John Kirby

Colorado western 044. Ďábelské roky

Sam Mulligan měl za sebou čtyři roky ve vězení. Když se však ocitl na svobodě, znovu se na něj nalepili jeho staří kumpáni a nedali mu šanci začít nový, lepší život. A hlavně zde byl jeho nepřítel na život a na smrt Simon Acorn, který proti němu neváhal poštvat celé město jenom proto, aby ho konečně zničil. Začala krutá štvanice a Samovou jedinou šancí byl jeho syn, který si mezitím na hruď připnul hvězdu.

Vězeňský dozorce byl celý rudý a zatínal pěsti. Jen s námahou se ovládal.

„Nedělej tu cirkus, Mulligane,“ zavrčel, „nebo znovu skončíš v lochu!“

Postarší muž, který stál u pultu naproti němu, se na něj sveřepě zašklebil. V pravé ruce držel peacemaker. Palcem levé ruky vyklopil bubínek a prsty jej protočil.

„Jste zloději,“ procedil mezi zuby. „Když jste mě sem neprávem uvěznili, měl jsem pět nábojů v bubínku. Teď nevidím ani jeden!“

„Drž tu svou zatracenou hubu, Mulligane!“ zařval dozorce. „Myslíš, že jsme tak tupí a dáme ti náboje, abys hned za nejbližším rohem mohl zase přepadnout banku?“

„Já jsem nikdy žádnou banku nepřepadl,“ odtušil Mulligan.

„A za cos teda čtyři roky seděl?“

„Byl to omyl. Justiční omyl! Pěkné svinstvo, jestli to chceš vědět, ty hlídací pse!“ zlostně odsekl Mulligan.

Dozorce se zlomyslně zasmál.

„To říkají všichni, Mulligane. Přitom můžeš být rád, že tě tenkrát nepověsili. Tak už si konečně seber svých pět švestek a vypadni! Už tě máme plné zuby! Nikdo nám nešel tak na nervy jako ty.“

„A ty si myslíš, že se mi tu snad líbilo?“ opáčil Mulligan. „Ale proč o tom vlastně mluvím? Já jsem na svobodě, vy tady budete hnít až do smrti.“

„Uvidíme se po dalším přepadení banky, Mulligane,“ zavrčel dozorce. „Jenže potom dostaneš doživotí nebo rovnou provaz.“ Mulligan si vzal své věci, položil je na velký kostkovaný šátek a svázal je do rance. Peacemaker si strčil za pás.

Otočil se k dozorci u dveří, aniž přitom pohlédl na muže za pultem, a prohodil:

„Tak už mě odtud konečně pusť!“

Dozorce otevřel dveře a přes velký dvůr jej odvedl k širokým železným vratům vězení Leavenworth.

Sam Mulligan na chvíli zaváhal, když se v těchto velkých vratech otevřely malé dveře. Po čtyři roky nesnil o ničem jiném než o tomto okamžiku. A ten teď nastal. Zmocnil se ho zvláštní pocit.

Jsi moc sentimentální, říkal si a topornými kroky se vydal vstříc svobodě.

„Brzy na shledanou, Mulligane,“ řekl šklebící se dozorce a zase ty dveře zavřel.

„Sbohem,“ zamumlal Sam Mulligan.

+ + + + +

Sam Mulligan se rozhlédl.

Když spatřil vysokou zeď vězení, polkl.

Nikde nikdo.

Sakra, pomyslel si, Luke přece musel dostat můj dopis!

Přivřel oči a pohlédl na město, jehož první domy stály zhruba půl míle od věznice.

Byl rozhořčen.

Čtyři roky trpěl v této díře a ty čtyři roky se na něm zatraceně drsně podepsaly. Čtyři roky! Čtyři ďábelské roky! A Luke, jeho syn, přitom věděl, že ho dnes propustí. Dopis mu do La Junty poslal před více než měsícem.

Sam Mulligan zavrtěl hlavou.

Ne, nesmí se tomu poddávat.

Vždyť mu je přece teprve padesát. Stále toho má dost před sebou. Proč by teď měl rezignovat jenom proto, že jeho syn nepovažuje za nutné vyzvednout svého otce z vězení?

Několikrát se zhluboka nadechl, hodil si ranec s věcmi přes rameno a vydal se do města.

Potkal první jezdce a první vozy. Podle pohledů těch lidí poznal, že velice dobře vědí, odkud jde. Ale to mu bylo jedno. A těm lidem zřejmě také. Žili ve stínu státního vězení a už si zvykli na to, že propuštění vězňové nejdříve zamíří do jejich města.

Sam Mulligan si olízl rty. Před očima se mu rýsoval první saloon.

Hned pak si ale uvědomil, že když ho tenkrát do Leavenworthu přivezli, neměl u sebe ani cent. Takže teď je na tom stejně.

Pohlédl na Kansas City Bank a bezděky položil ruku na pažbu svého peacemakeru.

Je to podlé, pomyslel si, nedat člověku, kterého právě pustí z basy, ani pár centů na jednu whisky.

Lesk maršálské hvězdy ho vrátil zpátky do reality.

Ve vězení toho slyšel hodně o Hyattu McCoyovi. Maršál města Leavenworthu měl být ostrý drsňák, který železnou rukou udržoval ve městě pořádek.

McCoy na něj vrhl ledový pohled.

Ale to nebylo všechno. Zastavil se a vydal se k němu. Mulligan se zhrozil.

„Ahoj, Mulligane,“ řekl McCoy a zastavil se dva kroky před ním.

„Vy mě znáte, maršále,“ nedůvěřivě se otázal Mulligan.

McCoy se zašklebil.

„Každé ráno dostávám seznam těch, co je mají pustit, Mulligane,“ odpověděl. „Dneska jste byl jediný. Kromě toho znám vašeho syna. Vždyť je to můj kolega.“ Sam Mulligan vytřeštil oči.

„To jste se musel splést, maršále,“ prohodil. „Můj syn se jmenuje Luke a má železářství v La Juntě.“

„Přesně tak,“ usmál se McCoy. „Jenže už rok nosí maršálskou hvězdu města La Junty.“

Sam Mulligan zavrtěl hlavou. To přece nemůže být pravda! Nebo snad ano? Sam pomyslel na to, že pro něj Luke nepřijel. Že by už se svým otcem nechtěl nic mít, když teď nosí hvězdu?

Ne, takový zase jeho syn nebyl.

„No a?“ otázal se. „Co ode mě chcete, McCoyi? Svůj trest jsem si odpykal. Teď už mi nic nepřišijete.“

„Kdo říká, že to chci udělat, Mulligane?“ McCoy se přestal usmívat. „Hovořím s každým propuštěným vězněm. A každému říkám to samé: Dva dny, Mulligane, dva dny máte na to, abyste opustil město. Jasné?“ Sáhl si do kapsy a vytáhl odtud zlatou desetidolarovou minci. „To máte od majitelů místních saloonů, Mulligane,“ řekl a podal mu ji.

„Jestli s tebou budou problémy, bude tě to stát těchto deset dolarů, Mulligane. Nejlepší by bylo, kdyby sis dal drink a ještě v noci odtud zmizel.“

Maršál se otočil, aniž počkal na odpověď.

Sam Mulligan za ním zamyšleně hleděl. Zlatá mince ho pálila v dlani. Náhle si uvědomil, jakou má žízeň, a doslova se rozběhl do saloonu.

Rozrazil dveře a vstoupil dovnitř.

Spatřil mahagonový pult a velké zrcadlo za ním. Ve skleněných regálech se leskly láhve. Levou rukou se chytil mosazného pažení pultu, pravou položil minci na pult.

„Whisky,“ řekl. „Ale tříhvězdičkovou, kdybych mohl prosit!“

Barman se usmál. Zřejmě ho těšilo, že Mulligan platí zlatou mincí.

Chtěl se otočit, když se za Mulliganem ozval chraplavý hlas: „Dej mu rovnou celou láhev. Jedna sklínka mému starému příteli Samovi stačit nebude.“ Sam cítil, jak se mu zježily chlupy na zátylku. Vzhlédl k zrcadlu a spatřil přesně to, co čekal.

Maxe Ringolda.

Jeho černý knír byl ještě větší než kdysi. Byl celý zarostlý, až na oči a horní lícní partie.

Položil svou mohutnou ruku Samovi na rameno a sevřel mu je. Sam málem vykřikl. Ringold ho v zrcadle počastoval pronikavým pohledem.

„Tak tady jsi, Same, ty starý bandito!“ prohodil svým hlasem drsným jako zvětralá skála. „Max na své staré přátele nezapomíná!“

„Pro vás taky sklenku, pane?“ zeptal se ho barman.

Sam v zrcadle viděl, že Max Ringold přikývl.

Barman mu podal druhou sklenici, otevřel láhev a oběma nalil.

Když chtěl sáhnout po zlaté desetidolarové minci, zavrtěl Ringold hlavou, položil na pult bankovku a minci přisunul k Samovi.

„Tento gentleman je mým hostem,“ podotkl.

Samovi se lehce začala třást ruka, takže trochu té zlatohnědé tekutiny vylil. Pak ji naráz vypil.

