdnutí.

V roklině se svítilo. Ano, svítilo, jako by šlo o nějaké obydlené místo. A taky, že to bylo obydlené místo. Cesta mohla být takových 30 yardů, nebo i o něco více široká a vedla právě pod skalou, na které leželi. Za ní stál srub. Byl nízký, měl plochou střechu a krčil se v závětří horského masívu, který se za roklinou tyčil proti noční obloze. Srub byl poměrně velký a dobře postavený.

Johnovi se zdálo, že vidí i stáj a kůlnu.

Slyšel smích a hlasy vycházející z přivřených dveří.

„Co si o tom myslíš, Hearne?“ zašeptal.

Ronson zvedl dva prsty.

„Co tím míníš?“ otázal se John.

„Dva koně,“ sykl Ronson.

„Kde?“

„Tam dole. Vidíš je?“ Ronson ukázal na místo pod srubem.

John tam rozeznal obrysy dvou koní, kteří byli přivázáni ke stáji. Neklidně mrskali ocasy.

„Myslíš, že jsou tam jenom dva chlapi?“ nedůvěřivě se zeptal John McIntosh.

„Vypadá to tak.“

„To znamená,1 že s naším příchodem nepočítají.“

„To je naše výhoda.“

„Ano. Myslíš, že by nás koně mohli ucítit?“

„Ne, dokud budeme tady nahoře.“

John pohlédl na Ronsona, který se připlazil až na kraj skály, aby měl lepší rozhled. Bezpochyby šlo o výborné místo, kde se dalo libovolně dlouhou dobu bránit proti mnohonásobné přesile, pokud jste měli dostatek munice. Protáhlý srub byl svou delší stranou šikmo natočený k cestě. Z obou stran byl chráněn skalami, takže případným útočníkům by nezbývalo než použít cestu.

Náhle mu Ronson položil ruku na rameno.

„Tam,“ zašeptal.

Dveře srubu se náhle otevřely a ve světle, které vycházelo zevnitř, se objevila postava.

V následujícím momentě zase zmizela.

Ronson se neklidně zavrtěl. „To jsou více než dva hlasy,“ řekl.

John ukázal na stěnu.

„Tudy musíme dolů,“ prohodil, „ať chceme, nebo nechceme.“

„Nevím, jestli je to možné,“ váhavě opáčil Ronson a jal si mnout bradu.

„Zkusíme to tam tím žlabem. Pojď!“

Ronson ho chytil za ruku.

„Kdo půjde první?“ otázal se přidušeným hlasem.

John na něj pohlédl. Cítil jeho nedůvěru. Mávl rukou a plazil se dál, přičemž zamumlal: „Já.“

„Dobrá,“ zašeptal Ronson. Plazili se po kraji skály jako dvě ještěrky ke žlabu, kudy se John chtěl vydat dolů. Zde skalní stěna nebyla tak strmá a deště zde mezi dvěma skalami vymlely koryto. V něm rostly keře a malé kaktusy. John si zpoza opasku vzal rukavice a natáhl si je. „Počkej, dokud nebudu dole,“ zašeptal.

Pomalu pak začal žlabem sestupovat. Přes jeho opatrnost se mu pod nohama oddrolilo několik kamínků, které se pak skutálely dolů. To vždy zatajil dech a pohlédl ke srubu. Ale ať už jej obýval kdokoli, rozhodně ten hluk padajících kamenů neslyšel. Zřejmě i proto, že hlasy v něm zesílily a znělo to tak, jako by tam došlo k hádce.

Potom se ozvala špatně naladěná kytara a zpěv. Po chvíli pak hudba ustala a kdosi se zasmál.

Náhle se přivřené dveře rozletěly a někdo vyběhl ven.

John po několika vteřinách poznal, že jde o ženu, nebo - podle její rychlosti a hbitosti - dívku v široké sukni. Po ní se ve dveřích objevil muž, který se vydal za ní. Krátce nato se v nich vynořily další dvě postavy.

Kdosi zvolal hlubokým basem: „Nech ji! Nech ji!“

„Drž hubu, negre!“ ozval se další hlas.

Dívka již téměř dosáhla keřů, když po ní její pronásledovatel skočil.

Tiše vykřikla a spadla do křoví. John viděl ve svitu hvězd šedou uniformu vojáka Konfederace, který se nad ní skláněl a viditelně se jí pokoušel roztrhnout blůzu. Bránila se jako divoká kočka, bila ho, kopala a škrábala. U srubu zatím jeden muž zadržoval toho, který jí chtěl jít na pomoc.

„Eliahu! Eliahu!“ křičela.

Muž před srubem zuřil a pokoušel se tomu druhému vytrhnout.

„Pusťte ji, vy psi!“ zvolal. „Přestaňte s tím!“

Voják, který ho levou rukou držel, pravou vytáhl kolt a jeho pažbou onoho muže udeřil. Ten zavrávoral a opřel se o stěnu domu.

Když John slezl ze skály, sáhl si do boty a vytáhl z ní krátký nůž. Ronson, který se po chvíli objevil vedle něj, mu varovně položil ruku na rameno, ale John zavrtěl hlavou. Poté se rychle zvedl a kryt temnotou přiběhl k oněm dvěma. Vrhl se na vojáka, který si ho zřejmě s někým spletl, protože slyšel, jak kleje: „Prašivý negr!“

Pak jej strhl k zemi a zacpal mu ústa. Teprve nyní jeho protivník poznal svůj omyl. Zoufale sebou trhal a snažil se z Johnova sevření uvolnit, ale jeho odpor ukončil John jedinou ranou nožem. Pak McIntosh pohlédl mezi větvemi jednoho keře k domu.

Slyšel, jak druhý voják volá: „Hej, Texi, co se děje? Texi, řekni něco!“

John se nehýbal.

„Sakra, řekni něco, Texi! Co se děje?“

John se stále nehýbal. Tiše a nehybně ležel mezi keři. Za sebou slyšel vzrušené oddechování dívky a přál si, aby se uklidnila, a hlavně, aby byla tiše. Poté uviděl, jak voják z opasku vytahuje kolt. S cvaknutím natáhl kohoutek a vydal se k němu. John věděl, že nesmí dojít ke střelbě. Rána v takové úzké úžlabině by měla ozvěnu, jež by byla v noci slyšet na míle daleko.

Sevřel rukojeť nože a přichystal se k rozhodujícímu skoku.

Slyšel přibližující se praskání, jak se Jižan prodíral keři, a pak se před ním vynořila temná silueta. Vymrštil se a skočil na něj.

Srazil jej k zemi jako puma a vrazil do něj nůž. Voják ani nevykřikl a zůstal nehybně ležet.

Zezadu k němu kdosi přiběhl: Hearn Ronson.

„Stalo se ti něco, Johne?“ zeptal se rozrušeným hlasem.

„Ne. Odkdy ti můj osud leží na srdci?“

John pomalu vstal a oklepal ze sebe prach, načež si strčil nůž zpátky do boty.

„Co je s tou dívkou?“ otázal se Ronson.

John McIntosh na něj zkoumavě pohlédl. „Ještě jsem se na ni nepodíval.“

Ronson se k ní obrátil. Viděl pouze její nezřetelné obrysy. Seděla u keře a roztrženou blůzou se snažila zakrýt si ňadra. Dosud nepromluvila jediné slovo. Se strachem v očích nyní hleděla na muže, který se k ní skláněl.

„Je jich tu víc, slečno?“ zeptal se Ronson.

Neodpověděla.

„Hej, na něco jsem se tě ptal?“ zvýšil hlas. „Chci vědět, jestli je jich…“

John ho odsunul stranou a přistoupil k ní.

„Přiveď ostatní, Hearne,“ řekl. „Jestli je jich tu víc, tak je budeme muset vyřídit. Budete si ale muset udělat malou zajížďku. S koňmi se tudy nedostanete.“ Ronson na něj zoufale a pochybovačně pohlédl, ale potom přikývl a řekl: „V pořádku, Johne. Přivedu ostatní.“

John se za ním díval, dokud nezmizel v temnotě. Slyšel, jak těžce oddychuje. Pak se sklonil k dívce a chtěl ji pomoci vstát. Ona však ucukla, jako by se jí dotkl had. Poté vstal a počkal, až se zvedne sama.

„Pojď,“ řekl. „Podíváme se, co můžeme udělat pro tvého přítele, dokud tu nebudou ostatní.“

Stydlivě jej následovala ke srubu. Muž, kterého voják srazil k zemi, už se hýbal. Se sténáním si sedl. Právě se probral z bezvědomí a nevěděl, co se stalo. Když spatřil dvě postavy blížící se z temnoty, sáhl po jediné zbrani, kterou kolem sebe viděl - po kameni. Pak ale poznal modrou uniformu a s udiveným povzdechem jej zase položil na zem.

Jednalo se o starého černocha s šedivými vlasy zvláštně kontrastujícími s jeho černou pletí. Přes svůj věk ještě překypoval silou, což nezakryly ani nuzné šaty, které měl na sobě, pestrobarevná košile a bavlněné kalhoty, které byly kdysi bílé. Boty neměl, zato jej zdobil žlutý šátek.

John si k němu klekl a prohlédl si zraněné místo na jeho hlavě.

„Jsem kapitán John McIntosh ze sedmého jízdního pluku pod plukovníkem Amesem,“ představil se.

„Vy jste voják Unie?“ váhavě se zeptal černoch. „Ano.“

„To je naše spása!“

„Jsou tu ještě nějací rebelští vojáci?“ otázal se John.

„Teď ne.“

„A dřív?“ prohodil John, zatímco kapesníkem ovazoval černochovi hlavu.

„Ne, dřív tu nebyli. Ale zítra, zítra tudy chtějí, kapitáne, projet na druhou stranu.“

„Vykládali vám to ti dva?“

„Ano. Kde jsou teď?“

John otevřel ústa a chtěl odpovědět, ale dívka, která celou dobu mlčky stála za ním, takže na ni skoro zapomněl, řekla místo něho:

„Jsou mrtví, otče. Kapitán je zabil.“

John se otočil a užasle na ni pohlédl. Netušil, že to je jeho dcera, tedy černoška. Ve světle vycházejícím ze dveří z oken se mu zdálo, že má poněkud světlejší pleť než její otec. Přitom již mnohokrát zjistil, že černé dívky prchající z Jihu jsou velmi krásné. Ale takovou, jako byla ona, ještě nikdy neviděl.

Její otec vstal a řekl: „Takže kapitán tu není sám, že?“

„Ne,“ odvětil John a též se zvedl.

„Kdo je tu s vámi?“

„Moji muži.“

„Proč jste tady?“ zeptal se černoch.

„Protože tu máme bojovat.“

„Tady u nás?“

John přikývl.

„Pane Bože,“ spráskl ruce starý muž a vešel do domu.

John jej následoval dovnitř. V obývacím pokoji svítila velká petrolejová lampa.

Ke svému úžasu zjistil, že srub je velmi útulně zařízen.

Starý muž přikročil ke stolu, na němž stála poloprázdná láhev whisky a několik skleniček. Sedl si na židli, nalil si a na ex tu skleničku whisky vypil. John, který zůstal stát ve dveřích, pohlédl na dívku a všiml si, že ho pozoruje. Věděl, co ten pohled znamená. Vyjadřoval to samé, co onen lok whisky, který si dopřál její otec. Černoch se nadechl a zdrceně prohodil: „Jestli se tu bude bojovat, tak budeme zase muset odejít, kapitáne.“

„Vím.“

„Och, život je tak těžký.“

„Bohužel, nemůžeme se tomu vyhnout.“

„Možná, kapitáne, ale…“

„Hodně na tom závisí,“ přerušil ho John. To vysvětlování ho rozzlobilo. Proč by se měl omlouvat těmto lidem, když v jeho rukou ležel osud čtyř tisíc mužů. Odvrátil se a zmizel v temnotě.

Pak za sebou uslyšel šramot. Všiml si, že dívka vyšla za ním. Na ramenou měla přikrývku a zvědavě jej pozorovala.

„Eliah je starý muž, kapitáne,“ řekla. „Pro něho je těžké vzdát se toho, na čem tak tvrdě pracoval. Proč se tu musí bojovat? Může se přece bojovat i někde jinde, kde nebudete muset nikoho vyhnat.“

John se trpce zasmál. „Tomu bys nerozuměla, kdybych se ti to snažil vysvětlit,“ poznamenal. „Opravdu?“ zapochybovala. „Asi ne.“

„Ale toto je náš domov.“

„No a?“

„Nikdo není šťastný, když mu někdo jiný chce zničit domov,“ řekla tichým hlasem.

„Měla bys nám být vděčná,“ odvětil. „Ti rebelové s tebou neměli dobré úmysly.“

Sklopila zrak a špitla: „Je mi líto, kapitáne. Nechci vypadat jako nevděčnice. Vím, za co vám vděčím.“ Odmlčela se a pohlédla na něj, aby prohodila: „Nejsem nevděčná, ani můj otec ne, ale…“

„Ale vypadá to tak,“ poznamenal John.

„Prosím, nemyslete si to o nás,“ řekla. „Jsme vám zavázaní, ale..“ „Ale byli byste nám ještě zavázanější, kdybychom hned zmizeli, že?“ Ironicky se zasmál, tato situace byla poněkud komická.

„Děvče, nejde to,“ podotkl. „Jsme tu proto, abychom průsmyk obsadili. Všechno, co mohu udělat je to, že vám dám potvrzení, že jsme váš dům převzali pro válečné účely a že měl takovou a takovou cenu, která by vám měla být vyplacena. Jestli to ale pomůže, nevím.“

Otočil se a chytil ji za rameno. Pohlédl na ni a dodal: „Čtyři tisíce mužů čekají, že jim pomůžeme. Čtyři tisíce mužů, kteří mají ženy a děti. chápeš, co tím chci říct? Jsme tady proto, abychom zachránili čtyři tisíce duší. Jestli texasští dragouni zítra dobudou průsmyk a dostanou se na druhou stranu, jsou naši lidé ztraceni. Čtyři pluky by byly rozdrceny napadrť. Vy dva, ty a tvůj otec, si sbalíte své věci a zmizíte - ještě dnes v noci. Zítra přijedou rebelové, a to už budete muset být hodně daleko. Nikdo neví, jak to dopadne.“ Vzdorně na něj hleděla, ale na odpověď už se nezmohla. Roztřásly se jí rty jako dítěti, kterému je do breku, ale ovládla se. Odtáhla se od něj, otočila se a odešla do domu, přičemž za sebou práskla dveřmi.

Chvíli si pohrával s myšlenkou jít za ní, ale pak uslyšel dusot mnoha koní, který se přibližoval. Vyšel jim naproti. Bylo mu z toho všeho zle. Jenže ve válce se na právo a spravedlnost nikdo neptá. Rozhodující je jen vítězství.

Z temnoty se vynořily siluety jezdců. V jejich čele jel Ronson. Na uzdě vedl kapitánova koně. Dvacet yardů před domem zastavil a předal mu uzdu. Poté seskočil ze sedla. „Co dál, kapitáne?“ otázal se. John udělal gesto, které mohlo znamenat všechno a nic. „Obsadíme to tu,“ řekl a kývl na dům.

„Ale jsou tu lidé.“

„To nevadí. Vědí, že je pro ně lepší, když co nejdřív zmizí.“

„A potom?“

„Potom bude jeden z nás hlídat a ostatní budou spát. Můžeme spát až do rána. Ráno musíme být odpočatí. Řekni Powersovi a Fernandezovi, ať do domu přinesou dělo, všechnu munici a pušky. Musíme tu věc postavit na vhodné místo. Škoda, že jsme s sebou nemohli vzít lafetu. Tady by se nám hodila.“

Ronson zvedl obočí. „Mohli bysme to zkusit s povozem, kapitáne,“ navrhl. „Jestli tu nějaký mají.“

„Budou ho potřebovat, aby na něm odvezli své věci. Vymyslel jsem to jinak. Dáme tu věc do jednoho okna, abychom jí mohli mířit a tak lépe bránit průsmyk.“

„O tom si musíte promluvit s Powersem, pane,“ poznamenal Ronson, aby pak zašeptal: „Zůstanu s tebou, Johne.“ Řekl to tiše, aby to nikdo kromě nich dvou nemohl slyšet. „Ať se stane cokoli, já zůstanu s tebou.“

John McIntosh strčil obě ruce za revolverový opasek. „Máš strach, že bych ti mohl uniknout?“ ironicky se otázal.

„Ne. Ty mi nemůžeš uniknout, Johne.“

„Možná se odtud nedostaneme ani jeden, Hearne.“

„I na to už jsem myslel.“

„A k jakémus dospěl závěru?“ Ronson ustoupil stranou a položil svou velkou, chlupatou ruku na pouzdro revolveru, v němž měl strčenou zbraň.

„Ty půjdeš přede mnou, Johne,“ přidušeně podotkl. „To každopádně.“ John McIntosh pomalu a zamyšleně přikývl: „Ty umíš člověka uklidnit,“ odpověděl.

„To není vtip,“ odtušil Ronson.

„Já vím.“

Ronson se zhluboka nadechl a přesvědčeným hlasem dodal: „Nikdo by se k tomu jinak nepřihlásil, Johne. Já jsem tu jenom proto, abych byl blízko tebe. Ať se děje, co se děje, já to koupím až po tobě. Rozumíš?“

John McIntosh pokrčil rameny.

„Až zítra přijdou rebelové, Hearne,“ poznamenal, „tak se pokus na nenávist ke mně zapomenout. Jinak budeš střílet vedle.“ Poté se otočil a vrátil se do domu, odkud se ozýval tichý hovor.

+ + + + +

Podle postavení měsíce mohla být tak hodina před půlnocí. John McIntosh si rozepnul kabát a košili a sňal si z krku dámské hodinky, které měl pověšené na řetízku. Otevřel je, krátce pohlédl na ciferník a zase je schoval.

Bylo přesně jedenáct hodin.