Do očí mu vhrkly slzy. Chtěl potlačit záchvat kašle, ale nepodařilo se mu to.

Max Ringold se zasmál a bouchl ho dlaní do zad.

„To nic, Same,“ zabručel, „na to si zase musíš zvyknout.“ Chopil se láhve i své sklenice a dodal: „Pojď, starý brachu. Tam v rohu sedí pár starých kamarádů.“ Sam Mulligan cítil, jak se mu v žaludku rozlévá láva. Whisky pro něho určitě nebylo to nejlepší, ale musel ji zkusit. Whisky pro něj znamenala svobodu.

Max Ringold ho chytil za ruku a doslova ho odtáhl ke stolu v rohu, kam světlo od pultu nedosahovalo.

Samovy oči ještě byly dobré.

Poznal šklebící se obličeje tří mužů, kteří patřili k Maxi Ringoldovi tak jako jeho černý knír a velký kolt Walker, který měl zastrčený v pouzdře na pravém boku.

Ace Chirenos, chlapík, jehož tvář zdobil kromě potměšilého úsměvu i tenký knírek, ho pozdravil: „Ahoj, Same!“

Vedle něj seděl Mike Zavalla. Šedovlasý muž s propadlým obličejem opřel opěradlo své židle o stěnu. Na pravém stehně se mu skvěl remington. Mlčel.

Třetím mužem byl mladík jménem Jock Kaplan. Jeho světlé, nezúčastněně vyhlížející oči se Samu Mulliganovi nikdy nelíbily. Věděl, že ten blondýn je chladnokrevný zabiják, pro kterého je zabíjení jen hrou.

„Zestárl nám, kamarádi,“ řekl Max Ringold. Jeho černý knír se chvěl, když se smál. „Ale v jádru je pořád stejný. Nebo se snad mýlím,

Same? Nevěřím, že by tě v Leavenworthu zlomili.“

„To se nikomu nepodaří!“ odpověděl Sam. Nepoznával svůj hlas. Věděl, že ještě nestrávil šok ze setkání s Maxem Ringoldem a svými starými kumpány. V těch chvílích proklínal svého syna. Co ale může člověk očekávat od někoho, kdo nosí hvězdu?

„Posaď se!“ prohodil Max Ringold a doslova jej vtlačil na židli. Jeho hlas už nezněl tak přátelsky.

Sam sevřel rty.

„Co ode mě chcete? Nemůžu za to, že to přepadení před čtyřmi lety nevyšlo. Já.“

„Drž tu tvou zatracenou hubu!“ zavrčel Ace Chireno.

Max Ringold opět položil Samovi ruku na rameno a vyzkoušel odolnost jeho kostí. Sam zasténal.

„Nikdo ti nic nevyčítá, Same,“ řekl Ringold. „Nemohls vědět, že ty peníze pár hodin předtím odvezli pryč a nechali nám tam jenom tři tisíce babek. Kromě toho sis odbručel čtyři roky. Ne, nikdo tě z ničeho neobviňuje.“

„Co ode mě chcete?“ opakoval Sam svou otázku.

Max Ringold se tiše zasmál.

„Chceme ti pomoct vrátit se do normálního života, Same,“ odvětil. „Venku máš koně s hezkým sedlem. Teď se ti povede lépe než předtím, na to se spolehni.“

„Vy chcete znovu…“ Ace Chireno vyskočil a položil dlaň na pažbu svého revolveru.

„Jestli bude ještě kecat, tak ho odprásknu!“ vykřikl.

Max Ringold zvedl ruku.

„Uklidni se, Ace,“ prohodil. „Sam je ještě trošku zmatený. Nech ho chvíli být, ať si na nás zase zvykne.“ Pohlédl na Sama Mulligana a dodal: „Čekali jsme, až tě propustí, Same. Chtěli jsme ti pomoct, protože když je člověk na světě sám bez prostředků, tak je to špatné.“

Sam Mulligan dobře věděl, že Max Ringold se nikdy v životě nestaral o blaho druhých. Musel něco mít za lubem.

Jistě vymyslel nějakou lumpárnu, ve které měl on - Sam - hrát nějakou roli.

Sam se nikdy nějak zvlášť nestaral o zákony, ale Max Ringold a jeho kumpáni, to bylo trochu silné kafe.

Proklínal den, kdy je potkal.

Samovi se zdálo, že cítí pekelnou síru, když se k němu Ringold sklonil a se svým typickým úšklebkem mu řekl: „Nejsi snad rád, Same, že se o tebe tak staráme?“

Sam přikývl.

„Jasně, Maxi,“ odpověděl. „Vlastně jsem ani nevěděl, co si počnu.“

+ + + + +

Luke Mulligan zvedl winchestrovku.

V temnotě jen nezřetelně viděl stíny tří koní.

Oheň v dolince už vyhasl. Žhnoucí uhlíky svítily do noci jako rudé oko.

Luke sevřel rty.

Už dva dny pronásledoval zloděje koní, který uloupil Simonu Acornovi jeho nejlepší klisny.

Něco mu tady nehrálo.

Luke Mulligan počítal s tím, že se ten chlap vydá z Purgatoire River přímo na jih, aby i s ukradenými koňmi zmizel v Novém Mexiku nebo v Texasu. Místo toho ale jel obloukem, na Muddy Creeku se obrátil, znovu přebrodil Purgatoire a dorazil na Santa Fé Trail.

Nyní ho Luke konečně dostihl.

Nacházeli se zhruba deset mil od městečka Delhi.

Když Luke spatřil táborový ohýnek, uvědomil si, že mu ten chlápek nastražil past.

Nechal svého buckskina stát půl míle odtud a dál šel pěšky, až dospěl k dolince, v níž stály obě kobyly rančera Acorna i banditův kůň. Několik yardů odtud leželo na zemi něco dlouhého, ale Luke se nenechal oklamat.

Byla to jenom přikrývka, kterou ten zloděj tak položil na sedlo, aby si nezasvěcený pozorovatel myslel, že tam spí člověk. Dokonce tam položil stetson, na místo, kde se dala předpokládat hlava.

Luke se nehýbal.

Věděl, že ten druhý na něj číhá někde ve skrytu.

Občas zaslechl odfrknutí klisen.

Přemýšlel. Uvědomil si, že v tu dobu již měl být v Leavenworthu, kde měl vyzvednout svého otce. Sam mu už před měsícem napsal, kdy ho propustí.

Ale byl mu vůbec něco dlužen?

Za všechno, čeho Luke dosáhl, mohl poděkovat jenom sobě a svému úsilí. Jeho otec mu díky své špatné pověsti naopak jen dělal problémy.

A před čtyřmi lety všechno vyvrcholilo.

Luke Mulligan ještě teď trnul hrůzou, když si vzpomněl na přestřelku v La Juntě mezi šesti bandity a obyvateli města, k níž došlo poté, co bandité přepadli tamní banku.

Jako jediný byl tenkrát dopaden Sam Mulligan. Hlídal tehdy banditům koně. Při útěku byl jeden z koní zastřelen a při rvačce o koně zůstal černý Petr právě Samu Mulliganovi.

Lidé z města byli pobouřeni tím, že se přepadení účastnil jejich spoluobčan a mnoho nechybělo a milého Sama Mulligana by před očima jeho syna zlynčovali.

Naštěstí ale včas dostali rozum.

Sam Mulligan líčil svou spoluúčast jako svého druhu sebeobranu proti Simonu Acornovi, mocnému muži La Junty, který s ním před téměř čtyřiceti lety přišel jako první do kraje mezi Purgatoire a Arkansasem, aby zde společně založili velký ranč.

Acorn se staral o obchody, zatímco Sam Mulligan byl mužem prérie a věnoval se dobytku. Nic jiného ho nezajímalo.

A pak mezi nimi došlo ke sporu. Oba se zamilovali do stejného děvčete, ovšem když se dívka rozhodla pro Sama, vyhnal ho Acorn z ranče.

Tvrdil potom, že jediným vlastníkem ranče je on. Sam na něj neměl mít právo.

Dívka, která celý tento spor zapříčinila, zemřela při porodu a Sam Mulligan začal pít. Zůstal v La Juntě a nevynechal jedinou příležitost k tomu, aby Simonu Acornovi uškodil. Několikrát se dokonce dostal do křížku se zákonem, protože však lidé ve městě stáli na jeho straně a protože navíc z jeho syna vyrostl dobrý hoch, kterého měl každý rád, vždy se to nějak přešlo.

Přepadením banky ovšem sympatie občanů La Junty ztratil.

Sam Mulligan prostě zašel příliš daleko. Banka patřila Simonu Acornovi, ale byly v ní uloženy peníze všech obyvatel města. Ani skutečnost, že si bandité vybrali zrovna den, kdy se v bance nacházelo jen 3000 dolarů, lidi neobměkčila.

Starý soudce vynesl jenom kvůli Lukeovi mírný rozsudek.

Čtyři roky v Leavenworthu.

Luke byl zoufalý. Prodal své železářství, na které tak dlouho šetřil, a chtěl z La Junty odjet. Měl však ve městě mnoho přátel, kteří ho přemluvili, aby zůstal.

Lidé z La Junty Lukeovi přes účast jeho otce na přepadení banky důvěřovali, o čemž svědčí i to, že mu před rokem svěřili maršálskou hvězdu.

Luke Mulligan celé čtyři roky přemýšlel o tom, proč otec neprozradil těch pět kompliců. Sam Mulligan však stále mlčel.

Luke se rozhodl, že otce neponechá jeho osudu, až ho propustí. Chtěl ho vyzvednout, ale den předtím, než měl s bryčkou vyjet do Kansasu, ukradli Simonu Acornovi chovné klisny a rozhněvaný starý rančer požadoval, aby to Luke vyřídil osobně.

Luke doufal, že starý Acorn dodrží svůj slib a aspoň pošle Samu Mulliganovi telegram.

Náhle uslyšel nějaký tichý šramot, který ho vytrhl z myšlenek.

Nehýbal se.

Jasně viděl, jak obě klisny běží ke skalisku, které se nacházelo napravo od něj.

Tam tedy byl i ten chlápek.

Luke přivřel oči a skutečně spatřil stín, jenž se náhle začal pohybovat mezi skalami.

Tu se zablesklo a hned v následujícím okamžiku nad Lukem hvízdl kus olova, který se zavrtal do větve jednoho keře.

Luke se vrhl stranou. Mohl toho muže zasáhnout lépe, ale nechtěl zabíjet. Ani ti nejlepší koně na světě nestáli za lidský život.

Oba teď věděli, kde se schoval ten druhý.

Luke se přestal skrývat a zaútočil.

Nespouštěl skálu z očí. Někde tam se musel skrývat ten chlápek. Luke věděl, že pokud ten desperát nechce prchat po svých, musí zůstat schovaný. Koně měl totiž Luke stále na očích.

„Buď rozumný!“ zvolal Luke do tmy. „Tady je maršál La Junty! Nenuť mě, abych na tebe musel střílet!“

Odpovědi se nedočkal.

O několik vteřin později se znovu zablesklo a několik yardů od něj hvízdla kulka.

Luke však běžel dál.

Dorazil na prostranství před skalami.

Desperát po něm bez ustání střílel.

Kulky se zavrtávaly do písku pod Lukeovýma nohama, nebo ulamovaly větve keřů.

Lukea, který při běhu kličkoval, však nezasáhly.

Jedna z kulek mu srazila z hlavy stetson. Vrhl se k zemi a několikrát se efektně převalil.

Pak zvedl winchestrovku a vypálil, aby toho chlapíka přinutil se krýt.

Tu se ozval výkřik.

Luke ležel a naslouchal.

Ticho.

Opatrně se zvedl a přikrčen se blížil ke skalám.

Není to nějaký trik? Opravdu toho chlápka trefil?

Nedokázal si to představit, protože střílel nejméně dvě stopy nad místo, kde se předtím objevila darebákova hlava.

Čekal, že zloděj koní vystřelí.

Nestalo se to však.

Dorazil ke skalám a opatrně začal lézt nahoru.

Oproti světlé skále byl zřetelně vidět tmavý stín.

Luke cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech, když spatřil temnou skvrnu rozprostírající se pod ním

Ten muž tam ležel a nehýbal se. Pušku měl pod sebou.

Luke k němu přiskočil a otočil ho. Bandita měl v zádech díru velkou jako pěst.

Luke zbledl.

Uvědomil si, že toho muže dostal odraženou střelou. Přímo by se mu ho zasáhnout nikdy nepodařilo. A nikdy by mu také neodražená kulka nevytrhla tak velký kus masa.

Sevřel rty.

To nechtěl.

Ten chlápek byl první člověk, kterého při výkonu svého povolání zastřelil. Udělalo se mu nevolno a musel se posadit. Obracel se mu žaludek.

Probral se z toho až po několika minutách.

Vstal a odtáhl mrtvého až na kraj skály. Pak se s ním vydal dolů.-

Kobyly tiše zaržály.

Luke Mulligan v těch chvílích proklel Simona Acorna. Nenáviděl starého rančera za to, že kvůli němu musel zabít člověka.

+ + + + +

Lukea zmáhala únava. Už tři dny nespal. Byl nevýslovně šťastný, když před sebou konečně spatřil budovy Acornova ranče.

Na pastvinách se převalovaly mlhy.

Luke se otřásl. Cítil, že zima tento rok přijde dřív než obvykle.

Z ranče mu naproti vyjelo několik kovbojů.

Luke necítil závist když viděl velký dům a ostatní budovy. Nikdy po něm netoužil, a to byl také důvod, proč si nerozuměl se svým otcem. Sam si vždycky myslel, že musí o svůj majetek bojovat, zatímco Luke byl se svým životem spokojen. Železářství ho slušně uživilo a od té doby, co dostával ještě sto dolarů měsíčně za svou maršálskou funkci, se považoval za bohatého člověka.

Na verandě domu stál muž.

John Acorn, rančerův syn.

John už dva roky vedl ranč. Starý Simon se tomu sice zuby nehty bránil, ale když John pohrozil odchodem a když se nato Simon pohádal i se svou ženou Hannah, nakonec ustoupil.

Luke si s Johnem rozuměl. Nepřátelství jejich otců jim bylo lhostejné. A Hannah Acornova, Johnova matka, se dříve o Lukea hodně starala.

Luke věděl, že se Hannah Acornova několikrát pokusila svého muže přesvědčit, aby vyplatil Samu Mulliganovi podíl z ranče, na kterém tolik let pracoval. Bohužel, v tomto ohledu byl starý Acorn paličatý a nemínil se o tom s nikým bavit. To by si raději vpálil kulku do hlavy, než by vyplatil Samu Mulliganovi jeden jediný cent.

John Acorn si zastínil dlaní oči a pohlédl na Lukea. Ten odhrnul přikrývku z mrtvého těla, které

přivezl na ranč. John sešel z verandy dolů.

Luke přijel až na pět yardů k němu.

„Dobré ráno, Johne,“ pozdravil mladého rančera. Trochu se mu chvěl hlas. Na svém buckskinovi seděl shrbeně, což ukazovalo, jak je unavený.

John Acorn přistoupil k osedlanému koni.

„Musels ho zastřelit, Lukeu?“ otázal se.

„Byla to nešťastná náhoda,“ zamumlal Luke. „Střílel jsem nad něho, ale odražená kulka ho trefila do zad. Kdybych to tak mohl vrátit zpátky!“

John Acorn k němu přistoupil a položil mu ruku na pravou nohu.

„Nevyčítej si to, Lukeu,“ poznamenal. „Mohl se přece vzdát, ne? Volals na něj?“

Luke přikývl.

„Jistě, Johne. Ale kvůli dvěma koním…“

„Nejde o koně, a ty to víš, Lukeu. Porušil zákon. Bylo tvým úkolem ho nenechat uprchnout. Pročs za ním neposlal Dodda? Myslel jsem, žes chtěl jet pro svého tátu do Leavenworthu. Copak ho dneska nepropustili?“

Luke pohlédl na mladého rančera a odvětil: „Tvůj otec se mi v kanceláři hodně rozčiloval a požadoval, že mám za tím lupičem vyjet osobně. Nevíš, jestli aspoň poslal telegram do Leavenworthu, jak jsem ho o to žádal?“

John Acorn pozvedl obočí a Luke okamžitě pochopil, že Simon Acorn na telegram pro Sama Mulligana ani nepomyslel.

Lukea se zmocnil vztek.

„Je tvůj otec doma?“ otázal se.

John Acorn zavrtěl hlavou.

„Brzo ráno odjel,“ odvětil. „Chtěl ulovit pumu, která nám v posledních dnech roztrhala tři telata. Když jsem mu řekl, že se možná dneska vrátíš i s koňmi, jenom mávl rukou a řekl, že ty klisny ho nezajímají.“

Luke zbledl.

John nyní pochopil, co to všechno znamená.

„Ty - ty myslíš, že tě tam otec poslal, abys nemohl vyzvednout Sama z Leavenworthu, Lukeu?“

Luke neodpověděl. Odvázal uzdy obou kobyl z hrušky sedla a hodil je Johnovi.

Tu na verandu vstoupila žena. Když spatřila Lukea, začervenala se.

„Dobré ráno, Lukeu!“ zvolala. „Pojď dovnitř, káva už stojí na stole.“

Luke Mulligan však otočil svého buckskina, pobodl jej do slabin a i s mrtvým, jehož táhl za sebou, odjel pryč.

Nepodíval se do vyděšených očí té ženy, která se zeptala svého syna: „Co je s ním, Johne?“

Když John řekl své matce, co udělal jeho otec Lukeovi, zmocnil se jí vztek. Po chvíli tíživého mlčení zamumlala: „Počkej, Simoně Acorne! Počkej, až se vrátíš!“

+ + + + +

Sam Mulligan byl nakonec rád, že se o něj Max Ringold a ostatní postarali, a to o to víc, že pro něj Luke nepřijel.

V prvních pěti dnech jenom mlčky a zatrpkle seděl v sedle. Několikrát na sebe zavrčeli něco nepěkného s Acem Chirenem.

Nyní byli již dva dny v Dodge City, a přestože se Max Ringold ze všech sil snažil ho opíjet, neuniklo Samovi, že ostatní znervózněli.