Mladý Powers a mlčenlivý míšenec Fernandez se starali o koně, k jehož sedlu bylo přivázáno těžké opakovací dělo. John McIntosh, který stál poblíž domu, je pozoroval. Powerse s sebou bral nerad. Byl mladý a, jak se ukazovalo, neuměl se ovládat. John si nebyl jistý, jestli v té těžké zkoušce obstojí. Kromě toho se mu příčilo dávat všanc takový mladý život. Jenže Powers se přihlásil dobrovolně a s opakovacím kanónem neuměl v Amesově švadroně zacházet nikdo tak jak on. „Mierda!“ tiše zaklel Fernandez, když ho hlaveň zbraně udeřila do boku.

Přesto se jim podařilo dělo sundat na zem a pak ho odnést k domu. „Kapitáne!“ zvolal Powers. John vystoupil na světlo. „Kam to máme přinést, kapitáne?“

„Do domu.“ „K tomu černochovi?“ „Proč ne?“ Powers pokrčil rameny. „Jenom aby to dobře dopadlo,“ ustaraně řekl. „Raději zůstanu uvnitř, ať se kolem toho nikdo nemotá.“ Už několik měsíců se staral o to opakovací dělo. Pečoval o něj jako o malé dítě, byl přímo zamilován do této hrozné zbraně, která dokázala nahradit polovinu pluku, pokud byla v patřičných rukou.

John zahodil cigaretu, kterou si zapálil teprve před několika minutami, a otevřel dveře.

Černoch seděl na stole a dívka se opírala o krb. Dívala se do rohu, kde visel kříž. Oba pohlédli na tři muže, kteří dovnitř táhli těžké dělo.

John za sebou zavřel dveře a rozhlédl se. Na přední stěně domu, která byla obrácená ke stezce vedoucí průsmykem, byla tři okna. Přišel k poslednímu, otevřel jej a vyklonil se ven. Moc toho v té tmě vidět nemohl, ale přesto rozeznával siluetu průsmyku.

„Dejte to sem,“ řekl. Všiml si přitom, jak si mladý voják prohlíží dívku. „Powersi, běžte ven a přineste koňskou houni, ať jí to dělo přikryjeme,“ prohodil.

Powers s očima upřenýma na dívku odešel pryč. Fernandez přistoupil ke kříži, smekl klobouk a palcem se pokřižoval na čele, na rtech a na prsou.

John se obrátil na černocha a jeho dceru, kteří hleděli na míšence, jako by něco takového ještě nikdy neviděli.

„Vy dva,“ povzdychl si. „To je opakovací dělo. Velká a nebezpečná zbraň. Jestli se ho někdo, kdo s ním neumí zacházet, dotkne, začne střílet. Takže se k němu nepřibližujte, ano?“ Dívka přikývla, ale starý muž se upřeně zahleděl do láhve whisky stojící na stole. Poté rezignovaně sklonil hlavu.

Dovnitř přišel Powers, který přinesl přikrývku. Když procházel kolem stěny, usmál se na zaraženou dívku.

„Dobře to přikryjte,“ prohodil k němu John.

„Ano, pane.“ Powers si klekl, rozprostřel na dělo deku a zabalil jej do

ní. Do komplikovaného závěru zbraně se nesměla dostat žádná nečistota.

John se obrátil k míšenci, který si již mezitím znovu nasadil klobouk.

„Fernandezi, běž ven a podívej se, jestli je postaráno o koně.“

Fernandez přikývl a pomalu odešel.

John položil Powersovi, který ještě klečel u opakovacího děla, ruku na rameno.

„My dva,“ řekl, „se podíváme po vhodném místě pro hlídku.“

Powersovi se nechtělo odtrhnout oči od útlé postavy dívky, která stála vedle kamen a dívala se na ně. Červenal se a chvíli mu trvalo, než pochopil, co po něm McIntosh chce. Poté přikývl, vstal a utřel si dlaně do kalhot.

Přišli ke dveřím a Powers chtěl zrovna otevřít dveře a nechat kapitána vyjít ven, když je zarazil hlas starého muže.

„Nechce si kapitán dát skleničku?“

John se ohlédl.

„Teď ne,“ odvětil. „Později.“

„Ne, prosím,“ trval na svém černoch. „Prosím, teď! Musím s vámi mluvit.“

John pohlédl na Powerse, usmál se a pokrčil rameny, načež mu naznačil, aby je nechal o samotě a šel se na místo pro hlídku podívat sám. Potom se vrátil ke stolu a sedl si na židli naproti pána domu.

„Nu, copak?“ otázal se, zatímco

Místo odpovědi se však starý muž otočil a pohlédl na děvče.

„Běž do kůlny a přines nějaké přikrývky,“ řekl. „Jinak by kapitán a jeho lidé zmrzli.“ John mávl rukou. „To není nutné,“ prohodil. „Máme dost dek.“

„Ne, ne.“ Černoch zavrtěl hlavou. „Noc bude chladná. Běž,“ poznamenal ke své dceři. „Vezmi všechny deky, které najdeš.“ Odešla. Po dřevěné podlaze pleskaly její bosé nohy.

Nechce, aby tady byla, pomyslel si John McIntosh.

Černoch dopil zbytek whisky, položil sklenku na stůl a opřel se o opěradlo židle. John mu v jeho černých, zarudlých očích četl otázku.

„Musím kapitánovi něco povědět,“ podotkl.

„To na věci nic nezmění,“ opáčil John. „Znám vaši situaci, ale mám své rozkazy.“ Lízl si whisky a zkoumavě pohlédl na černocha.

„Ano, ano, to vím,“ odvětil starý muž. „Mohu mluvit?“

A ještě, než John mlčky přikývl, začal: „Dřív jsem žil na jedné plantáži v Louisianě. Byla to bavlníková plantáž na břehu Mississippi. Byl jsem otrok. A žila tam i jedna otrokyně jménem Jezabel. Byla to krásná žena. To viděl i jeden hlídač, který žil na plantáži. Šlo o jediného slušného bělocha, kterého jsem v Lousianě poznal. Jinak, u bílých je zvykem brát si černé ženy. Jenže on se s tou otrokyní tajně oženil. To bylo před mnoha lety. Měli spolu dceru a všechno bylo dobré, dokud se jednou neprovalilo, že jsou manželé. Potom na plantáž přišla opilá lůza z Vicksburgu a oba zavraždili. Viděl jsem to na vlastní oči, kapitáne.“

Muž si poklepal na hruď a přidušeným hlasem dodal: „Viděl jsem to. Viděl jsem toho hodně. Bylo to hrozné a my jsme proti tomu nemohli nic dělat, jenom jsme se dívali. Pak začali prohledávat plantáž, hledali to dítě. Och, kapitáne, víte co by s ním udělali? Všichni byli opilí a opilí běloši se chovají jako zvířata. Jenže to dítě nenašli.“ Lišácky se usmál. „Někdo ho schoval. Já! Mělo tenkrát pět let a jmenovalo se Jezabel po své matce. Když jsem viděl, co s těmi dvěma udělali, rychle jsem utíkal pryč a schoval jsem ho. Na Jihu je zakázáno, aby se běloch oženil s černoškou. A jakože se Eliah Tyler jmenuju: To dítě jsem zachránil. Dlouhé týdny jsme potom prchali, až jsme se usadili tady.“ Odmlčel se a chvějící rukou si nalil další sklenku.

Unaveným a apatickým hlasem pak poznamenal: „A teď, že bych se toho všeho měl vzdát?“

John prohlížeje si nehty pokrčil rameny. Co mohl dělat?

„A z čeho jste celou tu dobu žili?“ otázal se, aby prolomil tíživé ticho.

V očích starého muže se zablesklo. „Poblíž teče potok,“ odvětil. „Vtéká do White River. Našel jsem tam zlato, dost na to, aby nás to uživilo. Čas od času jsem s povozem odjel do města, do Hastingsu, který leží nedaleko, abych tam koupil, co jsme potřebovali.“ Usmál se a dodal: „Nebylo toho moc.“

Poté, jakoby ožil. „Ukážu vám to místo, kapitáne. Dostanete zlato, jestli odejdete.“ John vstal. Věděl to.

„To vám nepomůže, Eliahu,“ řekl. „Jste skvělý muž, který zachránil život dítěti. Kdybych vám mohl pomoct, udělal bych to. Ale nejde to.“ Otočil se a zamířil ke dveřím. Tam se zastavil a obrátil se na podpatku. „Rebelové by váš dům vypálili, kdybychom se tu neobjevili a možná by vás pověsili, protože jste uprchlí otroci. Nebo by Jezabel udělali něco mnohem horšího.“

Ukázal černochovi dlaně, ani nevěděl, proč to dělá.

„Podívejte se na tyto ruce,“ řekl. „V nich leží osud čtyř tisíc mužů. Eliahu, poslouchejte! Tisíce vojáků od nás očekávají, že jim zachráníme život. Při pochodu by proti jezdcům neměli naději. Jestli texaští dragouni napadnou jejich odkryté křídlo, tak jsou ztraceni. Nejsme tady proto, že bychom chtěli, ale proto, že musíme.“

Tu uslyšel kytaru a foukací harmoniku.

Rychle otevřel dveře a vyšel do noci.

Naskytl se mu podivný obrázek. U koní před stájí stáli Ronson a Riley a opírali se o svá zvířata. Na zemi seděl Fernandez, který hrál na kytaru, a Harry Powers, jenž foukal na harmoniku.

A k té hudbě při svitu měsíce tančila černá dívka, jako by se jí zmocnil nějaký kouzelný démon. Nocí zněly sloky její písně.

John vycítil, že starý černoch stojí za ním.

„Co je to za píseň?“ otázal se ho. „To je písnička z Texasu,“ odpověděl John.

Muž ráznými kroky zamířil k dívce. Hudbu zarazil jeho hlas. „Dost!“

Hudebníci přestali hrát. John McIntosh viděl, jak sebou dívka trhla a jak otevřela oči.

Starý muž ji chytil za rameno. „Tancuješ k písničce lidí, kteří zavraždili tvé rodiče,“ zavrčel a ukázal k domu. „Běž!“

Mlčky odběhla k domu. John ustoupil, aby jí udělal místo. Na chvíli se jejich pohledy střetly a jemu se zdálo, jako by mu něco chtěla říct. Jenže pak cupitala dál. Starý černoch, který ještě pořád stál uprostřed dvora, se rozhlédl a změřil si pohledem všechny čtyři přítomné.

„Jste tu jenom hosté,“ podotkl. „Každý tu je můj host. Tu písničku už nikdy nehrajte. Nikdy!“

John McIntosh viděl, že Riley, který se opíral o svého koně, se chce na starého muže obořit, ale Ronson jej zadržel a zavrtěl hlavou.

Minutu panovalo ticho, poté se z dáli ozvalo hřmění. Jenom žádný déšť, pomyslel si John, jinak se pluky utopí v bahně.

Přikročil k černochovi a položil mu ruku na rameno.

„Raději běžte dovnitř, Eliahu,“ prohodil. „Tu písničku už nikdo hrát nebude. A nebuďte na to děvče zlý. Raduje se ze života. Je úplněk.“ Přitom ukázal na měsíc.

Černoch přikývl a pomalu odešel.

Fernandez vstal ze sedla a odložil kytaru stranou. Poté přistoupil k Johnovi.

„Je starý, pro něho je všechno těžké,“ poznamenal.

„Ano.“

„Doufám, že nic neudělá tomu kanónu.“

I John na to na chvíli pomyslel, ale ničeho se neobával.

„Nic neudělá,“ řekl.

„To děvče,“ odpověděl Fernandez. „To děvče, madonna mia!“

„Náš mladý má také oči jenom pro ni,“ řekl McIntosh a ukázal na Powerse.

Míšenec přikývl a smutně se usmál.

„Nic od ní nechci, kapitáne,“ řekl. „Opravdu. Jenom se mi líbí.“

John si jej změřil pohledem.

„Ede,“ podotkl, „jak dlouho už spolu bojujeme?“

„Od té doby, co to začalo.“

„Vždycky se na tebe dalo spolehnout. Poslouchej, příteli, kdyby se mi něco stalo, tak na to děvče dej pozor, ano?“

Eduardo Fernandez přikývl, sáhl si do náprsní kapsy kabátu a vytáhl dva dlouhé mexické doutníky. Jeden podal Johnu McIntoshovi, ale ten odmítl.

„Kromě tebe to nikdo kouřit nedokáže,“ řekl. „Já se radši budu držet svých cigaret. Jestli se vrátíme, navrhnu Amesovi, abychom pár beden těch tvých doutníků poslali Jižanům. Potom budou padat jak mouchy.“

„Jestli se vrátíme,“ vážně podotkl míšenec. „Jestli.“

„Ano, jestli!“

„Riley!“ zvolal John. „Vezměte si pušku a vylezte s ní na skálu. Dostanete se tam tím korytem.“

„Radši tam vyjedu na koni,“ odvětil Riley.

John však trval na svém. „Už jsem řekl, že půjdete pěšky! Koně necháte tady.“

Riley pokrčil rameny a ironicky se zeptal: „Vy mi asi moc nevěříte?“

Fernandez se chtěl zvednout, ale John ho zadržel.

„Ale ano, věřím vám, Riley,“ řekl. „Jenže jenom potud, co dokážu do-plivnout. Jasné?“

Riley se posměšně zachechtal, otočil se a odešel.

„Darebák,“ řekl Fernandez. „Rád bych věděl, proč se sem přihlásil dobrovolně.“

John si z tabatěrky, šamanského amuletu Kríků ozdobeného skleněnými perlami, vytáhl tabák a šikovně si zabalil cigaretu. Zapálil si ji a odpověděl: „Chce řád nebo povýšení. Jenže teď už ví, o co tu jde. Myslím, že si na něho musíme dát pozor. Při nejbližší vhodné příležitosti se pokusí uprchnout. A my potřebujeme každého, kdo dokáže zmáčknout spoušť. I Rileyho.“

+ + + + +

Eduardo Fernandez hledal studnu. Někde tam musela být. Jenže nenašel ji. A koně přitom vodu potřebovali. S cigarillem v ústech se vrátil k domu, zaklepal na dveře a vstoupil dovnitř. Děvče, které zrovna rozdělávalo oheň v krbu a chtělo nad něj zavěsit měděný kotlík, na něj vyděšeně vzhlédlo.

Fernandez si poklepal na okraj stetsonu.

„Hledám studnu,“ prohodil.

Dívala se na něj, jako by ho nechápala.

„Za domem,“ řekla. „V keřích u stěny.“

„Díky!“ odvětil Fernandez a usmál se na ni.

Viděl, že kotlík plný vody je pro ni příliš těžký.

„Počkej, pomůžu ti,“ řekl a pověsil kotlík na hák, který se houpal na řetězu nad ohništěm. Tak se dostal až těsně k ní. Zahleděl se do plamenů.

„Vaříš kávu?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla. I ona se dívala do ohně. „Já i Eliah za úsvitu odjedeme pryč. Nařídil nám to kapitán.“

Fernandez sebou neklidně cukl. „Je to tak lepší,“ poznamenal. „Věř mi, je to mnohem lepší. Bude to tu zlé.“

Pohlédla na něj úkosem, načež se otázala: „Co je to jenom za člověka?“

„Je to dobrý člověk,“ opáčil Fernandez pevným hlasem.

„Nevadí mu barevní?“

Fernandez zavrtěl hlavou. „Ne, proč? Pochází z Kentucky a tam jsou si všichni rovní. Ale i kdyby byl z Texasu, z Mississippi nebo z Alabamy - tak by to byl pořád dobrý člověk. Když je člověk dobrý, tak je jedno, kde se narodil.“

„Jenže nás odsud vyhání pryč,“ trpce podotkla a hrábla železným pohrabáčem do ohně.

„Dělá to pro vaše dobro.“

Stále fascinovaně hleděla do plamenů s praskáním stravujících suché dřevo.

„Je to hezký muž,“ zašeptala.

Fernandez na ni překvapeně pohlédl.

„Ano,“ prohodil. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlel, ale asi máš pravdu, asi je hezký. V našem oddíle ve mně jen on vidí člověka a ne míšence. Ano, podívej se na mě, děvče, jsem míšenec. Mládí jsem strávil v Mexiku. A on mi to vůbec nedává pocítit. Je to ten nejlepší kamarád, jakého člověk může mít.“

+ + + + +

John McIntosh chodil po dvoře sem a tam. Občas pohlédl na žulovou skálu nad nimi, kde hlídal Riley. Když na toho muže pomyslel, zmocnil se ho špatný pocit, ale při všech těch problémech, se kterými se musel potýkat, na něj moc myslet nemohl.

Průsmyk byl pro obranu jako stvořený. Ze srubu bylo možné opakovacím dělem ovládat úžlabinu tak, že by se přes ni nikdo živý nedostal. Jedinou otázkou bylo to, na jak dlouho jim vystačí munice, kterou si přivezli.

John uvažoval, že Jižané nasadí nejméně jeden pluk texaských dragounů, když zjistí, že průsmyk je obsazen. Kdyby tam rostly stromy, nechal by je porazit, aby jim postup po stezce ještě ztížil. Takto si musel vystačit s opakovacím dělem. Přemýšlel, jak to udělat, aby se rebelové ani nedostali do úžlabiny.

Čekal jej drsný den. Ten, kdo jej přežije, bude moci hovořit o štěstí.

Jemu samotnému bylo lhostejné, jestli padne, nebo ne. Neměl rodinu ani žádné příbuzné a ostatní zrovna tak. Věděl jen to, že čtyři tisíce mužů doufají, že ten průsmyk udrží.

Každopádně je čekalo peklo. Nebyl si jistý, že to zvládne tak, jak si představoval. Texasští dragouni byli elitní jednotkou armády Konfederace. Kde se objevili, vítězili. Někdo musel učinit konec tomu mýtu o jejich neporazitelnosti.

Někdo už musel zastavit jejich postup na sever.

John věděl, jak bude vypadat konec, jestli se Jižanům podaří proniknout do úžlabiny. Bude mít podobu rychle se blížící jezdecké šavle. Zaplašil tu myšlenku jako černý, ale zatím malý mráček na obloze. Jejich obrana přece neměla jediné slabé místo. Konfederanti tudy prorazit nemohli. Aspoň ne do té doby, dokud pěšáci Unie za průsmykem neprotáhnou.