Samovi už totiž whisky nechutnala.

Vzpomněl si na dobu, kdy zemřela Lukeova matka.

Tenkrát to vypadalo, že se z něj stane beznadějný alkoholik. Takřka celý rok až do přepadení banky v La Juntě pustl. Ve vězení se domníval, že se po propuštění k pití vrátí.

Něco se ale stalo s jeho žaludkem.

Po celý den zápasil s bolestmi a snažil se, aby si toho ostatní nevšimli. V noci, kdy všichni spali, ležel zkroucený v křečích.

Večer se v Dodge City stavil u doktora, který si vyslechl jeho příběh a diagnostikoval jeho problémy jako žaludeční vředy.

Sam se ho zeptal, jak by se těch bolestí mohl nejrychleji zbavit.

„Nejrychleji?“ zasmál se lékař. „Pijte hodně whisky, ať žaludek co nejdřív zlikvidujete, a pak už nikdy žádné bolesti mít nebudete.“

Zadumaný Sam se vydal do hotelu, v němž bydleli.

Max Ringold, který tam zrovna byl, si jej nedůvěřivě prohlížel.

„Kdes byl, Same?“ otázal se záludně tichým hlasem.

Sam mu řekl pravdu.

Max Ringold, který si zřejmě myslel, že Sam poslal telegram do La Junty, dokázal zamaskovat svůj hněv a žoviálně prohodil: „Tak to se budeš muset nějakou dobu šetřit, starý brachu. Doufám, že to zvládneš.“

Samovi neunikl podezřelý podtón v Ringoldově hlasu.

Náhle si uvědomil, že ta whisky patří k Ringoldově hře.

Tu noc Sam hodně přemýšlel. Neměl Maxi Ringoldovi za zlé, že ho chtěl využít k dalšímu přepadení. Max byl zkrátka takový. Ale roztřásly se mu ruce, když pomyslel na Lukea.

Proč jenom nepřijel do Leavenworthu?

A jestli mu v tom něco zabránilo, proč neposlal telegram na ředitelství věznice nebo maršálu Hyattu McCoyovi?

Ne, Luke se prostě ke svému otci nechtěl znát.

Sama se zmocňovala hořkost.

Navíc se mu ozvaly bolesti a nejraději by na ex vypil láhev whisky - kdyby neměl takovou hrůzu z těch strašlivých křečí.

Sam se divil, že Max Ringold nechce jet dál.

Že by v Dodge City na někoho čekal?

Nebo na něco?

Následujícího rána při snídani se Sam zeptal: „A kde je vlastně Elger Lewis, Maxi? Proč není s váma?“

Ostatní na něj nedůvěřivě pohlédli.

Elger Lewis byl pátý muž Ringoldovy bandy.

Po chvíli skličujícího mlčení Max Ringold odpověděl:

„Vlastně se k nám měl připojit tady. Jel navštívit svého bratra v Dalhartu. Ale jak to tak vypadá, tak nepřijede. Dneska vyrazíme.“

Sam Mulligan se bezděky přikrčil, neboť pohledy ostatních ho doslova propalovaly. Zdálo se, že otázkou na Elgera Lewise se dotkl citlivého místa.

Sam byl rád, když konečně z Dodge City odjeli. Pokušení navštívit nějaký saloon pro něj bylo příliš velké.

Bez whisky však byl zase vydán napospas svým myšlenkám. Jeho vztek na celou La Juntu narůstal. Myslel na Simona Acorna, který ho podvedl a zničil mu život. A myslel i na Lukea, který se za něj styděl.

Uvědomil si, že Max Ringold a jeho muži na to teď půjdou jinak a že se neuspokojí jen s nějakými třemi tisíci dolarů.

Tentokrát vše pečlivě naplánují. To dokazovala už skutečnost, že si na něho v Leavenworthu počkali. Určitě věděli, že Luke je maršálem v La Juntě.

S bolestí narůstalo i Samovo přesvědčení, že La Juntě musí vrátit vše, co mu způsobila.

Max Ringold s ním proto mohl počítat.

Bylo mu lhostejné, co přitom bude muset udělat. Všechno mu bylo jedno. Jestli je osud spravedlivý, tak mu musí dát šanci vpálit Simonu Acornovi kulku do hlavy.

Pak ho klidně mohou na nejbližším stromě oběsit.

Maxů Ringoldovi neušlo, co se se Samem děje.

A naplňovalo ho to spokojeností. Usmíval se, i když to Sam nemohl vidět, protože Ringoldovu mimiku zakrýval jeho mohutný plnovous.

„Tak co, už se těšíš, starý brachu, až ukážeš těm vašnostům v La Juntě, zač je toho loket?“ zeptal se Sama.

Ten přikývl.

„Jo. A tentokrát to musí vyjít. Ať to Simon Acorn pořádně pocítí.“ Max Ringold se rozesmál.

„Tak se mi líbíš, Same! Až si budeš užívat svého podílu někde v Mexiku s ženskýma u vína, tak se budeš těm chudákům z La Junty jen smát.“

Sam Mulligan opět přikývl. Znal však Maxe Ringolda natolik dobře, že věděl, že žádný podíl ani žádné Mexiko ho nečeká.

+ + + + +

„Měl jsem vědět, že od podvodníka nemá člověk nic jiného čekat!“ zavrčel Luke Mulligan. Jeho hlas se chvěl a cítil, jak se mu hrne krev do hlavy.

Vůbec poprvé označil Simona Acorna za podvodníka a v žádném případě to nechtěl vzít zpět. Simon Acorn, který stál před jeho psacím stolem, sevřel prsty opěradlo židle. Byl bledý jako stěna. Díky svým šedinám a hranaté hlavě připomínal vlka. V jeho chladných šedých očích se blýskalo.

„Měl jsem na starosti jiné věci než posílat telegram tvému otci, Mulligane!“ opáčil. „Sakra, to je ten starý ochmelka tak neschopný, že se z Leavenworthu nevrátí sám?“

„Jinou odpověď jsem od vás ani nečekal, pane Acorne,“ pohrdavě řekl Luke. „Teď vidím, že po celou tu dobu byl můj otec v právu. Myslíte jenom na sebe a jdete přes mrtvoly, když na něčem můžete vydělat. Vypadněte z mé kanceláře, Acorne! Je mi z vás špatně!“ Simon Acorn vypadal jako zmoklá slepice.

Něco takového se mu ještě nikdo nikdy neodvážil říct. Co si ten mladý drzoun o sobě vlastně myslí? Komu vděčí za to, že může v La Juntě vést železářství a kromě toho ještě být maršálem, přestože jeho otec je bandita?

Bez jeho souhlasu by Luke Mulligan nemohl dělat ani jedno, ani druhé.

Chtěl něco říct, ovšem v tom okamžiku se otevřely dveře a dovnitř vešla mladá žena. Když spatřila zlobu ve tvářích obou mužů, zamračila se.

Simon Acorn se nakvašeně otočil a beze slova odešel pryč. Žena přistoupila ke stolu.

„Vy jste se pohádali?“ tiše se zeptala.

Luke Mulligan praštil pěstí do stolu.

„Starý Acorn má místo srdce kámen, Lucy!“ zvolal vztekle. „Myslíš, že ho zajímá, co se stane s mým otcem?“

„Co ti řekl?“ zeptala se, obešla stůl a položila mu ruku na předloktí. „Proč neposlal ten telegram?“

„Prý měl jiné starosti,“ odtušil Luke.

Lucy Raineová zavrtěla hlavou. Poznala příběh Sama Mulligana a Simona Acorna hned, když před šesti lety přišla do La Junty a začala zde pracovat jako učitelka.

Ze začátku se ještě pokoušela přesvědčit Sama Mulligana, aby přestal s pitím, ale pak zjistila, že jeho hořkost nedokáže nic vyléčit.

Lucy Raineová milovala Lukea Mulligana. Byla to láska na první pohled. Pod dvou letech se zasnoubili, ale ke svatbě se nějak neměli.

Lucy věděla, že tím důvodem je Sam Mulligan. Čtyři dlouhé roky čekala na to, až bude Lukeův otec propuštěn z Leavenworthu a věci se dají do pořádku.

„Měls mi to říct, Lukeu,“ prohodila s lehkou výčitkou v hlase. „Jela bych do Leavenworthu místo tebe a odvezla bych Sama odtud.“

Luke přikývl.

„To by bylo lepší, jenže už je pozdě,“ poznamenal. „Ale tenkrát se tu Simon Acorn zapřísahal, jak jsou pro něho ty kobyly důležité. Skoro bych věřil, že mě chtěl zdržet schválně. Měl jsem mu tu hvězdu hodit pod nohy, Lucy! Jestli se otci něco stalo, tak nevím, co udělám. Asi bych si Simona Acorna podal.“

Přiložila mu prst pravé ruky na rty.

„Nerouhej se, Lukeu,“ zamumlala. „Máš už odpověď maršála McCoye z Leavenworthu?“

Luke Mulligan mlčky vytáhl horní šuplík svého psacího stolu a vytáhl odtud telegram, který podal Lucy.

„Sam Mulligan 17. října propuštěn. Z Leavenworthu odjel ještě téhož dne v doprovodu čtyř mužů. Hyatt McCoy,“ četla Lucy.

Zvedla hlavu a pohlédla na Lukea.

„Tušíš, kdo můžou být ti čtyři?“

Luke zavrtěl hlavou.

„Možná se s nimi seznámil v Leavenworthu a z toho zklamání, že jsem si pro něho nepřijel, se k nim přidal.“

„Tomu přece sám nevěříš, Lukeu?“

„Ne!“ vykřikl. „Kdyby McCoy psal o pěti mužích, řekl bych, že jsou to ti chlápci, se kterými tenkrát přepadl tu banku.“

„To ne!“ zanaříkala a pohlédla mu do očí.

Luke ji odstrčil a začal chodit po kanceláři sem a tam.

„Něco mi říká, že to všechno nějak souvisí, Lucy. Nevěřím na náhody. Můj otec se nikdy z La Junty nevzdaloval. Ti čtyři, o kterých píše McCoy - můj otec je musel znát, jinak by s nimi nejel. Zajímá mě, proč ti čtyři muži pomohli propuštěnému vězni, který nemá ani vindru?“

„Co chceš dělat, Lukeu?“

Zastavil se a podíval se na ni.

„Týden počkám, Lucy,“ odvětil. „Jestli se můj otec nevrátí do La Junty, vydám se ho hledat.“

Usmála se na něj.

„Věděla jsem, že to řekneš, Lukeu. Právě proto tě miluju.“ Poté se rozběhla ke dveřím a přes rameno zvolala: „Tak zatím, Lukeu. Čekám tě na oběd ve škole!“

Luke se díval za ní.

Pokaždé, když viděl Lucy, trápilo ho špatné svědomí. Věděl, že už léta čeká na to, kdy se rozhodne pro svatbu. Jí bylo lhostejné, co si lidé myslí o jejím otci.

Měla starého Sama ráda a mnohokrát se ho zastala, když mu Luke něco vyčítal.

Luke zamyšlen opustil úřadovnu a vydal se ke svému železářství. Slyšel dunění kladiv z malé kovárny za domem. Carl Schumann, jeho puškař, který vedl obchod, když nebyl přítomen, opravoval několik revolverů, které Luke levně nakoupil.

O několik yardů dál na Hlavní ulici se Abe Corley, majitel stáje, handrkoval s jedním zákazníkem o cenu zvířete, které patřilo zloději koní.

Luke Mulligan pomyslel na toho muže. Nešťastnou náhodou ho zastřelil. Už tři dny byl na pravdě boží. Našli u něj doklady a jeho jméno Lukeovi nic neříkalo. Jmenoval se Elger Lewis. Pocházel z Dalhartu v Texasu a podle dopisu, který měl u sebe, tam žil jeho bratr. Luke poslal jeho osobní věci spolu s popisem okolností jeho smrti do Texasu.

Byl to pro Lukea Mulligana perný týden a on si nebyl jist, jestli by ho vůbec přestál, nebýt Lucy.

Vzpomněl si na Simona Acorna a začala mu pěnit krev.

Starý Acorn by nijak nezchudl, kdyby Samu Mulliganovi vyplatil jeho podíl, o který se s ním Sam přel.

Jenže než by to Acorn udělal, to by si raději vpálil kulku do hlavy.

Týden, říkal si Luke. Jestli se Sam nevrátí, hodím Simonu Acornovi hvězdu pod nohy a vydám se hledat otce.

+ + + + +

Sam Mulligan polkl dojetím, když před sebou spatřil budovy La Junty, městečka ležícího na březích Arkansasu.

Čtyři roky čekal na to, až se sem bude moct vrátit.

Nikdo netušil, co se s ním ty čtyři roky dělo. Poznal, že je nesmyslné utápět se v nenávisti vůči Simonu Acornovi. Pravda, s postavením, prestiží a bohatstvím Simona Acorna, který ho nenazval jinak než opilec, se nemohl porovnávat.

Rozhodl se však tu nenávist vůči svému bývalému společníkovi utlumit. Uvědomil si totiž, že svým chováním škodí svému synovi. A Luke byl to jediné, co mu ještě zůstalo.

Ano, Luke byl dobrý chlapec. Dokázal neuvěřitelnou věc: jako syn kriminálníka se stal mužem zákona.

Sam Mulligan se neubránil trpkému úsměvu.

V Leavenworthu pochopil, že po celé ty roky od smrti Lukeovy matky myslel jenom na sebe. O Lukea se nezajímal.

To všechno teď chtěl změnit.

Byl pevně rozhodnut to změnit.

Až do okamžiku, kdy stanul za bránou vězení a nikoho neviděl.

„Sakra, kde je ten Luke!“ zabručel. „Pročs mě nechal ve štychu?“

Ta slova zazněla do ticha, ale nikdo je neslyšel.

Sam pobodl svého koně ostruhami do slabin.

„Pohni kostrou, holka,“ zamumlal. „Chtěli to tak. Budu zase starý Sam Mulligan. Ale předtím, předtím jim to ještě ukážu!“

Kobyla vykročila k městu. Kdesi za ním v jedné opuštěné prérijní chatě na něj čekali Max Ringold a ostatní. Měl se podívat po městě a zjistit, jestli by se tentokrát přepadení Acornovy banky vyplatilo.

Max Ringold ho zapřísahal, ať je opatrný.

„Jestli to proběhne hladce, nebudeme muset oddělat tvýho kluka,“ prohodil přitom.

Samovi naskočila husí kůže, ale přesto dokázal zachovat klid. „Věř mi, Maxi, že to mě vůbec netrápí. Na to, že mám syna, jsem zapomněl v okamžiku, kdy mě propustili z vězení.“

Samovi neušel Ringoldův podlý úsměv. V tmavých očích vůdce banditů se krátce zablesklo. Ringold věřil, že má Sama tam, kde ho chtěl mít.

A v tom má také pravdu, trpce si pomyslel Sam.

Na ulici, která vedla na východ, se zvedl prach.

Sam spatřil jezdce, který měl viditelně naspěch. Pak se ale zahleděl na město, které se za ty čtyři roky podstatně rozrostlo.

Tu se dusot jeho koně odrazil od

zdí prvních domů ve městě a Sama se zmocnila stará nenávist. Jeho pohled upoutala budova místní banky.

Prudce trhl uzdou, až kobyla zaržála. Sam ji obrátil k druhé straně ulice, k saloonu Rattlesnake, jehož majitelem byl Sam Pollock.

Když slezl ze sedla a přivazoval klisnu k zábradlí, pocítil neodolatelnou chuť se napít. Na okamžik pomyslel na svůj žaludek. Od chvíle, co přestal pít whisky, bolesti ustoupily.

Jenže na teď zapomněl. Rychlým krokem přišel k létacím dveřím a rozrazil je.

Tou dobou vevnitř nikdo nebyl.

Židle stály na stolech.

Tu se v zadní části místnosti objevil muž v zelené zástěře.

„Dobré ráno, pane,“ ozval se hluboký hlas Chucka Pollocka.

Sam na něj pohlédl. Pollock za ty čtyři roky přibral. Jeho vysoké čelo se lesklo. Malýma světlýma očima si prohlížel muže, který přistoupil k pultu.

„Sakra, Chucku, nestůj tam jak panák a nalij mi whisky!“

Sam si všiml, jak sebou Chuck Pollock trhl. Z rukou mu vypadlo koště.

„To-to…“ koktal.

Sam bouchl pěstí do stolu.

„Divit se můžeš potom, Chucku!“ zabručel. „Nejdřív se chci napít!“

Chuck Pollock překonal svůj údiv, přispěchal za pult a chvějící se rukou z jednoho regálu vytáhl láhev a sklenici. Když Samovi naléval, nervozitou pobryndal pult.

Sam si vzal sklenici a na ex ji vypil. Poté pohlédl Pollockovi do očí a dodal: „Proč na mě tak zíráš, co? Chtěls mě vidět na šibenici, že, Chucku?“

Barman energicky zavrtěl hlavou.

„Proč jsi nedal vědět, že se vrátíš?“ otázal se. „Luke pořád čekal na zprávu od tebe. Hej, vždyť jste se museli potkat! Vyjel tě hledat!“

„Neznám žádného Lukea!“ vyštěkl Sam. „Dělej, nalij mi ještě jednu, než se rozzuřím, Chucku!“

Chuck Pollock sevřel rty. Uvědomil si, že by měl vzkázat Lucy Raineové, že Sam Mulligan se vrátil. Jenže ten starý mrzout byl nevypočitatelný, to Pollock dobře věděl. Kdyby ho nechal v saloonu samotného, možná by z něj udělal kůlničku na dříví.

Proto zůstal za pultem a naléval mu jeden drink za druhým. Toužebně očekával okamžik, kdy se starý Mulligan neudrží na barové stoličce a bude od něj pokoj.

+ + + + +

Chuck Pollock si vždycky myslel, že ve vězení alkohol není k mání. O tom však začal pochybovat, když viděl, že Sam Mulligan snese ještě víc než dřív.

Druhou láhev už Pollock otevřít nechtěl.

„Máš dost, Same!“ zavrčel.