Zastavil se u stáje, kde se mladý Harry Powers tahal s vědry s vodou. Chtěl dát napít koním.

„Hej, kapitáne.“

„Powersi?“

„Užívám si toho nočního chladu,“ řekl Powers a kývl na rozepnutou košili. „Zítra tu totiž bude pěkně horko.

„To ano.“ Powers položil obě vědra na zem a vzal si cigaretu, kterou mu nabízel John.

„Mám vám něco říct, kapitáne? Je to komické.“

„Co je komické?“ zeptal se John. -Powers se hořce usmál. „Komické je to,“ řekl, „že jsme sem šli bez strachu ze smrti a naráz si nepřeju nic tolik jako to, abych se odtud dostal živý.“

„To je normální,“ prohodil John. „Všichni máme strach.“

„Ne, to není ono. Já nemám strach.“

„Ne?“

„Ne, pane, určitě ne.“ Mladík zavrtěl hlavou. „To ne, ale rád bych, kdybych to přežil, potom zkusil znovu najít to děvče.“

John se usmál. Protože měl měsíc za zády, nemohl mu Powers vidět do tváře, a John byl tomu rád.

„Na to nemyslete, Powersi,“ podotkl. „Dneska byste měl přemýšlet o jiných věcech.“

„Například?“

„Například o tom, jak byste mohl vaše dělo obsluhovat co nejrychleji, až přijdou rebelové. Ne na ženy.“

Powers sklonil hlavu. „Vím, pane,“ přisvědčil. „Ale ještě nikdy jsem takové děvče neviděl.“

„Kdybyste se s ní spustil, tak by vaše kariéra skončila,“ daleko tvrdším tónem prohodil John. To však nebyl důvod toho, proč Powerse odrazoval od myšlenek na ženy. Šlo o to, že nevěřil, že se z toho někdo z nich dostane živý.

„To by nevadilo, pane,“ namítl Powers. „Můj otec má v Evansville obchod, který jednou převezmu. Potom bude jedno, jestli si vezmu bílou nebo černou ženu.“

John na něj zamyšleně pohlédl.

„Ano?“ otázal se. „Tak vy chcete být kramářem, Powersi? Myslel jsem, že máte v úmyslu stát se důstojníkem. Proč jste vlastně vstoupil do armády?“

V měsíčním svitu viděl, že mladík se šklebí. Společné nebezpečí, kterému byli vystaveni, smazalo rozdíly v hodnostech a nyní již byli všichni jenom muži. S výjimkou Rileyho.

„Chtěl jsem něco zažít,“ prohodil Powers. „Za pultem obchodu toho moc nezažijete.“ John McIntosh v duchu zakroutil hlavou, ale nic ne-řekl, jenom přikývl a šel dál, kde si sedl a opřel se zády o stěnu. Chtělo se mu spát, ale věděl, že to není možné.

Kdesi v dáli zuřila bouře. Blýskalo se, avšak hřmění blesků se k nim nedoneslo. Vzduch byl nabitý elektřinou.

Byla to zvláštní noc.

+ + + + +

Fernandez a Powers se ve stáji starali o koně.

Možná by bylo lepší to jednou vynechat a vyspat se, pomyslel si John, když se rozhlížel po krajině. Jenže koně zase museli být připravení na to, až budou prchat před nepřítelem. Za předpokladu, že se udrží do večera.

Z temnoty se vynořila postava a sedla si vedle něj. „Ahoj, Hearne,“ řekl John.

Ronson se zhluboka nadechl. „Víš, co jsem zjistil zajímavého?“ otázal se.

„Tys zjistil něco zajímavého?“ odvětil John. „Co?“

Ronson mávl rukou kolem sebe a řekl: „Nikdys o tomto místě neslyšel. Když ses narodil, taks o něm nevěděl, a teďs sem přišel, abys tu zemřel. Není to zvláštní?“

„Celá tato válka je zvláštní.“

„Ano,“ přitakal Ronson. „Celá válka je svinstvo.“

„Vůbec poprvé mi ukazuješ, že jsi člověk,“ odvětil John.

Ronson na něj pohlédl úkosem.

„Není čemu se smát. Někdo nás dostal do tohoto srabu a my se v tom teď máme utopit.“

John zadusil zbytek cigarety v písku. Viděl, jak Fernandez s Powersem přicházejí ze stáje se sedly a dekami v rukou. Chtěli si lehnout někam do závětří.

Míšenec na ně kývl. „Buenas noches, kapitáne,“ zvolal.

„Buenas noches, Ede!“

John McIntosh se znovu obrátil na Ronsona. „Toto místo asi tak jako tak neopustím,“ řekl. „Chceš mě oddělat, co? Jenže já tě nemůžu mít pořád na očích, Hearne. Slib mi aspoň to, že mě nesejmeš zezadu.“

„Nikdy jsem nikoho nesejmul zezadu.“

„Ty ne,“ řekl John. „Ty ne, ale Baldy ano.“

Ronson prudce vstal. „Drž hubu,“ zavrčel.

„Jdu pro kávu,“ dodal. „Ti černí nějakou budou mít.“

„Když tak mi také přines, Hearne.“

+ + + + +

Tim Riley ležel nad úžlabinou na vrcholu skály. Vzal si s sebou přikrývku a teď na ní ležel. Pušku měl položenou vedle sebe a hleděl na dům, jehož osvětlená okna tak domácky zářila do noci. Panovala noc a on nevnímal nic kromě skučení větru a šelestu ještěrek, které na kamenech honily brouky a červy. Tim Riley byl sám se svými myšlenkami.

Věděl jen to, že to s ním nevypadá dobře. Ta věc se mu nelíbila. Ale však on najde příležitost a vypaří se. Musí si jenom dávat pozor na Johna McIntoshe, který jeho záměr vytušil. Nebýt jeho, už by byl dávno za horama. Lepší dezertovat, než chcípnout, pomyslel si.

Vždycky už se dalo nějak uprchnout. Stačilo počkat na rozbřesk a krátce před ním, až budou všichni spát, zmizet. Pokud by to udělal šikovně, muselo se mu to povést. Vůbec nepochyboval o tom, že ti čtyři, které by tu nechal, nepřežijí. Možná, že z něho nakonec ani nebude dezertér. Vždyť nebudou žádní svědci. Prostě jako jediný přežije.

Pohlédl na měsíc. Ten se již skláněl, takže muselo být po půlnoci.

Spokojeně se zabalil do deky.

Už jenom pár hodin, už jenom pár hodin.

+ + + + +

John pohlédl na dva stíny v temnotě, Fernandeze a Powerse. Už spali. Vůbec si nepřipouštěli napětí této situace. To jediné, na co myslel, byla ta černá dívka. Zítra všichni zemřou. Proč ne, když je to nutné? Přál si, aby už přišel den a začal útok. Jedině tak mohl zahnat myšlenky na Jezabel.

Tu se otevřely dveře domu a ven vyšla útlá, křehká postava.

Rozhlížela se.

John tiše zvolal: „Jezabel.“

Okamžitě k němu přišla. „Přinesla jsem kávu,“ řekla.

Vzal si šálek mezi dlaně, aby se zahřál.

„Díky,“ řekl. „Není ti tu venku zima?“

„Ne.“

„Nechceš si sednout ke mně?“

Mlčky se k ní posadil. Dotýkali se rameny a i přes kabát cítil teplo jejího mladého, drobného těla. Usrkl horkou kávu a postavil šálek do písku.

„Přinesu deku,“ řekl.

Chytila ho za rukáv a řekla: „Ne, to není potřeba. Není mi zima.“

Opět si sedl.

„Ale vždyť se celá třeseš?“

„Jenže ne zimou.“

„Máš strach?“

Mlčky přikývla.

„Před čím? Nemusíš se bát.“

„Ten voják, který přišel dovnitř, tvrdil, že zítra všichni zemřete,“ poznamenala chvějícím se hlasem.

John McIntosh v duchu zaklel, nato jí položil ruku kolem ramen a řekl: „Toho si nevšímej. Moc mluví. Zlobí se na mě, víš?“

„Jenže přitom si tě váží,“ odtušila a teprve poté si uvědomila, že mu přestala vykat.

„To ti řekl?“

Přikývla. „Říkal, že jsi muž, který nikdy nemá strach, ani ze smrti ne.“

John McIntosh se udiveně usmál.

Pohlédla na něj a podotkla: „Proč jsi řekl, že se na tebe zlobí?“

„On mě zabije,“ suše odvětil.

„Ne!“

„Ano. Poslouchej, před válkou jsem byl maršálem v jednom městě, které leží na západ odtud. Muž, o kterém mluvíš, tam měl se svým mladším bratrem ranč. Jeho bratr se jmenoval Baldy, bylo to pěkné kvítko, drsný a nezkrotný mladík, který měl ze všeho nejraději revolver. Jednoho dne se hrozně opil a vystřelil na mě. Já jsem se bránil. Po několika hodinách zemřel. Tehdy Hearn přísahal, že mě zabije. Pak přišla válka. A teď tu hrozbu splní a zastřelí mě.“

„A ty nemáš strach?“ otázala se.

„Ne.“

„Ten druhý muž tvrdil, že jsi dobrý člověk.“

„To musel být Fernandez.“

„Ano.“

„Co ti ještě říkal?“

„Říkal, že ve tvé vlasti jsou si lidé rovni. Och, musí to být pěkná země. Tam, kde jsem se narodila já, je to jiné. Člověk s tmavou kůží tam není člověk, ale zvíře, se kterým si všichni mohou dělat, co chtějí. Eliah mi vyprávěl, jak moji rodiče přišli o život a jak jsme prchali pryč.“

Přitiskl se k ní.

„Co bude zítra?“ špitla a pohlédla na něj.

„Zítra zemřeme. Ale ty a Eliah za svítání vyrazíte pryč a nic se vám nestane.“

„Nemohl bys jet s námi?“ otázala se s nadějí v očích.

„Ne.“

„Pak zůstanu tady.“

„To nemůžeš.“

„Naučím se střílet, jestli mě to naučíš.“

„To nejde.“

V noci už její obličej nevypadal tak tmavě a spíše se podobal světlému oválu.

„Ano, prosím.“

Ucítil vůni jejích vlasů, která mu připomínala divoké býlí, a sklonil se k ní. „Budeš žít,“ řekl.

Náhle jej objala a přitiskla tvář k jeho hrudi.

„Chci zůstat tady,“ řekla.

„Ne.“ Náhle pochopil, co Powers myslel, když řekl: „Přeji si, abych to přežil.“ Cítil teplo jejího těla jako svého druhého já a smrt a hrůza války byly náhle pryč.

Podlehl její něze a podlehl jí rád.

+ + + + +

Hearn Ronson přistoupil ke dveřím domu. Viděl, že na místě, kde opustil Johna McIntoshe, nikdo není. Krátce se rozhlédl, načež se opět vrátil do obývacího pokoje, v němž vonělo borové dřevo a smůla. S hrnkem kávy se posadil ke stolu a natáhl si nohy.

Starý Eliah si balil věci, které si chtěl vzít s sebou. Vše zavázal do dvou ranců, které položil před dveře.

„Eliahu,“ řekl Hearn.

„Ano?“ Muž zvedl hlavu.

„Pojď, posaď se ke mně.“

„Proč?“

„Chci s tebou mluvit.“

Ronson otevřel láhev whisky, která stála na stole a nalil si trochu do kávy. Musím vzít hrnek Rileymu, pomyslel si, i když toho chlapíka nemám moc v lásce. Ale to nemá asi nikdo z nás.

Černoch se svýma velkýma rukama opřel o stůl a pohlédl na whisky.

Ronson, který už vypil několik hrnků kávy, cítil, jak se v něm rozlévá blažené teplo.

„Víš,“ začal, „než jsem tenkrát se svým bratrem začal budovat náš

ranč, studoval jsem a chtěl se stát lékařem. Eliahu, vláda nebere na nikoho ohled. Zítra tu budeme ležet rozstřílení na cimprcampr, jak nám naše vláda nařídila. Přitom jsem po celý život na celou vládu i na všechny zákony kašlal. Baldy a já jsme byli pěkní drsňáci. Proto Johna také… Ale, co, proč ti to vlastně vykládám? Asi stejně nevíš, o čem mluvím.“

„To teda nevím,“ odvětil černoch.

„No vidíš,“ řekl Ronson. „Jsme odsouzeni k smrti, ale to Johnovi nevyčítám. Věří tomu, co dělá. Člověk, který to koupí a ani si nevšimne, že všechno bylo k ničemu, je vlastně šťastný. Na zdraví!“

„Á“

John McIntosh spíš cítil, než věděl, že se blíží ráno. Za hodinu se začne šeřit a pak přijede nepřítel. Cítil teplo dívky, jež ležela v trávě vedle něj, cítil pach koní, kteří spali v boxech. Vrata stáje byla otevřená a dovnitř jimi foukal vítr. Neklidně se převalil a probudil Jezabel. Poznal to podle jejího rychlejšího dechu.

„Jessie,“ řekl.

„Ano,“ odvětila.

Přiložil jí dlaň na rty. „Tiše!“ sykl.

Zvenčí se ozval nějaký šramot. Tiché, opatrné, blížící se kroky.

Napjatě ležel na slámě a naslouchal. Zvenčí přicházel někdo, komu šlo o to, aby ho nebylo slyšet a vidět. V osvětleném čtverci otevřených vrat se objevila silueta postavy. Zůstala stát na prahu a zdálo se, že naslouchá.

John McIntosh zadržel dech. Jeho srdce bušilo tak hlasitě, že si myslel, že ho ten druhý musí slyšet. Moc z něj neviděl, pouze slyšel jeho kroky, když se vydal k jednomu z boxů, přikrčil se, odvázal uzdu jednoho koně a pak jej odváděl na dvůr. Přiložil mu dlaň na nozdry, aby nefrkal. Dusot kopyt zněl jen velmi tiše a po chvíli ustal zcela.

John McIntosh odtáhl ruku z dívčiných rtů a sáhl do slámy, kde měl revolverový opasek. Z pouzdra vytáhl kolt, odhrnul deku a jen v ponožkách přišel k vratům. Na dvoře stál v měsíčním světle muž, který zrovna sedlal koně.

John se k němu tiše přikradl. Muž právě strčil jednu nohu do třmenu a hbitě se vyšvihl do sedla.

John natáhl kohoutek svého peacemakeru.

„Tak dost, Riley,“ procedil mezi zuby.

Jezdec strnul.

John k němu přistoupil a řekl: „Kampak, tak brzo ráno?“

„Pryč,“ opáčil Riley.

„Chcete dezertovat?“ tiše se otázal John.

Riley hleděl do černého ústí revolveru, kterým na něj John mířil.

„Kdo vám dal právo obětovat životy nás všech, kapitáne?“ kontroval Riley. „Celou noc jsem byl vzhůru a přemýšlel jsem. Jdu.“

„Zůstanete, Riley. Jestli vás nezastřelím jako dezertéra, tak jedině proto, že vás tady potřebujeme. Někde za námi teď táhne čtyři tisíce jezdců. Jestli selžeme, jsou ztraceni.“

Voják se uchechtl. „Pěšáci,“ pohrdavě prohodil.

„To je snad jedno, jsou to…“

Dál už se John nedostal. Riley věděl, že musí jednat. K jeho strachu se přidal i divoký vztek.

Vykopl nohu ze třmenu a vyrazil Johnovi revolver z ruky. Pak vykřikl a pustil koni uzdu. John jen tak tak uhnul kopytům. Ustoupil a Riley, který uviděl svou šanci, pobodl koně do slabin. John se ho však oběma rukama chytil za nohu a nepustil se. Rileyho kůň jej chvíli táhl, ale potom se pod dvojnásobnou tíhou splašil a vzepjal se. Riley ztratil rovnováhu a zřítil se ze sedla.

Oba muži padli do písku.

John dostal hrozný úder do spánku, díky kterému málem omdlel. Riley bojoval jako posedlý. Měl smrt před očima a nemínil se vzdát. John se jen tak tak vyhnul dalšímu kopanci. Poté jej strhl k zemi a dal mu několik ran pěstí.

Riley ochabl.

John se vrávoravě zvedl.

Bolela ho kolena a lokty.

Tu se objevili další muži.

„Co se stalo, kapitáne?“ otázal se Fernandez, který u nich byl jako první.

„Chtěl dezertovat.“

Fernandez sáhl po revolveru, avšak John ho zadržel.

„Ne, potřebujeme ho.“

„Ale kapitáne, nemůžeme se na něho spolehnout.“

„Řekl jsem, ne, Ede!“

„Doufám, že toho nebudeme muset litovat, kapitáne,“ odvětil Fernandez a pohlédl na Rileyho, který se pomalu převalil na bok a začal zvracet. Johnovy pěsti ho zle zřídily. Poté nejistě vstal a podíval se na Johna. Z očí mu čišela nenávist. Zkřivil ústa, jako by si chtěl odplivnout, ale pak jako by si to rozmyslel a promnul si obličej.

John přišel tam, kam odletěl jeho revolver, našel jej a vrátil se zpět.

Jezabel, která mezitím přiběhla, k němu přistoupila a ustaraně na něj pohlédla. Položil jí ruku na rameno a zvolal: „A teď pojďme všichni do domu. I ty, Jezabel.“

Ronson se na něj při cestě zpátky obrátil a řekl: „Mějte se na pozoru, kapitáne.“ Když přišli dovnitř, obrátil se John na Rileyho, který na něj nenávistně hleděl.

„Mohl bych vás teď zastřelit, Riley,“ poznamenal. „Jestli se to stane ještě jednou, tak to udělám. Raději budu mít tři muže, na které se mohu spolehnout, než čtyři s tím, že k jednomu se nesmím otočit zády. Pamatujte na to! Přihlásil jste se dobrovolně. Teď už nemůžete couvnout.“

Voják se na něj díval a mlčel.