Sam na něj vrhl pobavený pohled a zamumlal: „Asi si myslíš, že nemám čím zaplatit, co?“ Zvedl ruku a položil dlaň na pult. Když ji zase stáhl, ležel na pultě zlatý dolar. Odrážely se od něj paprsky slunce pronikající tam okny.

„To nemá s penězi nic společného,“ řekl Pollock. „Měl bys přestat pít, dokud ještě víš, co děláš.“

„Já už nevím, co dělám, Chucku!“ zvolal Sam. „Raději bych ti měl vpálit kulku do hlavy, než tady chlastat ten tvůj jed na krysy! Myslíš, že jsem na všechno zapomněl? Vidím to, jako by to bylo dnes! Tys to byl, kdo držel v ruce smyčku. Zeptal ses aspoň předtím Simona Acorna, kolik ti zaplatí za to, že mě oběsíš, Chucku?“

Pollock rázem zbledl.

„Nemluv nesmysly, Same,“ zavrčel. „Všechny nás tehdy pobouřilo, že ses přidal k banditům, kteří přepadli banku ve tvém vlastním městě.“

„V mém vlastním městě?“ rozesmál se Sam. „Asis chtěl říct: V Acornově městě! Každý z vás ví, že mi Acorn ukradl polovinu ranče. Ale nikdo se přitom nepostavil na mou stranu! Vždycky jste lezli Simonu Acornovi do zadku, protože jste čekali, že z toho budete něco mít.“

Chuck Pollock zavrtěl hlavou.

„Díváš se na to špatně, Same,“ poznamenal. „Promíjeli jsme ti mnohé, protože jsme věděli, že se k tobě Acorn nezachoval poctivě, ale nemohli jsme přece…“

Sam ho přerušil rázným mávnutím rukou.

„Dej mi ještě jednu flašku, nebo ti to tady rozsekám, Chucku!“

Chuck Pollock polkl. Znal Sama Mulligana dost dobře na to, aby věděl, že to míní vážně. Váhavě se obrátil a vytáhl z regálu další láhev. Odšpuntoval ji a postavil ji vedle láhve, kterou už Sam vy-pil.

Sam po ní sáhl. Divil se, že se ještě neozval žaludek.

Možná ho těmi vředy doktor jenom strašil.

Zatímco si přikládal ústí láhve k ústům, viděl, že Chuck Pollock sahá pod pult.

Okamžitě sklenici postavil na pult, až z ní vystříkla whisky.

Pollock ani nestačil vytáhnout parkerovku s uřezanou hlavní, když spatřil ústí hlavně Samova peacemakeru.

Barman byl bledý jak stěna. Pustil brokovnici na podlahu, načež

zkřivil tvář bolestí. Pravděpodobně mu ta brokovnice spadla na nohu.

„Takže tak je to!“ sykl Sam Mulligan. „Že by Simon Acorn na mou hlavu vypsal odměnu? 1000 dolarů tomu, kdo sprovodí Sama Mulligana ze světa, co?“

Pollock zavrtěl hlavou.

„Nemluv nesmysly, Same,“ koktal. „Tak jsem to nemyslel. Chtěl jsem jenom, abys byl rozumný.“

„Cože?“ zařval Sam. „Rozumný? A co kdybyste vy začali být konečně rozumní? Vždyť vy jste po celý život jen okrádali druhé! Nevíte, jaké to je, když někoho oloupí o život. Jdi k čertu i s těmi tvými omluvami, Chucku! Jdi k čertu i s tou svou zatracenou whisky!“

Zvedl peacemaker a zmáčkl spoušť. Saloonem zaduněl výstřel. V jednom z regálů nad Pollockem se na tisíc kousků roztříštila láhev whisky.

A to nebylo všechno. Sam vystřílel celý bubínek. Obětí jeho střelby se staly láhve v regálech a velké zrcadlo nad pultem. Mezi výstřely se mísilo tříštění skla a řvaní Chucka Pollocka.

Majitel saloonu se vrhl k zemi, protože si nebyl jist, zda Sam Mulligan poslední kulku nešetří pro něho.

Sam si však jen strčil peacemaker do pouzdra, vzal si svou sklenici a dopil ji. Pak si nalil další. Vůbec se mu při tom netřásly ruce.

Chuck Pollock se probral z šoku a vyděšeně pohlédl na díru v zrcadle. V regálech se mezi láhvemi válely střepy. Vzduch v saloonu byl prosycen pronikavou vůní whisky.

„Ty ničemo!“ zvolal barman. Sklonil se a sáhl po parkerovce, která mu ležela u nohou.

Natáhl kohoutky a přiložil ústí Samovi na hruď.

Ten se jen usmál.

„Proč váháš, Chucku?“ odevzdaně podotkl. „Zmáčkni to! Uděláš tím mně i městu velkou laskavost.“

Pollockův obličej byl rudý jako rajče.

„Měl bych to udělat, ty zatracený bastarde?“ procedil mezi zuby. „Nezasloužíš si nic…“

„Dej tu pušku pryč, Chucku!“ ozval se bručivý hlas od létacích dveří.

Barman se ohlédl.

Sam do sebe hodil další sklenici whisky. Píchlo ho v žaludku, ale na to nedbal. Právě si chtěl nalít další, když na něj padl stín. Obrátil se a zazubil se ještě víc.

„Ahoj, Doddsi,“ řekl. „Pořád tu děláš šaška s hvězdou na klopě?“

Nevysoký muž, který poněkud kulhal na levou nohu, přistoupil až k němu a vytáhl mu peacemaker z pouzdra.

„Drž ten tvůj zatracený zobák, Same,“ zavrčel. „Zatýkám tě! Jestli se mnou nepůjdeš dobrovolně, tak ti tvým vlastním koltem dám jednu po palici!“

Sam zavrávoral a musel se chytnout pažení pultu.

„Víš, co mi můžeš, Doddsi!“ zabrblal a chápal se láhve.

Chuck Pollock však byl rychlejší a Sam sáhl do prázdna.

„Zaplatil jsem!“ zvolal. „Dej mi mou láhev, ty podvodníku! Chci…“

Tu pocítil ostrou bolest.

Dodds to myslel vážně, blesklo mu rozbolavělou hlavou, načež upadl do bezvědomí.

Ira Dodds, zástupce místního maršála, a Chuck Pollock sledovali, jak se kácí na podlahu.

„Pane Bože,“ zamumlal zástupce maršála. „Jak to tak vypadá, tak se v Leavenworthu zkazil ještě víc. Chudák Luke. Kdyby to tu viděl, tak si asi sbalí své věci, odjede a už se sem nikdy nevrátí.“

+ + + + +

Samu Mulliganovi to připadalo, jako by mu někdo bodal do žaludku nožem. Svíral si břicho rukama a svíjel se v křečích.

Čísi ruka se ho pokoušela přitisknout na postel, ale on ji odstrčil.

Pak otevřel oči.

Kolem něj bylo světlo. Slyšel hlasité výkřiky. Skláněla se nad ním útlá postava, ale nebyl schopen rozeznat, jestli je to muž nebo žena.

Dodds to však nebyl každopádně.

Opět se mu sevřel žaludek. Přemáhala ho nevolnost. Začal se dávit a chtělo se mu zvracet, ale na jazyku cítil jen žluč.

Vyčerpán se opět uvolnil.

Chvíli se díval na bílý strop.

Odkdy je Doddsovo vězení tak světlé? pomyslel si.

„Same! Same, řekni něco!“

Z jeho myšlenek ho probral čísi vysoký hlas. Spatřil hezkou tvář Lucy Raineové. O jejím úsměvu vždycky tvrdil, že to je jediná pěkná věc, kterou kdy v La Juntě viděl.

Obrátil hlavu a zamrkal očima.

Ten úsměv.

Samovi se náhle zdálo, že ty bolesti v žaludku už nejsou tak hrozné.

„Lucy,“ zašeptal. „Odkdy hlídáš vězně?“

„Same - Same,“ řekl vyčítavě. „Proč ses musel opít hned první den, co jsi zpátky v La Juntě?“

Pokusil se usmát, ale to ho stálo hodně úsilí, protože nechtěl Lucy ukázat slabost.

„Jak to, že nejsem ve vězení?“ otázal se přidušeným hlasem. „Jak

znám Chucka Pollocka, jistě po mě, bude žádat proplacení škod. Ale ten starý gauner…“

„Škody jsem zaplatila já a přemluvila jsem ho, aby na tebe nepodával žalobu,“ přerušila ho Lucy.

„Ty? Proč, k čertu, se o mě staráš? Vždyť jsem starý opilec.“

Její andělský úsměv mluvil za vše.

„Nemůžu přece nechat svého budoucího tchána ve štychu. Co by tomu řekli lidi?“

Sam Mulligan si pomalu sedl. Lucy mu podložila záda polštáři.

„Ty a Luke?“ vyhrkl.

Pohlédl jí do očí a spatřil v nich výčitku.

„Tys nečetl naše dopisy, že ne?“

Zavrtěl hlavou.

„Musela bych tě hodně nenávidět,“ zamumlala, „kdybych se neradovala z toho, že ses vrátil. Pročs nám neposlal telegram? Luke by pro tebe určitě jel, Same, ale něco…“ Odmlčela se, protože si všimla, jak mu tuhnou rysy ve tváři. Uvědomila si, jak ho muselo ranit, když pro něj Luke nepřijel.