„Budu si vás hlídat, Riley,“ řekl John. „Budete plnit své úkoly, tak jako ostatní. Víte, o co jde. Jestli se ještě jednou pokusíte utéct, zastřelím vás.“

Odmlčel se a naléhavým tónem dodal: „Zachovejte se aspoň jednou v životě jako muž, Riley. A teď běžte přede mnou do domu a nepokoušejte se odtud uprchnout.“

„Jděte všichni k čertu,“ procedil Riley mezi zuby, načež se otočil a pomalu se vydal k domu. John jej následoval a po něm vešel dovnitř.

Padla ranní mlha a nebylo vidět ani na dvacet yardů. Pomalu se rozednívalo.

V krbu se v zavěšeném kotlíku vařila káva. John viděl, že Eliah Tyler položil oba rance se svými a dívčinými věcmi na stůl. Jezabel seděla na židli vedle ohně a hřála si své dlouhé, útlé nohy obuté do mokasínů.

Když oba muži vstoupili dovnitř, všichni se na ně obrátili. Ronson, který stál u ohně a hleděl dveřmi ven, se sarkasticky usmál. Fernandez seděl u stolu a čistil si svou springfieldku a mladý Powers, který právě stáhl z děla přikrývku, si jej prohlížel. Od chladné oceli se odrážely plameny.

Ronson odstoupil od zdi a přikročil ke stolu, kde si vzal jeden starý plechový hrnek. Pohlédl přitom na oba příchozí.

„Jsi zákeřný jak chřestýš, Riley,“ řekl. „Věříš, že jsi tady nepostradatelný a proto si myslíš, že si můžeš dovolit všechno. Kdybych tě chytil já, tak bys nepřežil.“

Riley přikročil k oknu a nalil si kávu. Poté vrhl na Ronsona nenávistný pohled.

John si též vzal hrnek s kávou, načež se obrátil na děvče, které se na něj usmívalo.

„Udělej mi jednu laskavost,“ poznamenal. „Běž do stáje a přines mi moje holínky. Zapomněl jsem je tam. A dones i můj klobouk, kabát a opasek, prosím. Uděláš to?“

„Ano,“ odpověděla, usmála se a odešla.

Tak tam nyní stáli s hrnky s kávou v rukou. Starý černoch se zvedl ze židle, vzal si láhev whisky a jednomu po druhém nalil do kávy whisky. Ve flašce pak ještě něco zbylo. To po chvíli vypil. John přistoupil k Powersovi, jenž právě nabíjel zásobník opakovacího děla.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se jej.

„Ano,“ odvětil Powers. Voják ani nezvedl oči od děla.

John McIntosh se obrátil na Fernandeze, který právě dočistil svou springfieldku a nyní z ní sňal bajonet.

„Ede, někdo musí hlídat,“ prohodil. „Chceš jít?“

Míšenec přikývl.

„Dobrá, tak jdi nahoru, kde byl v noci Riley. Jestli něco uvidíš, okamžitě seběhni dolů, jasné? Když to nepůjde a budou to víc než tři jezdci, tak vystřel.“ Fernandez přikývl, dopil svou kávu a odešel.

John, který ještě stále čekal na Jezabel, která mu měla přinést věci, si dřepl ke krbu a nastavil dlaně jeho teplu. Vypětí, které jej takřka ochromovalo, náhle zmizelo. Díval se do plamenů a mnul si ruce. Poté na něj padl stín. Vzhlédl a spatřil starého Eliaha, jenž stál vedle něj s prázdnou láhví v ruce a ustaraně na něj hleděl.

John se na něj usmál. „Copak, Eliahu?“

„ Jezabel byla dnes v noci s kapitánem.“

„Ano.“ Černoch chvíli mlčel, aby si pak dřepl vedle něj a tiše, aby to ostatní nemohli slyšet, prohodil: „Kapitán si nesmí myslet, že to je špatné.“

„To si nemyslím,“ odpověděl John.

Eliah vzápětí dodal: „Není snadné pro mladou dívku stále žít jen ve společnosti starého muže. Miluje kapitána.“

„To ti řekla?“

„Viděl jsem jí to na očích.“

„Jsi jasnovidec, dědo.“

„Miluje ji kapitán též?“

John pohlédl do plamenů. Jejich teplo bylo příjemné, ta otázka už méně.

„Líbí se mi,“ řekl. „O ničem dalším jsem nepřemýšlel. Zatím ne.

Nemáme čas o něčem takovém přemýšlet.“

Eliah pochybovačně zavrtěl hlavou. „O tom není potřeba přemýšlet,“ poznamenal. „To buďto člověk ví, nebo neví. A já vím, že kapitán ji nemiluje.“ John pomalu vstal. Černoch také.

„Eliahu, nevím, co přinese dnešní den a jestli se dožiju večera. Musím myslet na válku.“ Černoch přikývl, aniž by na něj pohlédl.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla dívka. Postavila před něj boty a podala mu stetson, kabát a opasek s prázdným revolverovým pouzdrem.

Usmála se na něj a on věděl, co všechno tento úsměv znamená. Sám však zůstal vážný.

„Děje se něco?“ zeptal se.

„Ne,“ odvětila, přihlížejíc tomu, jak si obouvá boty.

„Dej si kávu,“ řekl, aby porušil trapné ticho. „Nechceš kávu?“

„Už jsem pila i jedla.“

„A sbalila sis všechny věci?“

„Ano.“

John si oblekl kabát a zapnul si jej, načež sáhl po opasku. Dívka z něj nespouštěla oči.

„Eliah je připraven,“ řekl. „Musíte jet. Jsi nachystaná?“

Mlčky přikývla. V jejích očích však byla otázka. Náhle ji vyslovila: „Kdy se znovu uvidíme?“

„To nevím.“

„Ale uvidíme se, ne?“

„Možná,“ odvětil, načež dodal: „Ano, vlastně proč ne?“

Strčil dlouhohlavňový revolver do pouzdra a zapnul jeho chlopeň.

„Eliahu,“ řekl. „Musíte jít. Musíte zmizet, než se zvedne mlha.“ Starý, šedovlasý černoch odložil prázdnou láhev od kořalky a zachmuřil se. Nic však neřekl, pouze sáhl po obou rancích, které ležely na stole, a rozhlédl se. Loučil se se svým domem. John, jenž měl náhle pocit, že pro toho starého muže musí něco udělat, řekl: „Počkejte, nechám vám zapřáhnout povoz.“

Černoch však jen zavrtěl hlavou. „To není nutné,“ prohodil. „Udělám to sám, kapitáne.“

John pohlédl na dívku.

„Hodně štěstí, Jessie,“ řekl pohnutým hlasem.

„Nashledanou.“

Poté se postavila na špičky a lehce ho políbila na rty. Nato se obrátila a se sklopenou hlavou přikročila k Eliahovi, aby si od něj vzala svůj ranec. John z ní nespouštěl oči.

Dívka se však jeho pohledu vyhnula a za Eliahem přistoupila ke dveřím.

Starý muž zrovna sahal na kliku, když se dveře otevřely. Stál v nich Fernandez. Měl rozedraný obličej, jakoby spadl do kaktusů. Odstrčil Eliaha i Jezabel stranou, zavřel za sebou dveře a, těžce oddychuje, se opřel o zeď.

Po několika vteřinách popadl dech. John viděl, že jeho uniforma je na kolenou rozedraná a že má poškrábané ruce.

„Co se děje, Ede?“ otázal se.

„Někdo sem jede.“

„Jezdci?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Jeden,“ odvětil Fernandez a zvedl palec levé ruky.

John rychle přistoupil k oknu a vyhlédl ven. V té mlze však nemohl nic vidět.

A ani nic neslyšel.

„Opravdus ho viděl, Ede?“ otázal se.

„To ne, ale slyšel,“ řekl míšenec, jenž se pomalu uklidňoval.

„A jsi si jistý, že je jenom jeden?“

„Ano, je to osamělý jezdec.“

John se přitiskl k zdi vedle okna.

Aniž by pohlédl na Fernandeze, se zeptal: „A on tě viděl, Ede?“

„Ne,“ odpověděl míšenec.

„A neslyšel tě?“

„To nevím. Musel jsem si pospíšit, abych tu byl před ním. Pořád ho ještě nevidíte, kapitáne?“

John chtěl zrovna otevřít ústa k odpovědi, když se z mlhy vynořila silueta jezdce. Varovně sykl a přitlačil se ke stěně. Malým, zaprášeným oknem hleděl na blížícího se jezdce. John pomalu vytáhl kolt z revolverového pouzdra, načež jej natáhl.

Jednalo se o rebelského vojáka, o texaského dragouna. Byl oblečen do šedé uniformy Konfederace.

John slyšel, jak volá: „Hej!“

Odpovědí mu bylo ticho.

„Hej, je tu někdo?“

Opět ticho.

John viděl, že znejistěl a vytáhl revolver. Seskočil ze sedla, rozhlédl se a rázným krokem se vydal k domu. jeho kůň zůstal se svěšenou hlavou stát. Po kovbojském způsobu mu přehodil uzdu přes hlavu, což bylo pro zvíře znamení, aby se nehýbalo.

John se rychle obrátil a dal Fernandezovi, jenž stál vedle dveří, znamení.

Míšenec přikývl, zvedl pušku, kterou předtím opřel o stěnu, a o krok ustoupil.

Venku se ozvaly kroky. Přede dveřmi se zastavily.

John přemýšlel: Tuší, že jsme tady?

V tom okamžiku Jižan dveře kopnutím otevřel a překročil práh. John viděl jeho zarostlý, propadlý obličej. Texasan se zašklebil a zvedl revolver. John chtěl vystřelit, ale Fernandez reagoval rychleji. Přiskočil k Jižanovi a probodl jej bajonetem.

Voják se zkroutil bolestí. John viděl, jak otevřel ústa k výkřiku. Jeho revolver padl na podlahu.

Jižan zavrávoral a rukama se snažil něčeho chytit. A pak se skácel k zemi, kde sebou několikrát křečovitě trhl, aby potom zůstal ležet.

Jezabel tiše vykřikla a skryla tvář do Eliahovy hrudi. V noci zemřeli

dva muži před jejíma očima, ale to bylo potmě a ona toho moc neviděla. Teď však sledovala všechno.

Eliah jí položil ruku na třesoucí se ramena a odvedl ji ke krbu.

John si klekl k Jižanovi a otočil ho na záda.

Rebel již byl mrtvý. John pohlédl na Fernandeze, který polohlasně prohodil: „Výstřel nás mohl prozradit. Takto to bylo lepší.“

Riley, který se po celou dobu ani nehnul, se tiše zasmál a ironicky poznamenal:

„Dej Mexikánovi nůž a…“

„Vypadněte, Riley,“ zavrčel John.

Voják na něj pohlédl vytřeštěnýma očima.

„Co?“

Řekl jsem: Vypadněte!“ opakoval John. „Okamžitě opustíte dům a půjdete na začátek úžlabiny. Tam zůstanete na stráži, dokud neuslyšíte jezdce. Pak se vrátíte. Dřív ne. Rozuměl jste?“

Riley sevřel rty. „Ano, pane!“

„A vezměte si s sebou toho chlapa,“ řekl John a ukázal na Jižana.

Mlčky pak sledoval, opíraje se o stůl, jak Riley táhl mrtvého rebela ven. Když za sebou zavřel dveře, narovnal se a řekl:

„Ten chlápek tu byl jako předvoj. Pluk na sebe nenechá dlouho čekat. Musíme si pospíšit.“

Ronson s Fernandezem otevřeli okno a pomohli mladému Powersovi, který celou dobu mlčel, posadit těžké dělo do okna. Bylo nabité. Powers jej odjistil a připravil k palbě, načež se vrátil ke stolu a odnesl odtud k oknu dva další zásobníky.

Opatrně je položil na přikrývku. Přitom vrhl na Johna nenávistný pohled. Když mu jej John opětoval, sklonil hlavu.

John vzal svou pušku, otevřel její závěr a do komory vložil náboj.

„Vy dva,“ prohodil k Eliahovi a dívce. „Ještě máte čas. Rychle utíkejte na druhou stranu průsmyku. Jestli si pospíšíte, můžete stihnout pluky, které pochodují na jih. Povězte jim, že postavení udržíme, jak dlouho to jen půjde, ale ať sebou hodí.“

Černoch přikývl a chytil Jezabel za ruku.

V tom okamžiku se ozval Ronson: „Tam je ten had!“

Z mlhy se vynořil Riley, jenž běžel k domu. Otevřel dveře a vtrhl dovnitř. Byl tak zadýchaný, že chvíli ani nemohl mluvit.

„Už jedou! Viděl jsem je.“

„Kdo?“ otázal se John.

„Jezdci! Texasští dragouni. Do pěti minut budou tady. Dole není mlha tak hustá. Viděl jsem je. Jsou to nejméně dva pluky.“

John si jej změřil pohledem, pak se obrátil na Eliaha a řekl: „Nechci, abyste tu zůstali. Ale jestli teď půjdete ven, tak…“

Ronson jej přerušil kletbou. „Slyším dusot kopyt,“ prohodil.

John se zaposlouchal a i on posléze uslyšel tiché, vzdálené klapání

kopyt na skále. Pohlédl na bledého Powerse, jenž stál za opakovacím dělem.

Fernandez se pokřižoval a chopil se pušky.

„Je tu někde nějaká místnost, která nemá okno?“ zeptal se John černocha.

Ten přikývl. „Ano, špižírna.“

„Tak běžte tam. Možná budete moct utéct v noci.“ Přitom v duchu dodal: Jestli budeme naživu.

Jezabel na něj pohlédla se slzami v očích. „Dávej na sebe pozor,“ zamumlala. „Prosím, dávej na sebe pozor.“ Pak se vytrhla Eliahovi a objala Johna kolem krku. „Jestli se ti něco stane,“ řekla, „tak zemřu i já.“

Odstrčil ji od sebe a podotkl: „Budu na sebe dávat pozor. Nic se mi nestane, když teď půjdeš s Eliahem.“ Pak se obrátil k černochovi. „Dobře mě poslouchej. Za žádných okolností ji nesmíš pustit ven. Musí zůstat s tebou, dokud si pro vás nepřijdu, jasné?“

Černoch ji odvedl. John se za nimi díval. „Johne! Johne!“ volala. Pak se zavřely dveře a rozhostilo se ticho.

„Kde to vlastně jsme?“ zeptal se Ronson a nikdo nevěděl, jestli to myslí vážně nebo ne.

„V pěkné kaši,“ odvětil Riley od okna, ale nikdo si ho nevšímal. Zlobně z okna vystrčil hlaveň pušky a natáhl kohoutek.

John viděl, že mlha se zvedá.

„Vidíte ta skaliska tam vepředu?“ řekl. „Nechejte je dojít až tam. Nestřílejte, dokud se tam nedostanou. Tam je ústí úžlabiny. Navršíme tam barikádu z mrtvých. Střílejte jenom na vojáky, které nedostane Powers. Powersi, poslouchejte, až přijdou, musíte pálit tak rychle, jak nikdy v životě. Jestli potřebujete muže, který by vám pomáhal, tak to řekněte, ale hned teď.“

„Ne,“ odpověděl mladý voják a ani nevzhlédl od zaměřovače.

„Všechno připraveno?“ zeptal se McIntosh.

„Ano,“ ozvali se jeho muži.

Viděl, jak se Ronson křečovitě usmívá a kývl na něj. Pak zvedl pušku a vystrčil ji z okna.

Dům stál ve stoupání, které začínalo tam, kde se museli objevit jezdci. Koně se proto nebudou moci rozběhnout, pomyslel si John. Přesto si nebyl jistý, jestli dokáže útok zastavit. Mohl doufat jen v to, že opakovací dělo vnese do řad nepřátel zmatek.

Klapání podkov na kamenech se přibližovalo. Jezdci už se museli objevit každou chvíli.

Přiložil ukazováček na spoušť a čekal.

Ještě chvíli.

+ + + + +

Johna to napětí doslova mrazilo. Klapání se ozývalo stále silněji.

Slyšel už dokonce odfrkávání jednotlivých koní. Na čele oddílu jel mladý poručík se žlutými epoleta-mi, za ním byl vlajkonoš. Šedé plátno standarty však ještě bylo ovinuto kolem žerdi. Jezdci seděli sebevědomě v sedlech a vůbec je nenapadlo, co je tady čeká.

John namířil na důstojníka. „Ronsone,“ zašeptal tak tiše, že si ani nebyl jistý, že to Ronson slyšel. „Ronsone, vlajkonoše.“

Pak zmáčkl spoušť.

Vypálil, ale v tom okamžiku udělala jeho vyhlédnutá oběť krok, s nímž nepočítal, a John hned věděl, že minul. Poručík se přitiskl ke krku svého koně. Poté třeskly další výstřely. Vlajkonoš pustil vlajku a skácel se k zemi.

John už neměl na koho mířit. Ani neslyšel Fernandezovy a Rileyho rány, protože vše zaniklo v pekelném rachotu opakovacího děla. Během zlomku vteřiny se ústí úžlabiny ucpalo mrtvými koňmi. Opakovací dělo začalo úřadovat.

Jeho palba kosila všechno, co se v ústí úžlabiny pohnulo.

Ani celý pluk by nedokázal to, co tato strašlivá zbraň.

John odtrhl oči od toho obrazu zkázy a obrátil se.

„Už dál nestřílejte, Powersi,“ zvolal.

Palba ustala.

Powers pustil závěr děla a opřel se o stěnu. Byl celý zpocený a třásla se mu kolena.

Ronson náhle zvedl pušku a vystřelil. Jeden rebel, který přežil palbu kanónu a běžel k domu, rozhodil rukama a skácel se k zemi.

Poté se rozhostilo ticho.

„A je to. Pane bože,“ řekl Ronson a udeřil pažbou pušky do podlahy. „Něco takového jsem ještě nezažil.“

Pod očima se mu udělaly hluboké, fialové stíny.

John přehlédl své muže, načež otevřel komoru své springfieldky, vzal z ní prázdné náboje a strčil do ní nové náboje.

„Vrátí se,“ prohodil.