Posadila se vedle něj a položila mu ruku na rameno. Chtěl ji odstrčit, ale Lucy se nenechala.

„Musíš mě teď vyslechnout, Same!“ řekla pevným hlasem. „A nepřerušuj mě.“

Pak mu pověděla, co zabránilo Lukeovi v tom, aby ho vyzvedl v Leavenworthu. Všimla si, jak mu cuklo ve tváři, když padlo jméno Simona Acorna, a pochopila, že Sam na vytrpěná příkoří nezapomněl.

„Luke pořád čekal na zprávu od tebe, Same,“ tiše dodala Lucy. „Vyčítal si, že Acornovi nehodil maršálskou hvězdu pod nohy a nejel pro tebe do Leavenworthu. Včera ráno vyjel, aby tě hledal. Už jsem telegrafovala maršálům v Dodge City, Wichitě a Leavenworthu, že ses vrátil domů. Pošlou Lukea zpátky, až se u nich na tebe bude ptát.“

Na chvíli se odmlčela a nesměle si jej prohlížela. Neušlo jí, jak ho to všechno zasáhlo. Věděla, že si myslel, že se Luke k němu nechce znát. To se ho muselo velmi dotknout.

„Luke se ptal v Leavenworthu, Same,“ poznamenala, „a McCoy mu telegrafoval, žes spolu se čtyřmi muži odjel pryč. Kdo byli ti čtyři muži, Same?“

Sam Mulligan pohlédl do jejích velkých hnědých očí, ale pak sklonil hlavu. Nedokázal se do nich dívat, když jí lhal.

„Byli na cestě do Wichity,“ zamumlal. „Tam na ně čekal jeden jejich společník. Ten kůň, na kterém jsem jel, byl pro něho. To je vše. Ani nevím, jak se jmenovali.“

Viděl na ní, že mu nevěří, ale to mu bylo jedno.

Stále musel myslet na Simona Acorna. Ten zatracený bastard zabránil Lukeovi, aby si pro něj přijel do Leavenworthu.

Instinktivně si sáhl na pás, ale pažbu svého peacemakeru tam nenašel.

Pohlédl na Lucy.

„Kde je můj revolver?“

„Už ho nepotřebuješ, Same,“ odvětila.

„Co?“ vykřikl. „Kdybych neměl revolver, tak by ze mě Chuck Pollock udělal fašírku! Ani nevíš, jak rád by se ten prevít zavděčil Acornovi! Chci svůj revolver, Lucy!“

„Ještě se vyspi, Same,“ řekla Lucy, aniž zareagovala na jeho naléhání. „Musím zpátky do školy. Až se vrátím, tak si promluvíme. A už nepij whisky, Same. Doktor Miliard říkal, že je to pro tvůj žaludek jed.“

„Hm, a odkud to ten starý mastičkář ví?“ zavrčel Sam.

„Celou noc zvracels, Same,“ odpověděla. „Nesměls jíst. Teprve dneska mi to doktor povolil.“

Sam Mulligan si znovu lehl a zavrčel cosi, čemu Lucy nerozuměla. Ještě jednou se na něj usmála a odešla pryč.

+ + + + +

Hlavou se mu honila spousta myšlenek.

Luke pro něho tedy přece jen chtěl jet, ale zabránila mu v tom krádež koní. A Simon Acorn, ten parchant, mu o tom záměrně neposlal do Leavenworthu zprávu!

Sam Mulligan sebou trhl, když náhle pomyslel na Maxe Ringolda a jeho kumpány, kteří na něj čekali v opuštěné chatě za městem.

Cože to Lucy říkala? Že celou noc zvracel? Jak dlouho tam leží?

Posadil se a odhrnul přikrývku. Zmocnila se ho slabost. Sakra, vždyť vypil celou láhev whisky, na to si dobře vzpomínal. Nebo snad ještě víc?

Cítil lehkou bolest hlavy, která však mohla mít příčinu v ráně Iry Doddse.

Počkal, až ho slabost přejde, aby pak vstal. Přistoupil k oknu a rozhlédl se po ulici.

Lucy Raineová měla před svým domem květinové záhony. Ten harmonický pohled mu hned zvedl náladu.

Ne, teď se musí soustředit na jiné věci.

Na Maxe Ringolda.

Sam sevřel rty. Neměl nic proti přepadení Acornovy banky. Byl také ochoten zjistit nejvhodnější okamžik, ale tentokrát už se toho nemínil zúčastnit.

Ať si tu kořist Ringold klidně nechá.

Na ženy a na alkohol už se Sam cítil starý. Aspoň teď, pomyslel si. Možná, až se uzdravím, tak v tom znovu najdu zalíbení.

Sbalil si své věci a oblékl se.

Neměl chuť se schovávat Lucy za sukni, než se Luke vrátí.

Kromě toho mu Max Ringold dal dva dny. A jeden už uplynul. Musel si pospíšit, jestli měl zjistit to, co bude Ringoldovi k užitku.

Vyšel ven a vydal se k Hlavní ulici. Nepotkal přitom jediného člověka. Na Hlavní ulici zůstal ve stínu přístřešků.

Rozhlížel se.

Viděl maršálovu úřadovnu, naproti níž stálo železářství, nad jehož vchodem se houpal štít se jménem jeho syna.

Nelíbilo se mu, že si Luke připnul hvězdu. On, jeho otec, mu teď bude jenom na obtíž, protože se nemínil polepšit.

Pohlédl k bance a zamračil se. Byla to jedna z mála kamenných budov ve městě. Kaligraficky zpracované A na oknech banky dávalo najevo, že jejím majitelem je Simon Acorn.

Sam Mulligan chtěl potlačit vztek, ale nedařilo se mu to.

Vykročil ze stínu a vydal se k železářství. Na chodníku stálo několik tlachajících lidí.

Sam Mulligan se ani nesnažil je znovu poznat. I ti, kteří „tam před čtyřmi lety ještě nežili, už věděli o starém ochmelkovi, maršálově otci, který se po čtyřech letech vrací z vězení domů.

Sam otevřel dveře železářství a rozezněl tím zvonečky zavěšené nad nimi. Usmál se. Ty zvonky tam byly už kdysi.

Tak málo se tam změnilo.

Jen ten postarší muž se světlými vlasy a hustým obočím tam tehdy nestál za pultem.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ přátelsky se otázal.

„Potřebuju kolt,“ odpověděl Sam.

„Máte nějaké zvláštní přání?“

„Mně je to jedno,“ řekl Sam. „Hlavně, aby fungoval a abyste do něj měli náboje.“

Muž přikývl a obrátil se k jednomu regálu, z něhož pak vzal Navy kolt ráže 36.

„Je to použitý kus,“ podotkl. „Dnes už je překonaný, ale je pořád absolutně spolehlivý.“

„O.K., beru ho,“ přisvědčil Sam. „Měli byste na něj opasek s pouzdrem a krabici nábojů?“

„Všechno máme. Chvilku počkejte, pane. Hned to přinesu.“ Poté zmizel, aby se za minutu zase vrátil i s revolverovým opaskem.

Sam Mulligan si jej připnul a zasunul revolver do pouzdra.

„Dobrá,“ spokojeně prohodil. „A ty náboje?“

Prodavač vytáh zpod pultu papírovou krabici a podal ji Samovi.

„Dělá to 40 dolarů, pane,“ řekl s úsměvem. Samovi však neunikl podtón v jeho hlase prozrazující nedůvěru.

Sam se na něj zazubil.

„Mám u Lukea Mulligana úvěr,“ odtušil.

Na prodavače to viditelně neudělalo žádný dojem.

„To je možné,“ připustil, „ale u mě né.“

Sam přivřel oči, aby je vzápětí vytřeštil, když viděl, jak prodavač zpod pultu vytáhl revolver a demonstrativně si jej položil vedle sebe.

Sam pozvedl obočí.

„Vy asi nevíte, kdo jsem, že?“

Prodavač zavrtěl hlavou.

„Nepředstavil jste se mi, pane.“

„Mé jméno je Sam Mulligan.“ Muž okamžitě zvedl revolver a v jeho očích se objevilo zděšení. Hned však zase sklonil hlavu a zamumlal: „Omlouvám se, pane Mulligane, ale slyšel jsem o vás takové věci…“

Sam se opět zazubil.

„Můžu teď odejít beze strachu, že mi vpálíte kulku do zad?“

Prodavač přikývl.

„Na shledanou, pane Mulligane.“

Sam vyšel na ulici. V La Juntě se tedy na něj nezapomnělo. Možná se tu o mně ještě pořád vykládají strašidelné historky, vždyť to je také to jediné, co se v tomto zapadákově odehrálo, pomyslel si. Jistě tu budou rádi, když se znovu rozčeří poklidná hladina místního života.

Však já už se o to postarám, zamumlal si pod fousy.

Chtěl zpátky ke stáji, když tu rázem zkameněl.