„Tak rychle ne,“ usmál se Ronson. „To je muselo pořádně vyděsit.“ John odložil pušku a sáhl po váčku s tabákem.

Riley se rozesmál. „Přijdou,“ poznamenal. „Určitě přijdou.“

John si zapálil cigaretu.

„Do několika minut zaútočí znovu,“ podotkl a zašlápl sirku. „Jsme dobře chránění. Dům je pevný a stěny jsou dost tlusté na to, aby jimi neproletěla žádná kulka. Srub je postavený z pořádných trámů. Jenom je nesmíme nechat přiblížit se, aby nám nemohli zapálit střechu nad hlavou.“

Fernandez odvětil: „Dokud budeme mít to dělo, tak se sem nedostanou.“

„Ale budou to zkoušet,“ odvětil McIntosh. „A až sem přijedou znovu, tak nebudou klusat, ale cválat.“

Ronson přistoupil ke stolu a vzal si hrnek s kávou.

„Chce někdo kávu?“ otázal se.

„Dej mi jeden šálek,“ odvětil Riley.

„Tak si ho vezmi sám,“ opáčil Ronson a vrátil se zpátky k oknu.

Jižan, kterého zastřelil Ronson, ležel necelých 50 yardů od domu. V ruce ještě držel revolver. Už však nestihl vystřelit.

Pomalu se zvedala mlha. Vysvitlo slunce a začalo prohřívat vzduch. Brzy půjde vidět na míle daleko.

John napjatě čekal na návrat rebelů. Nepochyboval o tom, že se znovu objeví. Museli na průsmyk zaútočit za každou cenu. Právě zde ležel klíč k ovládnutí roviny, která se rozprostírala pod nimi, k životům čtyř tisíc vojáků Unie.

Pak Fernandez zvedl ruku, jako by žádal o ticho, přestože nikdo nemluvil.

John na něj pohlédl.

„Ede?“

„Něco slyším.“

„Co?“

Míšenec zvedl hlavu. „Chystají se k útoku,“ odpověděl.

Ronson odstrčil hrnek s kávou.

„Ti hlupáci,“ řekl. „Proti takovému postavení by zaútočil jen blázen. Do úžlabiny se nedostanou víc než tři jezdci zároveň.“

„Tiše,“ ozval se John. Nyní i on slyšel vzdálené troubení signální trubky.

„Jedou. To je znamení k útoku,“ podotkl.

Pohlédl na Powerse, jenž jeho pohled nejistě opětoval.

„Je kanón v pořádku?“

„Ano, ano,“ ujišťoval ho Powers.

„Na něm teď vše závisí.“

„Já vím!“

John vzal pušku, natáhl kohoutek a pomalu vysunul její dlouhou hlaveň z okna.

Skrze ranní vánek, jenž trhal mlhu, slyšel klapot mnoha kopyt. Zvuk trubky byl stále silnější, ale jezdce ještě stále nebylo vidět. Řekl si, že nejdříve budou muset dostat trumpetistu. To by mohlo do řad nepřátel vnést zmatek, protože v bitevní vřavě lze povely předávat pouze signální trubkou.

„Powersi!“ zvolal. „Teď!“ Opakovací kanón opět rozehrál své preludium smrti. Dunění této velkorážní zbraně otřásalo malou místností a málem je ohlušilo. Stál u okna a přihlížel těmto krvavým žním. Jenže zpoza zatáčky přijížděli stále další a další jezdci. Čekal na trumpetistu, který se zatím neobjevil. Vyděšení koně se vzpínali a shazovali své jezdce, kteří útočili s tasenými šavlemi - jako při útoku na otevřeném poli na pěšáky.

John McIntosh na zlomek vteřiny spatřil odraz slunce od trubky. Vypálil. Viděl, že jezdec rozhodil rukama, pustil trubku a zmizel pod kopyty koní. Poté vítr do úžlabiny znovu přihnal mlhu, která vše zahalila, takže několik minut stříleli jen poslepu.

Pak se mlha roztrhala. Vojáci Konfederace opět zoufale zaútočili, i když věděli, že nemohou projít. Zkusili to a byli odraženi. Stálo je to mnoho mužů a koní a přeživší nyní prchali pryč ostřelováni opakovacím dělem, které Powers musel pevně držet, protože při palbě poskakovalo na okenním rámu. Byl zpocený a celý černý od střelného prachu.

A pak mu došly náboje. Naštěstí už to bylo jedno.

Útok byl odražen a zbytky obou pluků se stáhly zpátky. Jižané poznali, že útok proti tak dobře krytému postavení s takovou hroznou zbraní je nemožný.

Fernandez se rozkašlal. V místnosti panovalo horko.

„Kapitáne?“

John se na něj obrátil a otázal se: „Co je, Ede?“

„Myslíte… Myslíte, že se ještě vrátí?“

„Nevím.“

John pohlédl na stůl, kde byla naskládaná munice. Podlaha byla doslova pokryta prázdnými nábojnicemi. Powers znovu nabíjel zásobník. Jestli rebelové opět zaútočí, bude mít zase plné ruce práce. Potřeboval mnoho nábojů.

Otočil se na Fernandeze a zeptal se: „Kde jsou náboje?“

„Ve spíži, u těch černochů,“ zněla míšencova odpověď. „Mám ještě nějaké přinést?“

„Ne, Ede, to přenech Rileymu. Chtěl bych, abys zůstal u okna. Dělej, Riley, přines pár krabic s náboji, hlavně do kanónu.“ Riley opřel pušku o zeď a mlčky se vydal pro munici.

John stál nehybně u okna a žvýkal zbytek vyhaslé cigarety. Ostrá chuť tabáku na jazyku jej zase probrala. Fernandez opustil své místo u okna a přistoupil k němu, aby mu tu cigaretu znovu zapálil.

+ + + + +

Tim Riley otevřel dveře spíže. Dřepl si a začal skládat krabice s náboji. V zátylku cítil pohledy obou černochů, ale předstíral, že si toho nevšímá. Naskládal krabice na hromadu, vzal je pod paži a otočil se.

Eliah seděl v rohu a hleděl před sebe, ale dívka vstala a přikročila k němu.

Pohlédla mu do očí.

Tim se usmál.

„Máš strach, co?“ řekl.

Dívka neodpověděla.

„Asi byste odtud chtěli pryč,“ dodal Riley. Obrátil se na Eliaha a s uspokojením zjistil, že jeho slovům nevěnuje pozornost.

„Zmizím odtud,“ podotkl k Jezabel. „Rozumíš, zmizím!“ Zasmál se. „Jestli ke mně budeš hodná, tak tě vezmu s sebou, ty malá čarodějko.

Rád bych tě vzal s sebou. S tím starým se tahat nechci. Ale tebe bych s sebou vzal.“ Natáhl k ní ruku, ale ona se mu do ní zaryla nehty. Riley zaklel a zase ruku stáhl. Chvíli na ni vztekle hleděl, aby pak zvedl ruku, jako by ji chtěl udeřit. Poté ji však zase sklonil.

„No dobrá,“ zamumlal. „Jak chceš. Ale ještě si na mě vzpomeneš, až přijdou rebelové a zmocní se tě.“

Obrátil se. Vrátil se k ostatním a postavil krabice s municí na stůl.

Powers si hned odnesl dvě bedničky s municí do opakovacího děla.

„To je všechno?“ otázal se.

Riley se na něj ani nepodíval. „V těch ostatních jsou náboje do pušek,“ odvětil.

Powers zaklel. „To je všechno?“ opakoval svou otázku.

Riley na něj pohlédl a z očí mu čišela zloba a vztek z ponížení, které musel vytrpět.

„Dej mi už konečně pokoj,“ prohodil. „Můžeš si pro to jít sám.“

Powers zbledl a bezděky pohlédl na Johna.

„Ne, ne,“ zvolal, jako by se zděsil toho, že by si pro tu munici musel jít. „Ne, to bude stačit. Zásobníky jsou plné. To dělo nespustím z očí.“ John na něj užasle pohlédl. Už ráno, ještě než rebelové zaútočili, si všiml, že se Powers jaksi změnil. Bezděky pohlédl na Ronsona, který se pobaveně usmíval. Když vycítil Johnův pohled, zvedl hlavu a zhluboka se nadechl. Pak se znovu obrátil k oknu.

Poté náhle zvolal: „Hej, tam se někdo hýbe.“

V tom okamžiku třeskl výstřel.

Kulka provrtala rám jednoho okna. Okenní tabule nevydržela otřes a rozbila se.

„Vracejí se!“

John se přitiskl ke stěně.

Zvenčí se ozvala salva výstřelů.

John vyhlédl ven.

Z posledních cárů mlhy se vynořily muži v uniformách Konfederace.

„Zkoušejí to pěšky!“ zvolal. „Dělejte, palte! Powersi!“

Těsně vedle něj se do stěny zavrtala kulka. Se zaklením odstoupil. Rebelové se skutečně blížili po svých. Koně nechali někde pod průsmykem a teď přikrčeni běželi k domu.

Stále však byli nebezpeční, což dokazovala jejich přesná střelba. Chvíli utíkali, pak se zastavili, vystřelili a běželi dál.

Opakovací kanón pálil v krátkých dávkách a rozséval v řadách texaských dragounů smrt.

John odložil pušku a chopil se koltu. Natáhl kohoutek, pečlivě namířil a několikrát za sebou vypálil. Jednoho nepřítele zasáhl, další minul, ale ty potom zkosilo dělo.

Náhle ucítil tupý náraz do ramene a v následujícím momentě se jej zmocnila nevolnost. Zavrávoral a chytil se za rameno.

Dostali mě, pomyslel si, ale v následujícím okamžiku si uvědomil, že ho kulka jen škrábla.

Sáhl si na ten šrám a bolest mu vehnala slzy do očí. Zaklel a přiložil si na něj šátek, aby zastavil krvácení. Pak vzal revolver do levačky a střílel dál. Nechtěl, aby si toho zranění někdo všiml.

Sklonil se a podběhl okno. Pak zvedl kolt a vystřelil.

Rebelové však stále postupovali. A ačkoli se to zatím nikomu z nich nepodařilo, vždycky se našel někdo, kdo se pokusil přeběhnout těch posledních 50 yardů. Kulky z revolverů se zavrtávaly do trámů. Někdy však oknem proletěly dovnitř.

Náhle zvolal Fernandez: „Ustupují.“

John, jenž se opíral o stěnu vedle okna a pokoušel se jednou rukou nabít vystřílený revolver, se zarazil a vyhlédl ven.

Konfederanti se skutečně stahovali. Při ústupu ovšem stále stříleli. Zanechali po sobě další tucty mrtvých.

John McIntosh si povzdechl ulehčením a pak se jej zmocnily mdloby. Pustil revolver na podlahu a musel se chytit stolu, aby neupadl. Nejistě si sedl na jednu z židlí.

Fernandez k němu okamžitě přiskočil a otázal se: „Jste raněný, kapitáne? Kde?“

John mávl rukou. „To je jenom škrábnutí. Jenom takový šrám. Sakra, že zrovna teď.“ Fernandez mu svlékl kabát a košili a sňal z rány špinavý šátek.

Kulka po sobě zanechala zhruba palec hluboký šrám.

„Přinesu obvazy, kapitáne,“ prohodil míšenec. „Za minutu jsem tady.“

John přikývl. „Ale pospěš si, Ede, dělají se mi mžitky před oči…“

Už to nedořekl. Pomalu se sesunul ze židle a padl na podlahu.

+ + + + +

„Riley!“

„Ano, pane?“

„Myslíte si, že se dokážete dostat do stáje?“

„Proč ne, pane?“

„Tak se pokuste podívat na koně.“

„Ano, pane!“

Tim Riley odložil pušku, pootevřel dveře a vyhlédl ven. Po těch urážkách, kterými ho ti tři muži vevnitř neustále častovali, bylo načase nadýchat se čerstvého vzduchu. Ohlédl se a spatřil Fernandeze, jenž stál hned za ním u dveří. Míšenec na něj vrhl chladný pohled a položil dlaň na závěr své springfieldky.

Riley to gesto pochopil. Přivřel oči. Rychle vyklouzl ven a zavřel za sebou dveře.

Právě zapadalo slunce a v úžlabině se objevovaly první stíny večera. Ze západu vanul chladný vítr. Ronson s Fernandezem stáli u oken. Powers seděl v rohu a pomalu skládal náboje do zásobníku. Občas pohlédl na skupinku u stolu.

John, od pasu nahoru nahý, seděl na stole a trpělivě se nechal ošetřovat starým Eliahem, který sňal provizorní obvaz, jímž ho obvázal Fernandez, vyčistil ránu a pak ji ovázal čistým obvinadlem. Jezabel seděla na židli vedle McIntoshe a držela ho za levou ruku. Přitom na něj upřeně hleděla.

„Kapitáne!“ zvolal Fernandez.

John se na něj otočil. „Co se děje, Ede?“

„Venku se něco hýbe. Ronson si toho všiml také.“

Ronson přikývl. John viděl, jak se Powers zvedl a přinesl plné zásobníky k dělu. Odstrčil dívku, vstal, vzal si košili a oblékl se, přičemž přistoupil k volnému oknu. Vyhlédl ven. Jelikož se již snášela tma a měsíc ještě nevyšel, tak toho moc nebylo vidět. Panoval chlad. Žádný pohyb nezaregistroval.

Připnul si revolverový opasek a otevřel chlopeň revolverového pouzdra. Ořešáková pažba koltu chladila.

„Kde to bylo, Ede?“

„Tam u skalní stěny.“

„Tam, kde je to koryto?“

„Ano.“ Ronson si odkašlal. „Myslíte, že našli to koryto?“ otázal se. „Možná chtějí zkusit noční přepad.“

„Možná,“ odvětil John. „Jestli ho nalezli, tak by se tudy mohli dostat do úžlabiny. Ale třeba to byl jen kojot, nebo velký netopýr.“

Slyšel ostré ocelové cvaknutí. Powers zastrčil zásobníky do kanónu.

„To nebylo zvíře,“ odtušil Fernandez. „Určitě ne, kapitáne. A - Riley je ještě.“

John pocítil blízkost dívky po svém boku. Otočil se a zašeptal: „Běž k Eliahovi do spíže.“

„Ne,“ opáčila. „Chci zůstat s tebou.“

„To nesmíš!“

Obrátila se a odešla. S odjištěným revolverem hleděl do tmy.

„Kdy jsme Rileyho poslali ven?“ otázal se.

„Tak před čtvrt hodinou,“ tiše odvětil Ronson, aby pak nahlas dodal: „Už by se měl vrátit.“

„Půjdu tam, Ede,“ zašeptal John.

„Ne, vy tam, kapitáne, s vaším zraněním jít nemůžete,“ řekl míšenec a přistoupil k němu. John cítil v zátylku jeho horký dech.

„Tak to zkusíme oba, Ede,“ polohlasně prohodil. „Ronson se postaví ke dveřím a otevře je hned, jak se vrátíme, ale ne, když nás budou pronásledovat. Powersi, mějte se na pozoru. Jestli se někdo ukáže, tak okamžitě střílejte, i kdybychom stáli v palebné linii. Nikdo se nesmí dostat do úžlabiny. Jsou v mnohonásobné přesile a kryje je temnota.“

+ + + + +

Otevřeli dveře a vyšli ven. John okamžitě pocítil závan studeného větru. Pomalu odstoupil a počkal na Fernandeze. S revolvery v rukou tam dřepěli a se zatajeným dechem naslouchali zvukům noci. Nic však neslyšeli.

„Že by Riley zdrhl?“ poznamenal míšenec.

„Ne, bez koně to je nemožné. A kdyby odjel, tak bysme ho slyšeli.“

„Tak je potom možná ještě ve stáji.“

„To je možné, Ede. Pojď.“

Přikrčeni přiběhli ke stáji a zůstali stát vedle vrat.

„Jsou zavřená,“ zašeptal Fernandez.

„No a co?“ prohodil John a tiše je otevřel. Poté zavolal do temnoty vonící koňským pachem, senem a hnojem Rileyho jméno. Odpovědí mu však bylo pouze frkání koní, kteří se již mezitím uklidnili. Nic jiného kromě jejich hrabání neslyšeli.

„Není tady.“

„To jsem si myslel, kapitáne.“

„Zatraceně, přece neutekl.“

Cítil, jak ho Fernandez chytil za rameno, a odmlčel se.

Z dáli se ozvalo vytí kojota.

„Co se děje?“ zamumlal. „Venku se něco pohnulo. Viděl jsem to. Dobře jsem to viděl.“

„Riley?“ zeptal se John.

Stále panovalo ticho.

Pomalu zvedl revolver a dřív, než ho Fernandez mohl zastavit, vyrazil k dolince, kde si Mexičan všiml nějakého pohybu. Mohl se v ní skrývat nanejvýš jeden člověk. Vytí kojota jen dodávalo oné dramatické scéně napětí.

„Riley!“ zvolal.

Nikdo mu neodpověděl.

„Riley, kde jste, chlape?“

Opět zavyl kojot.

„Riley!“

Teď už si byl jist, že ten, koho zde viděl Fernandez, není Riley. Ale pokud to nebyl on, tak zbývala pouze jediná možnost. Polil ho studený pot. Riley nemohl utéct po svých. To by nikdy nezvládl.

„Kapitáne!“ od skály zvolal Fernandez.

John zvedl hlavu a spatřil tmavý stín, který se k němu neuvěřitelně rychle blížil. Uskočil stranou a na místo, kde ještě před chvílí stál, něco dopadlo. Člověk. Muž se bleskově otočil a vstal. Ve svitu hvězd se zaleskla čepel nože. John chvatně hledal revolver, který mu při úskoku spadl na zem.

Neznámý se rozpřáhl a chtěl Johna probodnout.

V tom okamžiku však jeho ruku kdosi chytil a strhl jej dozadu.

Byl to Fernandez. Oba muži padli do prohlubně, kde poté spolu zoufale bojovali.

John nalezl svůj revolver právě v momentě, kdy ze stínu skály vystoupila druhá postava a pokusila se k němu přiskočit. Zvedl zbraň a vypálil. V tom záblesku výstřelu spatřil Jižanovu tvář. Poté se rebelovi podlomila kolena a krátce nato se skácel na zem.

Fernandez se vyškrábal z doliny a sedl si vedle Johna.

„Jsi raněný, Ede?“

„Je to jenom škrábnutí, pane,“ zasténal míšenec.

„Zachránils mi život. Děkuju.“

„To nestojí za řeč. Ale musíme si pospíšit do domu. Honem!“

„A Riley?“

„Ta zmije? Však oni si ho chytí.“

„Hm.“

„Ale teď rychle, pane. Ke srubu.“

„Už jdu.“

Rozběhli se k domu. Náhle se však za nimi vynořily stíny, které se rychlým krokem vydaly za nimi. John si toho nevšiml, ale Fernandez se při běhu ohlédl a spatřil nepřátele, kteří se vynořili z temnoty. Zaleskly se dlouhé čepele šavlí. Fernandez se obrátil a skočil přímo mezi ně. John, který se okamžitě otočil, viděl, jak Jižan Fernandeze sekl. Hned vystřelil. Rebel rozhodil rukama a klesl na zem.

John se vrhl k Fernandezovi, který se složil na zem. Právě včas, protože v tom okamžiku se rozštěkalo opakovací dělo. Přitiskl se vedle míšence k zemi, zatímco nad ním létaly granáty. Cítil, jak sebou Fernandez trhá, jak sténá. Pomalu se jej pokoušel táhnout ke srubu.

Opakovací dělo neustávalo. Když se i s raněným doplazil ke dveřím domu, otevřely se a kdosi je vtáhl dovnitř. V tom okamžiku Powers opět vystřelil z děla a granát roztrhal muže slézající korytem do úžlabiny na kusy.

Poté se dveře zabouchly a John se opřel o stěnu. Před očima se mu dělaly rudé kruhy. Musel pravým ramenem narazit na něco tvrdého, protože mu z rány znovu vytékala krev. John cítil, jak prosakuje obvazem a košilí. Kanón dál rozséval smrt a nepřátelské kulky se zavrtávaly do srubu.

„Johne! Johne!“

Objevila se vedle něj Jezabel. Pocítil její něžné ruce.

„Stalo se ti něco?“

Pozvedl se a zasténal: „Ne.“

„Díky Bohu!“

Poté ji odstrčil a začal se plazit směrem, odkud slyšel Fernandezovo sténání.

Chytil jej za rameno.

„Ede?“ otázal se.

„Kapitáne?“

„Ede, k čertu s kapitánem, pročs to udělal?“ Cítil, jak je zkroucený bolestí.

„Kams to dostal, Ede?“

„Ta šavle, kapitáne, ta šavle.“

John se otočil. „Jessie,“ zvolal. „Rychle, pomoz mi, musím ho odnést do spíže. Musíme ho ovázat.“

Zatímco Powers dál střílel z děla a Ronson odloupával třísky z okna, aby lépe viděl, smýkal se John přes celou místnost s Fernandezem bez ohledu na vlastní bolesti. Tu narazil do stolu a málem omdlel. Ale vzpamatoval se a posléze Fernandeze dotáhl do spíže.

Vyčerpán klesl na zem, po chvíli však zase vstal.

Na jedné z polic stála petrolejová lampa, která vydávala matné, rudé světlo. V její záři pak viděl, jak se Eliah sklání nad míšence a rozepíná mu košili. Když spatřil tu ránu, tak strnul. Šavle Fernandezovi pronikla do hrudi, možná mu dokonce poranila plíce. Eliah na něj pohlédl a tím pohledem jednoznačně řekl: Ven!

Mezitím střelba utichla. Rozhostilo se ticho, v němž sténání raněného znělo dvojnásob hrozněji.

Fernandez měl otevřené oči a byl při vědomí.

Pohledem hledal Johna.

„Je - po všem, pane? Neslyším -nic neslyším.“

„Odrazili jsme je, Ede.“ V bledém obličeji, na němž se již šířily stíny smrti, se objevil náznak úsměvu.

Poté pohlédl na Jezabel, jež stála kousek od něj a pokoušela se usmívat.

„Querida,“ řekl a pak se znovu obrátil na Johna, aby dodal: „Ani ona to nemá lehké, kapitáne. Ani ona nemá rasu, ke které by patřila. I ona je míšenec. Musíte se o ni dobře postarat, kapitáne.“

„To udělám, Ede.“

„Kapitáne, já-já chci ten kříž, co - co visí tam v rohu.“

„Přinesu ti ho,“ přikývl John. Pak vstal a odešel do obývacího pokoje pro kříž visící na stěně. Powers se rozhodoval, jestli se má nejdřív zeptat Johna, ale pak převládlo jeho přátelství s Fernandezem a opustil své okno. Mohl si to dovolit, protože venku se nic nehýbalo.

„Pane,“ zeptal se. „Jak se mu vede? Musím to vědět.“

John zůstal s křížem v ruce stát vedle dveří. Pohlédl na Powerse, mlčky zavrtěl hlavou a vrátil se do spíže, přičemž za sebou zavřel dveře. Pak si dřepl k Fernandezovi a položil mu kříž na hruď. V přivřených míšencových očích se zablesklo.

Jeho bolestí a vyčerpáním zkřivené rty se pohnuly.

Pak tiše řekl: „V mé vlasti, v Mexiku, v Nuevo Laredo - všichni lidé věří v Boha!“

John mlčky přikývl. Věděl, že tu umírá jeho nejlepší kamarád a on mu nemůže nijak pomoct.

Z vedlejší místnosti se ozvala foukací harmonika. Powers hrál písničku, kterou si spolu s Fernandezem tak často hráli. Byla to smutná skladba, ale ti dva ji měli rádi.

Fernandez poděkoval úsměvem.

Náhle se otřásl a otevřel ústa, jako by chtěl něco říct.

Vytřeštil oči a pak se zhroutil.

John mu zatlačil oči.

„Máš tu nějakou přikrývku?“ otázal se starého Eliaha, aniž by na něj pohlédl.

Eliah odešel do rohu místnosti a vrátil se s jednou dekou. John ji vzal a přikryl jí Fernandeze.

„Zůstane tady,“ řekl.

Jezabel na něj pohlédla vyděšenýma očima. „Tady?“

„Ano.“

„S námi?“

„Ano,“ odvětil, otočil se a odešel.

Když vstoupil do potemnělého obývacího pokoje a zavřel za sebou dveře, Powers náhle přestal hrát na harmoniku.

Ronson se přitočil k Johnovi a tiše se zeptal: „Je mrtvý?“

„Ano.“

Powers zavzlykal a několikrát udeřil pěstmi do stěny v zoufalém gestu bezmoci.

„Všivá válka,“ zvolala, „ta zatracená…“

„A někdo takový rozstřílel dělem stovky mužů na cimprcampr,“ podivil se Ronson.

„Byl to jeho nejlepší přítel, Hearne,“ opáčil John.

Ronson pohlédl k oknu.

„Myslíš, že to dneska ještě zkusí?“ otázal se.

„Nemám tušení,“ odvětil John. „Jestli dostali Rileyho, tak určitě vědí, že už jsme jenom tři. Jestli přijdou dneska nebo zítra, není to jedno? Přijdou určitě.“

+ + + + +

Blížila se půlnoc.

John McIntosh se posadil pod okno a pušku položil vedle sebe. Klížila se mu víčka, ale mysl měl jasnou.

„Jessie,“ sykl a dotkl se dívky, jež seděla vedle něj. „Poslouchej, Jessie. Možná bude nutné, abychom se rozdělili.“

„Ne,“ odsekla. „Zůstanu s tebou.“

„Možná bude nutné, abychom se na krátký čas rozdělili,“ opakoval bez ohledu na její námitku.

„Na jak dlouho?“ zeptala se.

„Ne na dlouho. Na krátkou dobu.“ Přitulila se k němu. Venku se nic nehýbalo. Věděl, že ji musí opustit. Bylo mu to líto, ale nemohl s tím nic dělat. Nemohl se jako Powers oddávat myšlenkám, které k ničemu nevedou. Ženy pro něj dosud mnoho neznamenaly. A teď, když konečně potkal tu, které by byl schopen se oddat, o ní nesměl ani snít. Jinak by ho loučení bolelo ještě víc. Věděl, že ráno přijde konec. Mnoho útoků už odrazit nedokážou. To jediné, co ho trápilo, bylo přání, aby věděl, že dívka je v bezpečí a s touto jistotou mohl jít do posledního boje.

„Nenechám tě samotného,“ prohodila. „Vždyť ten muž tam tě chce zabít.“

„Nezabije mě.“

„Včera v noci mluvils jinak.“

„Ano, to bylo včera.“

„Půjdeme spolu, ano?“

„Ne,“ opáčil. „Nejdřív půjdeš ty, potom já.“

Uslyšel Ronsonovo zakašlání a uvědomil si, že Ronson nespí.

„Hearne?“

„Ano, Johne?“ zazněl hlas z temnoty.

„Poslouchej, už nemám ani jeden náboj. Běž do spíže a přines pár krabic.“

„Venku je klid,“ namítl Ronson.

„Ano, ale jeden nikdy neví.“

„No dobrá, kapitáne.“

Slyšel, jak Ronson vstal a šel do spíže. Narazil přitom do stolu, cosi zabrblal a kráčel dál. Ve tmě zavrzaly dveře, krátce nato znovu a pak se rozhostilo ticho. John se pohodlně opřel o stěnu a sáhl vedle sebe, do míst kde měla sedět Jessie.

„Jessie,“ řekl, „víš…“ Úlekem se odmlčel. Sáhl totiž do prázdna.

+ + + + +

Ronson si klekl, vzal petrolejku a postavil ji vedle sebe, aby lépe viděl, nato hrábl do sedlových kapes, které si přinesli s sebou, a s chladným úsměvem si prohlédl potraviny, které měli. Zatím se jich nikdo ani nedotkl. Chopil se též několika krabic s náboji a položil je vedle sebe.

Tu instinktivně vytušil, že za ním stojí dívka.

„Co ode mě chceš?“ otázal se, aniž by na ni pohlédl.

„Musím s vámi mluvit,“ zamumlala.

Ronson strčil krabice s náboji do sedlové kapsy a pak ji zapnul. 46

„No?“ odvětil. „Co teda chceš?“

Obešla ho tak, aby stála před ním, a poté prudce trhla hlavou.

„Chcete ho oddělat,“ prohodila. „Proč?“

Ronson na ni konečně pohlédl.

„To…“ začal. Na chvíli zaváhal, ale poté větu dokončil. „To vás poslal on?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Pak teda nechápu, proč se o to zajímáš, ty černé děvčátko.“

„Zajímá mě to,“ odtušila. „Mám právo to vědět. A vy víte proč!“

„Že to vím?“ zapochyboval Ronson, vstal a postavil petrolejku zpátky do regálu. „No dobrá,“ podotkl. „Ale jestli se o tom chceš něco dozvědět, musíš jít za ním.“

„Ne, to nemůžu. Na to je příliš hrdý. Něco mi o tom řekl, ale ne moc. A já chci vědět všechno. Proto musím mluvit s vámi.“

Ronson na ni pohlédl úkosem a pomalu si olízl rty.

„Nejdřív si musíme vyjasnit jednu věc, děvčátko,“ prohodil. „Nejsem nikomu povinen skládat účty. Jasné? Chci ho odkrouhnout, to je pravda. Zapřísahal jsem se. A také to udělám. Ale tobě to klidně řeknu. Dozvíš se, proč to udělám, i když mi asi nebudeš rozumět. Ještě‘s asi nikdy nebyla jinde než tady a nevíš, jak to jinde vypadá. Před válkou jsem žil na západě, v Nebrasce, na North Platte River poblíž Scottsbluffu. Je to zatraceně krásná země, děvče. Je rozlehlá a kopcovitá, je tam dostatek vody a nádherné pastviny. Měl jsem tenkrát bratra, Baldyho, se kterým jsme si vybudovali ranč. Chtěli jsme chovat koně pro armádu. Byl by to skvělý byznys. Jednoho dne jel Baldy do Scottsbluffu a chtěl tam nakoupit. Jenže vrátil se mrtvý. Později jsem se dozvěděl, že se ne vlastní vinou dostal do potyčky. Zastřelil ho maršál. Maršál John McIntosh. Toho dne jsem se zapřísahal, že ho zabiju. Baldy byl mladý hoch, který proti chlápkovi jako je McIntosh neměl s revolverem šanci. Zabít ho nebyl žádný hrdinský čin. Všechny naše sny se zhroutily. Krátce poté vypukla válka a oba, já i maršál, jsme se dostali do stejného pluku. Od té doby čekám na příležitost, kdy s ním budu moct zúčtovat. A to také udělám!“

Mlčky naslouchala. „Ano, to mi řekl i on,“ tiše podotkla, když skončil. „Ale pověděl mi i to, že váš bratr byl opilý a nejdřív střílel on, takže John se musel bránit. To jste nikdy nepřemýšlel nad tím, že to, co říká John, může být pravda?“

Ronson se trpce pousmál, přičemž mu poklesly koutky úst.

Mávl rukou a dodal: „Jsi žena a miluješ ho. Uvěřila bys všemu, co ti řekne. Ne, já to vím lépe. Existuje žena, kterou si měl Baldy vzít a která to všechno viděla a povyprávěla mi o tom.“

„A co když lhala?“

Ronson zavrtěl hlavou. „Proč by měla?“

„Člověk přece nemůže odsoudit druhého, když ho nevyslechne.“

„Hm, on by stejně nepromluvil.“

„Já vím…“

„Co víš?“

„Že by se nebránil,“ podotkla. „Je to velmi hrdý člověk.“

„To mě nezastaví.“

V jejích očích zableskly jiskry nenávisti. „Pak zabiju i já vás,“ zasyčela.

Ronsonovi ztuhl úsměv na rtech. „Ty malá vlčice,“ řekl. „To neuděláš, nevěřím ti.“

„A nebudu se ptát, jestli jste vinen, nebo nevinen,“ prohodila.

Sevřela své chvějící se malé ruce v pěst. „Nejste lepší než tamti venku. A co když byl váš bratr doopravdy opilý a zavinil si to sám, co pak? Co když zavraždíte nevinného?“

„O tom s tebou nemíním mluvit, ty huso!“ zvolal rozrušený Ronson. „Nemíchej se do věcí, do kterých ti nic není!“

V tom okamžiku padl výstřel.

John sebou trhl, když se kulka odrazila od skalní římsy. Levou rukou sáhl do revolverového pouzdra a vytáhl z něj kolt. Od Powersova okna se ozvalo kovové cvaknutí a John pochopil, že opakovací dělo je připraveno. Opatrně vstal a vyhlédl ven. Nic však neviděl. Za sebou uslyšel vrznutí dveří a blížící se kroky. „K zemi!“ sykl. „Mají tam v korytu ostřelovače.“

„Tady jsou náboje,“ řekl Ronson a hodil krabice na zem, načež přikrčen přiběhl k oknu.

John vedle sebe slyšel tichý hlas Jezabel. Lehce do ní strčil a řekl: „Běž za Eliahem.“

„Kde je?“

„U krbu, myslím. Dělej, běž!“

Neslyšně vyklouzla ven, John natáhl kohoutek svého koltu a opřel jeho hlaveň o rám okna. Napjatě hleděl do míst, kde předpokládal ostřelovače. Do tváře mu vanul vítr. Rozbolela ho rána na rameni. Měl pocit, jako by tam měl druhé srdce, z něhož s každým tepem vystřeluje bolest.

A pak uslyšel zvolání: „Yankeeové! Hej, Yankeeové!“

„Nikdo se ani nehněte,“ sykl John.

Venku chvíli panovalo ticho, aby se pak opět ozvalo: „Hej, vy zatracení modrobřicháči! Slyšíte mě? Vyčistěte si uši, Yankeeové!“

John pomalu zvedl dlouhou hlaveň svého peacemakeru, aby mohl vypálit okamžitě, jak se něco hne.

„Yankeeové!“ zvolal onen hlas. „Obklíčili jsme jednoho z vás. Dobrovolně nám řekl všechno, co jsme chtěli vědět.“

„Riley, ten ksindl,“ procedil Ronson mezi zuby a odplivl si.

„Jenom klid,“ prohodil John. „Může to být past.“

„Yankeeové!“ ozval se Jižan, který se krčil někde u skály. „Chtěl, abychom s ním zacházeli jako se zajatcem. Ale měl smůlu. Víme teď, že jste už jenom tři. A že jeden z vás je zraněný. Co si myslíte, že s ním uděláme, he? Hej, Yankeeové, jdeme si pro vás. Už máme té vaší paličatosti dost. Chceme projít, a také projdeme. Však uvidíte!“

Ronson si odplivl. „Tak pojďte,“ zavrčel. „Jenom to zkuste, pasáci krav. Já vám ukážu, zač je toho loket.“

„Nestřílej,“ řekl John. „Musíš si být jistý zásahem, jinak na tebe zamíří podle záblesku. Je to ostrostřelec.“

„Ale s opakovacím dělem bysme ho dostali, ne?“ odtušil Ronson, „Powersi, co myslíš?“

Rozrušený Powers odvětil: „Někdo musí vystřelit, aby vypálil a já viděl, kde je.“

„Tak dávej pozor,“ řekl Ronson. Opřel si pušku o rameno, zacílil na skalní stěnu přibližně tím směrem, odkud vycházel hlas. Jižan okamžitě ránu opětoval a do stěny srubu se zavrtala kulka. V následujícím okamžiku zaúřadovalo opakovací dělo. Z jeho hlavně vyšlehl plamen a zaduněla rána. Pak se ze skály zvedl stín, rozhodil rukama, do kamení s kovovým zvukem spadla puška, a pak se Jižan zřítil z koryta do úžlabiny.

„A je to,“ řekl Ronson.

John si všiml pohybu u skalní stěny.

„Myslím, že to zkusí znovu,“ poznamenal. „Tam jdou.“

Powers obrátil opakovací dělo a řekl: „Mám je na mušce.“

„Vidí jak kočka,“ pochválil ho Ronson a zasmál se. V tom napětí však nikdo nevěděl, o kom mluví.

John se opřel levou rukou o římsu okna.

„Do úžlabiny nikdo nesmí,“ prohodil. „Teď musíme všichni vidět jak kočka.“

Ke srubu se pomalu blížily stíny. Zatím nikdo nevystřelil.

A pak se zablesklo a průsmykem zazněla salva střel. Stěny srubu dostaly další dávku olova.

Utvořili řadu, pomyslel si John. Střílejí v salvách, jako na execírplace. Jenže my nejsme indiáni. A oni nepočítají s opakovacím dělem. Nejsou moc chytří.

„Dělej, Powersi!“ zvolal.

Kanón opět pokračoval ve svém krvavém díle.

Při pohledu na plameny šlehající z jeho hlavně každý pomyslel na peklo.

John vystřelil, jednou, podruhé. Střílel přesně na záblesky, aby si byl jist zásahem. Mířil pomalu a klidně.

Jižané také pálili přesně. Jejich kulky většinou létaly dovnitř okny a zavrtávaly se do protilehlé stěny. John měl strach, že některá z nich zasáhne Jezabel. Poprvé v životě měl strach o lidi. Jedna kulka se odrazila od kamenného zdění krbu a zlověstně hvízdla. Pak se však rebelové začali stahovat.

Opakovací dělo se odmlčelo.

„Je někdo raněný?“ otázal se John do nastalého ticha.

„Myslím, že trefili Ronsona,“ řekl Powers.

„Ne,“ odtušil Ronson. John se na něj obrátil a zeptal se: „Co se stalo, Hearne?“

„Sakra, vždyť jsem přece řekl, že nic. Jenom mi ustřelili kus ucha. Ovážu si ho šátkem.“

„Které je to ucho?“

„Pravé.“

Powers se rozesmál.

„Drž hubu!“ rozezlil se Ronson. „Dávej si pozor, abys jednu nedostal, chlapče!“

„Ano, ano,“ koktal Powers. „Ano, už to nebude dlouho trvat.“

„Co to má znamenat?“ podivil se John.

„No, vystřelil jsem poslední náboj. Došla nám munice. Už nemám ani náboj.“

Hovořil o tom tak, jako by se jednalo jen o nějakou podružnost.

„Jedno bych rád věděl,“ řekl. „Co řeknou u nás doma, až se dozvědí, že jsem padl jako hrdina. Můj táta vždycky chtěl, abych převzal jeho obchod. Teď už ho nikdo nepřevezme. Žádný Harry Powers junior v Evansville v Indiáne obchodovat nebude. Tak to dopadá se všemi sny, které člověk má.“ Johnovi se stáhlo hrdlo.

„Radši běžte do spíže a prohledejte všechny sedlové kapsy. Možná najdete krabici nábojů, kterou jste předtím přehlédl, Powersi.“

„Nic tam není. Díval jsem se dobře.“

„Přesto tam běžte!“

„Jak chcete, pane.“ Powers pokrčil rameny a vrátil se do spíže.

Ronson přišel od svého okna a podotkl: „Vypadá to špatně. Jestli už nemáme munici, tak je nedokážeme dál odrážet. Jenom s puškami to prostě nepůjde.“

John viděl v temnotě jen jeho obrysy.

„Víš, co je s tím chlapcem, Hearne?“ zeptal se.

„Ano!“ přikývl Ronson: „Nenávidí tě, Johne. Hrozně tě nenávidí.“

John ho chytil za rameno. „Nenávidí mě?“ zeptal se. „Proč? Proč by mě měl nenávidět?“

„Protožes mu vzal jeho hračku,“ lakonicky odvětil Ronson. „Tu malou míšenku. Nevšiml sis toho, co? Jistě, i ty ji miluješ, proto to nevidíš. Ale Powersovi se líbí taky a zabil by tě, kdyby věděl, že si tak může zajistit její lásku. Je přece mladý, ne? Je o dobrých šest sedm let mladší než ty.“ „Co to má s tím co společného?“

„Nic, jenom jsem si to tak uvědomil. Ale jestli pro tebe něco znamená, tak ji hned teď pošli pryč, Johne. Dokud je tma, tak by to mohla dokázat. Ona i ten chlápek. Ráno už odtud nevyklouzne ani myš. Až rebelové znovu zaútočí, tak si tak nanejvýš budeme moct zazpívat Alelujá. A ty to víš stejně tak dobře jako já. Johne, přikaž Powersovi, ať tu dívku odvede pryč. Nadělal jsem se v životě spoustu ničemností a mým posledním zločinem bude, že tě oddělám dřív, než to udělají Konfederovaní. Ty víš, co by udělali s tou dívkou, kdyby ji tu našli. Viděli jsme to přece tolikrát! Pošli ji pryč.“

„A ty?“

„Já ti zůstanu věrný, Johne.“

„Chci, abys odešel i ty. Můžeš mě klidně nechat Jižanům. Chci, abyste ty a Powers doprovázeli Jezabel a toho starého muže pryč. Chci je poslat pryč, to je pravda. Ale ne s Powersem samotným. Je příliš nezkušený.“

„Jaks to vymyslel?“ zeptal se Ronson tak tiše, že to nikdo jiný nemohl slyšet.

John vyhlédl oknem do noci. Na římse okna se leskly střepy. Kulky z dřeva vyrvaly třísky. Zatím panovala tma, ale za čtyři pět hodin se rozední a jestli se znovu objeví rebelové, pak je nic nezastaví.

„Vymyslel jsem to tak,“ zamumlal. „Necháte tu vaše revolvery, budou vám stačit pušky. Mám čtyři revolvery a dvě pušky - svou a Fernandezovu. Zdržím je, dokud nebudete v bezpečí. Budete mít každý dva koně na výměnu, takže vás nedostihnou. Až se dostanete k plukovníku Amesovi, máte vyhráno. Ty musíš jenom dávat pozor na to, aby se nic nestalo Jezabel.“

Odmlčel se, protože ze spíže se vrátil Powers. Přistoupil k oknu hvízdaje si Yankee-Doodle;

Ronson pohlédl na Johna Mclntoshe.

Po dlouhém mlčení Ronson řekl: „Ty hlupáku. Víš co s tebou ti chlápci tam udělají?“

„Jednu kulku si nechám pro sebe.“

„Nejde o to, jestli si ji necháš. Jde o to, jestli budeš mít odvahu ji do sebe vpálit.“

„Powersi!“ zvolal John.

„Ano, pane?“

„Našels něco?“

„Ano, jeden náboj!“ sarkasticky odvětil Powers. „Zítra s ním rebely porazíme.“

„Co teď?“ tiše se zeptal Ronson.

John vyhlédl ven z okna. Zašel měsíc a panovala tma jak v pytli. Vítr zesílil a hnal do úžlabiny mračna prachu. Rozbřesk již nebyl daleko. Za tři hodiny se začne šeřit.

„Nemáte moc času,“ prohodil. „Měli byste zmizet.“

„A ty?“ namítl Ronson. „Co uděláš ty?“

„Já zůstanu tady a budu vás krýt. Zadržím je do té doby, než budete mít dostatečný náskok.“

„Proč to chceš udělat?“ vyzvídal Ronson.

„Mám pro to své důvody.“ „Jako maršál ses o lidi staral méně.“

„To byla jiná doba.“ Opět vyhlédl ven.

„Poslouchej,“ poznamenal. „Nemáme už moc času. Jeden po druhém se vyplížíte ze dveří ke stáji. Tam si každý vezmete dva koně a rychle odjedete. Necháte mi tu všechny vaše revolvery. Nechci ztrácet čas nabíjením pušek. Všechno musí proběhnout rychle. Jsi zodpovědný za život toho děvčete, Hearne. Až budete v bezpečí, tak ji nech jít s Powersem. S ním se bude mít lépe než s tebou.“ Ronson cosi zamumlal, aby pak zavrtěl hlavou a řekl: „Hm, děláš to i kvůli mně. A já chci vědět proč. Myslíš, že to musíš udělat kvůli Baldymu?“

John zavrtěl hlavou. „Ne, Hearne. Tvůj bratr byl ochmelka a násilník. A tys ho nedokázal vychovat. Kdybych ho nezastřelil já, tak by to jednou udělal někdo jiný. Můžu ti říct jenom jedno: Baldy nestál za nic, i když to byl tvůj bratr.“

Ronson se kousl do rtů. Byl bledý jak stěna.

„Hm,“ odtušil. „Přesto to byl můj bratr a žádný maršál neměl právo ho zastřelit.“

„Jednal jsem v sebeobraně, Hearne.“

„Podívej.“

John vyhlédl z okna. Mračna prachu, která vítr hnal průsmykem, byla stále neproniknutelnější. Brzy skrze ně nebude vidět a to bude

chvíle, to musí být chvíle, kdy se musí pokusit uniknout:

„Vím, kdo ti povídal, že jsem Baldyho zavraždil, Hearne. Byla to ta Louisa Edwardsová. Popravdě řečeno měla Baldyho na svědomí ona, protože ho proti mně poštvala. Dřív mezi námi něco bylo a ona na to nikdy nezapomněla. Když se potom pověsila na tvého bratra, který byl příliš nezkušený na to, aby ji prohlédl, pokusila se ho zneužít jako zbraň proti mně. Nebylo to pro ni těžké, protože Baldy vždycky prahl po pistolnické slávě. Chtěla vidět, jak mě oddělá. Vím ze spolehlivých zdrojů, že ho neustále proti mně štvala. A jednoho dne, kdy se opil a zapletl se do jedné rvačky, to chtěl zkusit. Jasně, byl tak namol, že minul, ale i ožralý člověk může napodruhé trefit. Chtěl jsem ho zasáhnout do ruky, ale udělal nečekaný pohyb a koupil to do hrudi. To je všechno.“ Ronson se zhluboka nadechl a upřeně pohlédl před sebe.

„To na věci nic nemění, Johne,“ podotkl. „Když jsem se kdysi zapřísahal, že tě odkrouhnu, tak jsem to myslel vážně. Možná tě nezabiju, protože to za mě udělají Jižané. Ale kdyby to bylo jinak, nikdy by ses odsud živý nedostal.“

John se usmál. Mohl si to dovolit, protože věděl, že v té tmě ho Ronson nevidí.

„Dost řečí,“ prohodil. „Dávej pozor na to děvče, ano?“

„Tak se mi zdá, že ji máš doopravdy rád, že?“

„Ano.“

„Ty, kapitán naší slavné armády Unie?“

„Ano.“

„No dobrá, kdy teda máme vyrazit?“

„Hned teď. Dokud bude zvířený prach, tak vás neuvidí.“

„Hm, tak si ale ještě promluv s tou malou, ať nedělá těžkosti, až budeme odjíždět.“

„Udělám to. Ale nejdřív mi sem pošli Powerse. Chci s ním mluvit a jsem příliš unavený na to, abych tam chodil za ním.“

„Bolí tě ta rána?“

„Ne.“

Ronson vzal svou pušku a odešel k Powersovu oknu. John slyšel, jak tam hovoří s Powersem, který si přestal pískat Yankee-Doodle a při-kráčel k Johnovi. V místnosti panovala taková tma, že John jej vytušil, teprve když stál ani ne půl kroku od něj.

John se k němu obrátil, aby mohl mluvit tiše.

„Odjedete odtud pryč, Powersi,“ prohodil a jako by tušil Powersovu námitku, dodal: „Ne, nepřerušujte mě. Musí se to odehrát rychle. Vy, Ronson, děvče a Eliah musíte do půl hodiny zmizet. Powersi, vy máte to děvče rád, že?“

„Mě ženské nezajímají,“ bránil se

Powers.

„Řekl jste mi, že ji máte rád. Je to pravda, nebo ne?“

„No dobře, ano.“

„Máte s ní nějaké plány?“

„Ne,“ odvětil Powers. „Patří přece vám, pane!“

„Ne. Ronson vám po cestě všechno vysvětlí. Postarejte se o to děvče, Powersi.“

„Nerozumím.“

„Tomu nemůžete rozumět. Buďte k ní hodný. Hodně zkusila.“

„Ale…“

„A teď zmizte,“ řekl John. „Zatím zůstaňte u svého okna. Vyrazíte už brzy.“

Cítil, jak toho mladého vojáka, který nevěděl, o co jde, zmátl.

Poté zvolal: „Jessie!“

Eliahův hlas mu odpověděl: „Spí!“

„Tak ji vzbuď,“ opáčil John.

A zatímco vytáhl svůj revolver z pouzdra, překontroloval jej a strčil zase zpátky, uslyšel od krbu šramot, načež k němu ve svých mokasínách přišla neslyšně jako stín. Sedla si k němu. Objal ji.

Sklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Poslouchej, krásko,“ zašeptal jí do ouška. „Budeme odtud muset pryč.“

„Ano?“

„Ano,“ řekl a uvědomil si, že má vyschlé rty. Měl strach, že si toho všimne. „Uděláme to takto: Ty, Eliah a oba moji muži půjdete do stáje, kde vám i mně osedlají všechny koně. Já zůstanu u dveří a budu dávat pozor. Potom, když odjedete, přiběhnu do stáje, vezmu si svého koně a pojedu za vámi.“

Věděl, že nejpohodlnější a nejjistější je ji obelhat. Neměl jinou možnost. Kdyby jí řekl, že zůstane, nechtěla by jej opustit.

„A kde se znovu setkáme?“ zeptala se.

Ano, kde se znovu setkáme? pomyslel si. „Asi míli odtud, Jessie,“ odvětil.

„A pak spolu pojedeme k tobě?“

„Ano,“ sliboval. V té chvíli by jí slíbil všechno, jenom aby ji přiměl k tomu, aby odjela s Powersem a Ronsonem.

„A zůstaneme už spolu, ano?“

„Ano,“ odpověděl. „Teď už víš všechno. Jdeme, musíme si pospíšit.“

„Ale přijedeš hned, jak to půjde, ano? Určitě?“

„Ano, ano!“

Poté tiše zvolal do temnoty: „Hearne, vše je připraveno.“

+ + + + +

Dveře se nedaly snadno otevřít, protože se do nich opíral silný vítr. John jemně strčil do dívky a Jezabel vyklouzla ven. Viděl, jak jí vítr povívá s šaty a sukní. Pak mu zmizela z dohledu a po chvíli zavrzala vrata stáje. Poté se rozhostilo ticho. John chytil starého Eliaha za ruku, aby šel ven, ale ten jenom zavrtěl hlavou.

„Eliah půjde jako poslední,“ prohodil černoch.

John držící v levé ruce natažený revolver dal pravou rukou znamení Powersovi. Mladík přišel ke dveřím, vyhlédl ven, ale pak zůstal stát vedle něj, sáhl si do náprsní kapsy uniformy a vytáhl z ní foukací harmoniku.

„Tady, pane,“ podotkl. „Je to talisman. Přinese vám štěstí. Možná…“ dojat polkl, „možná se po válce znovu uvidíme.“

John mu neviděl do tváře, ale slyšel, jak se mu chvěje hlas.

„Díky, Powersi,“ prohodil a strčil si harmoniku do kapsy kalhot. „Můžu ji potřebovat.“ Mladý voják zasalutoval, vyklouzl ze dveří a vydal se ke stáji.

Další na řadě byl Ronson. Rozhlížel se po potemnělém dvoře, pak pohlédl na Johna a zašklebil se.

„Rád bych věděl, proč tu zůstáváš,“ poznamenal. „Ale protože mi to určitě neřekneš, tak ti aspoň dám jednu dobrou radu: Poslední náboj si nech pro sebe. Víš proč.“

„Radši se starej o to, abys zavčasu zmizel,“ sykl John. „A jestli se jednou znovu setkáme na onom světě, tak tam promluv do duše Baldymu. Hm, ale co, jak bys mohl mluvit duši do duše?“

„Asi budu jednoho dne litovat toho, že jsem tě nezastřelil,“ odvětil Ronson, vyšel ven a přikrčen odběhl ke stáji. Vrata ani nezavrzala.

John se obrátil na Eliaha, jenž se krčil za ním.

„Jdi, Eliahu,“ řekl. „Jsi na řadě.“

Černoch přikývl a připlížil se ke dveřím. Tam si však sedl a dál nešel.

„Omlouvám se, že jsem byl na kapitána zlý,“ prohodil. „Kapitán je dobrý člověk.“

„Ano, dědo,“ usmál se John. „Aspoň doufám. Ale v jednom se mýlíš. Já ji mám opravdu rád. Proto chci, abyste teď odešli. Vezme si ji k sobě Powers. Také ji má rád. Tak běž.“

Chvíli se ještě dotýkal černochovy svalnaté paže a pak zůstal sám. Seděl v otevřených dveřích a díval se na tmavou postavu, jež mizela v oblaku prachu. Poté skučící vítr přehlušil Eliahovy kroky.

Cítil se sklíčeně. V levé ruce držel revolver a čekal, až odjedou.

Ale co to vidí!

Náhle spatřil dvě postavy, jež se vynořily z prachu.

Jižané!

Objevili se tam zcela znenadání a hleděli k domu.

Skutečně jsou pouze dva? Nebo jsou za nimi další? Viděl, že jeden z nich něco drží v rukou. Nedokázal rozpoznat, co to je, ale jistě mu ne-vezli dárek. Buďto se chystali dům zapálit, nebo se pokoušeli vyhodit ho do vzduchu.

Ti ve stáji si jich vůbec nevšimli. John se snažil rozeznat, co to ten rebel má v rukou. Jeho kolega držel v rukou pušku. John se rozhodl, že se ho zeptá kulkou. Zvedl levou ruku a dlouze zamířil. Nebyl zvyklý střílet levačkou.

Třeskl výstřel z revolveru, Jižan rozhodil rukama a skácel se k zemi. Ve stejném okamžiku se ozvalo zavrzání vrat, které se rozletěly a ze stáje vyrazili jezdci. Nevěnoval jim pozornost, soustředil se na druhého rebela, kterého však minul, a než stačil natáhnout kohoutek ke druhé střele, muž zmizel ve tmě jako fantom.

Koně divoce ržáli, ale jezdci je dokázali udržet pod kontrolou. Po chvíli klapot kopyt odrážející se od stěn úžlabiny utichl.

John zavřel dveře a přikročil k oknu.

Čekal, ale nic se nehýbalo.

Potmě prošel obývacím pokojem, dostal se do spíže, v níž ještě stále svítila petrolejka, vzal ji a odnesl ji do druhé místnosti.

Měl čas. Spoustu času.

Byl sám. Přemýšlel, zda to zkusí tuto noc znovu.

Ale to na jeho náladu nemělo pražádný vliv. Byl příliš unavený a navíc mu v podstatě všechno bylo jedno, protože konec byl neodvratný tak jako tak.

Napil se studené kávy. Neměla nijak ohromující chuť, ale osvěžila ho. Z rány mu při každém tepu srdce vystřelovala bolest. Tuhla mu pravá ruka a ztrácel v ní cit. Už skoro nemohl hýbat prsty.

Postavil se k oknu a vyhlédl ven, kde vítr hnal víry prachu.

Zatoužil po cigaretě. Sedl si proto pod okno, aby nikdo neviděl plamen sirky nebo žhavý konec cigarety, levou rukou si jednu ubalil a pak škrtl sirkou.

V tom okamžiku se otevřely dveře. Zvedl hlavu.

V mihotavém světle sirky spatřil Hearna Ronsona, jenž byl bez klobouku a pod paží držel springfieldku. Měla natažený kohoutek. Mířil jí na Johna.

V tom okamžiku se vítr opřel do dveří a zabouchl je. Plamínek sirky zhasl a v místnosti zavládla tma.

Tma a ticho.

+ + + + +

„Stát!“

Powers, jenž jel na čele skupinky jezdců, zastavil svého koně tak prudce, že se vzepjal. Zvíře zafrkalo a zakopalo předními kopyty do tmy. Powers si odsunul svůj šedý stetson ze zpoceného čela a obrátil se v sedle.

„Co se děje?“ otázal se.

Jezabel k němu přijela. Na ženu uměla jezdit velmi dobře a rychle.

„Co se děje?“ opakoval otázku.

„Kde je ten další muž?“ zeptala se. Po rychlé jízdě byla zadýchaná. Ujeli zhruba jednu míli a dostali se na rovinu. Teprve tam si dívka všimla, že jsou jen tři. Zmocnila se jich hrůza.

„Který další muž?“ otázal se Powers a rozhlédl se. Teprve nyní si uvědomil, že jeden z nich chybí.

„Ronson,“ prohodil. „Kde zůstal?“

Rozhlížel se ve tmě, přičemž uklidňoval své zvíře. Kromě odfrkávání koní však nic neslyšel. Volní koně ještě byli dosti čerství, byl čas je vyměnit.

„Ronsone!“ zvolal Powers. „Ronsone! Hej, Ronsone, odpovězte! Kde jste, Ronsone?“

„Já vím, kde je,“ podotkla Jezabel.

„Co?“

„On s námi ani nejel.“

„Ale jel,“ odtušil Powers a pokoušel se v té černočerné tmě něco vidět. „Samozřejmě, že.“

„Ne,“ přerušila ho. „A já vím, proč s námi nejel.“

Powers zavrtěl hlavou a řekl: „Tomu nevěřím. Proč by tam zůstával?“

Pohlédla na něj vyděšenýma očima a zvolala: „Aby ho zabil!“

„Co?“

Powers se na ni zmateně podíval, ale ona si toho nevšímala. Obrátila koně a poznamenala: „Musím zpátky. Musím za ním!“

Tu však zasáhl Eliah. Vyklonil se ze sedla a chytil jejího koně za uzdu.

„Zůstaneš tady, dítě,“ řekl. „Už se nemůžeš vrátit. To nejde.“

„Pusť mě, pusť mě!“ křičela a bila ho pěstmi, ale on ji nepustil.

„Poslouchej,“ řekl. „Toho druhého vojáka jsme někde museli ztratit. Určitě tam nezůstal.“

„Jak to můžeš vědět?“ vmetla mu do tváře.

„Vím, že ho chce zabít.“

„Ne.“

„Přestaň mi tu vyprávět báchorky.“

„Hm. On neobětuje svůj život zbytečně,“ zamumlal Eliah.

Nastalo napjaté ticho.

„Co tím chceš říct?“ otázala se ho tichým hlasem, tak tichým, že ji skoro nebylo slyšet. „Eliahu, řekni mi to!“

Oba muži, mladý voják i bělovlasý černoch vyhlédli do tmy. Někdo z nich to říct musel.

„Poslouchej, Jezabel,“ prohodil Eliah. „Kapitán za námi nepojede.“

„To není pravda,“ špitla.

„Je. Je to tak. Zůstal tam, aby zdržoval nepřátelské vojáky co nejdéle, protože to je jeho povinnost. Proto se ten muž, o kterém si myslíš, že chce kapitána zabít, za ním určitě nevrátí, aby to udělal. Vím, že je to pro tebe těžké, ale pomysli na nás. Pojď, musíme dál.“

Duchem nepřítomna na něj pohlédla a zamumlala cosi nesrozumitelného. Dlouho musela hledat slova a ještě déle jí trvalo, než je dokázala vyslovit.

Pak řekla: „A vy jste to všechno věděli? Vy jste to věděli a neřekli jste mi to?“ Pohledem těkala z jednoho na druhého. Náhle se její tvář zkřivila zděšením.

„Pusťte mě, musím za ním!“

„Ty mu nemůžeš pomoct,“ opáčil černoch. „Nikdo z nás mu nemůže pomoct.“

„Pak s ním chci zemřít,“ řekla. Vytrhla se Eliahovi,“obrátila koně a cvalem se vydala směrem, odkud přijeli.

Eliah vstal ve třmenech. „Jezabel!“ vykřikl. „Jezabel, počkej na mne!“ Pak se vydal za ní.

Powers se za nimi chvíli díval, aby pak zaklel, obrátil svého koně i zvíře a vydal se za nimi. Musel Jezabel aspoň přemluvit, ať ke srubu jede jinou stezkou. Měl o ni strach.

John McIntosh pustil dohořelou sirku a vyňal si cigaretu z úst.

„Dobrá,“ řekl. „Zkraťme to, Hearne. Věděl jsem, že to uděláš. Tak dělej a tref mě pořádně.“

Ve tmě se ozvalo kovové cvaknutí, když Ronson natáhl kohoutek, načež s cinkáním ostruh přišel k Johnovi. Vyhlédl z okna, opřel pušku o stěnu a sklonil se k Johnovi.

„Nepřišel jsem tě zabít, Johne.“

„Ne?“

„Ne.“

„A proč ne?“ otázal se John. Poté si potáhl z cigarety.

Ronson si povzdechl a sedl si k němu. Poté si začal balit cigaretu.

„Brzy se začne rozednívat,“ podotkl.

„Proč ses vrátil, Hearne?“ naléhal John s cigaretou v koutku úst. Hleděl před sebe do tmy.

Ronson mu vytáhl cigaretu z úst, připálil si a pak mu ji vrátil.

John to sice neviděl, ale přesto cítil, jak Ronson pokrčil rameny. Pak polohlasně prohodil: „Když jsem sedlal koně, hodně jsem přemýšlel, Johne. A pak jsem ho zase odsedlal a zůstal tady. Johne, ty myslíš na ty lidi a na naši věc. Proto’s zůstal.“

„A ty?“

„Nevím! Když člověk pronásleduj e někoho, kdo mu zastřelil vlastního bratra a chce ho proto zabít, ale když ten druhý za to nemohl… Když vím, že můj bratr byl lotr, který nestál za nic, a přesto tě toužím oddělat.“

„A teď…“

„Všechno to ztratilo smysl. Smyslem mého života bylo tě oddělat. Co mi zbývalo jiného? Jenže to, co jsem viděl tady, vše změnilo. Pane bože, ale že jsme jim to ukázali, Johne! Neměl bys pro mě doušek kávy?“

John mu mlčky podal konvici a Ronson se napil. Pak mu ji vrátil zpátky.

Poté podotkl: „Ve stáji jsem si řekl, že ses rozhodl správně. Máme zodpovědnost za lidi, kteří pro nás cosi znamenají. Proto musíme zůstat tady a zachovat se čestně.“

„A proto ses vrátil?“

„Ano,“ odvětil Ronson. „Je to komické, že? Hm. Stejně už na světě nic nemám. Když jsem si to tam ve stáji uvědomil, rozhodl jsem se, že tu zůstanu.“

John mu položil ruku na rameno. „Možná se ve dvou umírá snáz,“ podotkl.

„To je mi jedno,“ odvětil Ronson a znělo to upřímně. „Co myslíš, jak dlouho tu vydržíme?“

„Snad půl hodiny.“

„To může znamenat hodně.“

„Ano.“

Ronson si vyňal z úst cigaretu. „Poslouchej,“ poznamenal. „Teď už mi to můžeš říct. Pročs tu zůstal?“

„Proto,“ řekl John a kývl si na rameno. Ronson to gesto ve tmě neviděl, takže se znovu zeptal: „Proč?“

„Kvůli tomu ramenu, Hearne. Ta černochova mast nepomohla. Kulka asi musela zlomit nějakou kost. Mám sněť.“

„Co?“

„Ano.“ „To se přece nedá tak snadno říct. Je to jenom dvacet čtyři hodin, co ti ta věc provrtala rameno.“

„Jo,“ řekl John, „jenže když bolest ustane a člověk vůbec nemůže hýbat rukou, protože rameno je v jednom ohni, tak je jisté, že to je sněť. A proto jsem zůstal tady. Viděl jsem na to umírat lidi za války. Proto dám raději přednost jižanské kulce.“

„Už tou rukou nemůžeš hýbat?“

„Ne,“ odvětil John.

„Je ti líto, že to tak dopadlo?“

„Ano - kvůli tomu děvčeti.“

Tma a vědomí, že brzy všechno skončí, mezi nimi vytvořily atmosféru zvláštní blízkosti. To, že se po dlouhé roky nenáviděli, bylo minulostí.

„Co k té malé kočce vlastně cítíš?“ otázal se Ronson.

John se zamračil, což Ronson v té tmě zřejmě neviděl.

„Přestaň o ní tak mluvit,“ čertil se. „Mám ji rád a Powers také. Doufám, že se s ním bude mít dobře, Řekl jsem jí, že přijedu za vámi, aby odtud konečně zmizela.“ Ronson si odplivl. „No dobrá. Pojď, vstaň, nebudeme tu přece jen tak sedět. Už bysme neměli tolik mluvit, nebo mi začneš být sympatický,“ prohodil. „Za chvíli se začne rozednívat. Pojď, vstaň. Ne, dřív dopijem tu kávu.“

Vypili celou konvici. Poté ji Ronson mrštil do rohu a pomohl Johnovi na nohy. Venku se začalo šeřit.

„Chceš pušku, nebo revolver?“ zeptal se ho Ronson.

John na něj pohlédl a kývl na svou ztuhlou ruku.

„S tím mám držet pušku? Dej mi revolver.“

Strčil si za pas dva kolty a to tak, že na ně mohl pohodlně dosáhnout levou rukou. Bylo v nich jedenáct kulek pro rebely. Dvanáctou si nechával pro sebe.

Vítr se utišil a zvedla se mlha. Úžlabina skýtala neskutečný obraz zkázy, nad kterou se vznášel opar

pocházející pravděpodobně z nějakého podzemního potoka.

John přemýšlel nad tím, proč rebelové v noci někde dole, kde byl svah mírnější, nepostavili dělo, kterým mohli Eliahův dům bez problémů rozstřílet. A vzpomněl si i na zlato, o kterém mu Eliah vyprávěl.

Tu se jej Ronson lehce dotkl a vyrušil jej z těchto myšlenek.

„Co se děje?“ zeptal se a bezděky si sáhl na opasek.

„Tam!“

Ronson ukazoval na úžlabinu, na místo, kde těsně vedle koryta, kterým se před dvěma dny dostali do průsmyku vybíhalo z žulového hřebene nad stezkou skalisko připomínající ostrý zoban supa. Na tom skalním výběžku rostl mohutný kaktus s mocnými rameny. Kolem tohoto kaktusu bylo uvázáno laso, jehož druhý konec byl spuštěn dolů, do úžlabiny, a tam, asi deset yardů nad zemí, se v ranním větru houpalo něco tmavého.

Johnovi se hrůzou stáhlo hrdlo.

„Riley,“ podotkl přidušeným hlasem.

„Jo,“ odtušil Ronson. „Riley.“ Nedokázal se od toho strašného pohledu odtrhnout. V ranním šeru se zdálo, že oběšenec se usmívá.

„Vzdal se jim a oni ho pověsili. Nepomohlo mu to, že se vzdal. Taková je občanská válka. V každé válce se dá chovat lidsky, jenom v občanské ne. Tam, kde jde o principy, žádný pardon neplatí.“ Na chvíli se odmlčel, aby pak dodal: „Dokážeš to laso odtud trefit?“

„Levou rukou ne,“ řekl John. Tu Ronson zvedl pušku, natáhl kohoutek a dlouze zamířil. Pak zmáčkl spoušť. Třeskla rána, laso se roztrhlo a chmurná postava spadla dolů.

„Chudák Riley,“ poznamenal Ronson. „Určitě si to představoval jinak. No, teď už má aspoň klid.“ John se vyklonil z okna a nasál ranní vzduch. V průsmyku panovalo ticho. A pak se v dáli ozval zvuk signální trubky.

„Je to tady,“ zamumlal.

Ronson, který zrovna nabíjel svou pušku, zvedl hlavu. Chvíli naslouchal, pak přikývl a strčil do komory další náboj. Vůbec se mu nechvěly prsty. Pak komoru zavřel, vyklonil se z okna, rozhlédl se a řekl: „Možná si myslí, že je tu už jenom jeden z nás. Bude to pro ně pěkné překvapení. Škoda jen, že už nemáme granáty do toho kanónu.“ Při tom pohlédl na Gatlingovo dělo stojící na stole, vedle nějž se válely prázdné bedny od munice.

Vítr přinesl signál k útoku.

Pohlédli na sebe.

„Je to tady, Johne!“

„Mysli na to, že čím déle je zdržíme, tím dále se dostanou ostatní, Hearne.“

Ronson vystrčil pušku z okna. Ozval se přibližující se dusot kopyt.

„Dáme jim co proto, Johne.“

John vyhlédl z okna. Pomalu vytáhl jeden revolver, natáhl kohoutek a opřel jej o rám okna.

Dusot se blížil.

+ + + + +

Powers zvedl ruku.

Tři jezdci zastavili mezi skalisky, nevelkými kaktusy a keříky.

„Co je?“ otázal se Eliah.

„Poslouchejte,“ řekl Powers.

Z dáli se ozývalo praskání výstřelů. Vítr k nim přinesl celé salvy. Powers, jenž měl dobré uši, slyšel, jak se rány z pušek mísily s výstřely z revolverů. Teď zaútočili, pomyslel si.

Pohlédl vedle sebe a uviděl, jak starý černoch sklonil hlavu. Dívce, jejíž krásná tvář byla zkřivena strachem, se začaly chvět rty. Pořád mumlala dokola jedno jméno a Powers věděl, jaké.

„To ještě nic neznamená,“ prohodil. „Hej ty, dědo, zůstaň tu s tím děvčetem. Já pojedu dál a podívám se tam. Nehněte se odtud, dokud se nevrátím. Pevně ji drž, ano?“

Eliah přikývl, aniž by na něj pohlédl. Powers opatrně vedl svého koně mezi obrovskými balvany.

Palba nabírala na síle. Powers za jízdy naslouchal.

Dostal se na místo, kde byli před dvěma dny, a zůstal stát za jedním seschlým stromem, jehož dlouhé větve končily někde v mlze. Odtud už to k úžlabině nebylo ani půl míle.

Podle intenzity střelby si však připadal, jako by byl uprostřed průsmyku. Vypadalo to dokonce tak, jako by ještě stále úřadovalo opakovací dělo.

Chvíli čekal, ale pak sesedl.

Odepnul si šavli a pověsil ji přes hrušku sedla, sdělal si klobouk a odložil jej. Poté z pouzdra vytáhl revolver a zhruba minutu jej potěžkával v dlani. Nato jej opět strčil zpátky a přikrčen se rozběhl k úžlabině.

Když však běžel, palba ustala. Rozhostilo se tam ticho.

Vítr hnal do žulových skal kouř.

Běžel ještě kousek dál a nad ústím úžlabiny se skryl za jeden kaktus.

Pod sebou spatřil zbytky obou pluků. Viděl šedé uniformy a míhající se kopyta, žluté nárameníky a blýskající se čepele šavlí.

Deset nebo dvacet yardů pod ním projížděli slavní texasští dragouni,

kteří se dokázali probít průsmykem. Od pohledu se zdálo, že přišli zhruba o čtvrtinu svých lidí. Kdesi mezi jezdci vlála šedožlutá polní standarta. Takřka nekonečný had jezdců se nezastavoval. Konfederanti mířili na východ.

A pak pod ním přece jen projel poslední rebel a pluky texaských dragounů zmizely v prachu. Dusot kopyt postupně zanikl.

Powers ležící za kaktusem povylezl až na kraj srázu a pohlédl dolů.

Nad okrajem skály se převaloval tmavý dým, jenž se mísil s mlhou.

Powers pomalu vstal a po okraji skály šel až k místu, kudy dolů vedlo koryto. Tam se zastavil.

Vítr přihnal kouř až k němu. Přesto dobře, až moc dobře viděl ten obraz zkázy.

„Pane bože!“ zašeptal. „Pane bože!“ Zvedl ruku a utřel si pot a prach z čela. Tu se zarazil.

Dole u stěny domu se něco blýskalo.

Foukací harmonika!

Stál tam fascinován tím pohledem a nedokázal se od něj odtrhnout.

Pak se obrátil a pomalu se vydal na cestu zpátky.