Dveře banky se otevřely a na chodník vykročil tělnatý muž. Byl v tmavém obleku a na hlavě měl tmavý stetson, zpod něhož mu čouhaly bílé vlasy. Na břiše mu visel zlatý řetízek od hodinek, od něhož se odráželo slunce.

Jejich pohledy se střetly.

Tváře obou mužů se zkřivily v grimasy plné nenávisti.

Sam Mulligan položil dlaň na pažbu svého nového navy koltu. Simon Acorn si sáhl pravou rukou pod sako. Pravděpodobně nosil revolver v ramenním pouzdře.

Celou minutu tam stáli a nehýbali se.

Sam Mulligan se pohnul jako první. Toporným krokem se vydal k bance.

+ + + + +

Sam Mulligan si nevšiml, že na ulici a na chodnících se shromáždili lidé v očekávání senzace.

Viděl jenom narudlý obličej a chladné šedé oči Sama Mulligana.

Ztichlou ulicí se ozývaly jeho kroky.

Zastavil se dva yardy před Acornem.

„Ahoj, Same,“ řekl Simon Acorn do mrtvolného ticha. „Už ses probral z kocoviny?“

Sam Mulligan na tu urážku nereagoval. Dokázal se ovládnout, což u něj dříve neplatilo.

Pokrčil rameny a chladně odvětil: „Viděl jsem tvou banku, Simoně, když jsem jel po Hlavní ulici. Tak jsem si vzpomněl na tebe a udělalo se mi tak špatně, že jsem se musel hned napít.“

Kdosi na ulici se zasmál a Sam si se zadostiučiněním všiml, že Acorn sebou trhl.“ Jak bylo v Leavenworthu?“ provokoval rančer.

„ Kdyby v tobě byla aspoň špetka slušnosti, Simoně, tak bys tam šel, a to dobrovolně,“ odvětil Sam. „Každý tady ví, že jsi podvodník a žes zbohatl na úkor druhých.“

Acornův obličej se zkřivil zlostí.

„Dej si pozor na jazyk, Same!“ zvolal. „Zatím jsem s tebou měl svatou trpělivost. To nemusí trvat věčně.“

„Co tím chceš naznačit, Simone?“ otázal se Sam nahlas, aby to všichni slyšeli. „Znamená to, že na mě pošleš zabijáka, abys umlčel svědka svých špinavostí?“

To už Simon Acorn nesnesl a praštil ho pěstí.

Sam nepočítal s tím, že se Acorn přestane kontrolovat. Dřív míval se sebeovládáním problémy spíše on a rančer naopak vždy dokázal zachovat klid. Zavrávoral a zády se opřel o zeď banky. Pocítil krev na rtech.

Především se jej však zmocnilo dosud nepoznané uspokojení.

Další Acornově ráně už uhnul.

Kdosi na ulici vykřikl:

„Vrať mu ji, Same!“

Sam to slyšel a dalšímu rančerovu pokusu snadno uhnul.

Simon Acorn byl tělnatý muž,. který vážil o dobrých padesát liber víc než Sam. Ten však z nich dvou býval vždy ten silnější. Právě proto byl překvapen tím, že ho Acorn napadl. Nebo si snad rančer myslel, že tak ve vězení zeslábl?

Obratně uhnul další Acornově ráně a provokativně poznamenal: „Nějaks ztloustl, Simoně! Jsi tlustý, líný a zbabělý grázl. Asi musíš mít hodně špatné svědomí, když ses na mě tak vrhl. Riskuješ výprask.“

Simon Acorn vykřikl a vrhl se dopředu.

Tentokrát Sam Mulligan neuhnul, ale uštědřil mu úder pravou pěstí do břicha.

Acorn se náhle zarazil, jakoby ho kopl kůň. Lapal po dechu a koulel očima. Zvedl ruku, jako by se bránil proti dalším úderům, ale Sam se na něj pouze díval. Všiml si nenávisti v rančerových očích a uvědomil si, že se dívá sám na sebe. Takový byl i on, než ho uvěznili.

Simon Acorn jen jednou jedinkrát nedostal to, po čem toužil, a to ho užíralo téměř třicet let. Byla to Lukeova matka. Rozhodla se tehdy pro Sama, ačkoli tušila, že mu kvůli tomu Simon Acorn vezme všechno, co měl. Ona však nechtěla bohatství, ale dobrého muže.

Sam Mulligan náhle pocítil veškerou svou bídu.

Sakra, pomyslel si, proč jsem vlastně žil, jak jsem žil? Celých třicet let! Co všechno jsem za tu dobu mohl udělat! A co jsem udělal? Utápěl jsem svou nenávist ve whisky! A Luke? Měl jsem mu být otcem, na kterého mohl být hrdý, a namísto toho jsem mu byl jen přítěží!

Simon Acorn padl na kolena a chytil se za břicho.

Sam na něj pohlédl a zašeptal, aby to ostatní neslyšeli: „Je mi tě líto, Simoně.“

Poté se otočil a vykročil směrem ke Corleyho stáji.

Lidé za ním překvapeně hleděli. Nemohli uvěřit tomu, co tu viděli. Dřív Sam Mulligan při rvačce nepřestal, dokud svého soka nerozsápal na kusy. Teď ale zasadil Simonu Acornovi jednu jedinou ránu a nechal ho být, ačkoli měl právo na to, aby se s ním vypořádal. Tentokrát totiž začal Acorn.

Obyvatelé La Junty to nechápali.

„Leavenworth ho změnil,“ řekl jeden z přihlížejících.

Ostatní přikyvovali a mysleli si přitom, že Simonu Acornovi teď nastávají těžké časy.

Sam Mulligan už nebyl ten ochmelka, kterému se Simon Acorn mohl beztrestně vysmívat.

Rančer se jen s vypětím všech sil dokázal postavit. Musel se přitom držet zdi. Vyděšenýma očima hleděl na Hlavní ulici a viděl, jak Abe Corley vyvádí ze stáje osedlanou klisnu.

Sam Mulligan se vyšvihl do sedla a vyrazil pryč, aniž mu věnoval byť jen jediný pohled.

Acornem lomcoval vztek, když se vracel zpátky do banky. V těch chvílích by Sama Mulligana nejraději zabil. Ještě nikdy v životě jej nesžírala taková nenávist jako teď - snad kromě toho okamžiku, kdy mu Amy Fordyceová sdělila, že miluje, milovala

a vždy bude milovat jen Sama Mulligana.

+ + + + +

Koně byli ukrytí mezi topoly. Sam uznale přikývl. Max Ringold byl opatrný. Nechtěl už, aby se opakovala taková nehoda jako před čtyřmi lety.

Sam sevřel rty.

Nehoda to vlastně byla jen pro něho.

Ace Chireno mu tenkrát vzal jeho koně, když jeho vlastní byl zastřelen. Všichni tenkrát měli masky, takže je nikdo nepoznal. Navíc Ringold a jeho kumpáni přijeli z Utahu a v této části Colorada je nikdo neznal.

Sam se Maxe Ringolda neptal, co ty dlouhé čtyři roky dělali. Doufal, že se aspoň vyhýbali La Juntě.

Když seskočil ze sedla, dveře chaty se otevřely a objevila se v nich úzká tvář Ace Chirena. Hubený muž vykročil ven a zavrčel: „Odveď tu herku pryč. Nemusí o nás nikdo vědět.“

Sam hodil klisně uzdu přes hlavu a nechal ji viset.

Poté se na Ace Chirena usmál.

„Můj kůň je tvůj kůň, Chireno,“ poznamenal. „Odveď si ho sám, jestli ti vadí.“

Poté zamířil k chatě. Když přišel až k Chirenovi, ten k němu náhle přiskočil, chytil ho za límec a zavrčel:

„Tak dost, ty starý prochlastaný bastarde! Už jednou jsi nás obelhal, když jsme chtěli přepadnout tu banku. Jestli něco nevyjde tentokrát, tak na to doplatíš životem, o to už se postarám!“

Pak Sama udeřil pěstí do břicha, a to tak, že Sam narazil zády do stěny.

Mulligan tiše zasténal, ale nezalekl se a plivl Chirenovi pod nohy.

Pistolník okamžitě vytáhl kolt. Jeho tmavé oči se chladně zaleskly. Snad by i zmáčkl spoušť, ale v tom okamžiku se z chaty ozval hluboký hlas Maxe Ringolda:

„Hej, Same, kde jsi?“

Sam se usmál a vstoupil do dveří. Přitom jakoby mimochodem prohodil k Chirenovi: „Postarej se o mého koně, míšenče.“

Ace Chireno vystřelil.

Sam cítil, jak kulka proletěla těsně kolem jeho hlavy, načež se zavrtala do stěny srubu, ze které se odloupla velká tříska.

„Hej!“ zařval Max Ringold a objevil se ve dveřích. „Zbláznil ses, Ace? Co to má být? Chceš proti nám poštvat kovboje z Acornova ranče?“

„Já toho opilého bastarda oddělám!“ sykl Chireno. „O mně nikdo nebude říkat, že jsem míšenec, Maxi.“

Max Ringold vrhl na Sama pohled plný nedůvěry. Bylo vidět, že se mu nelíbí, jak málo respektu má starý Mulligan před Chirenovým koltem.

„K čertu, nestojím o žádné rozbroje!“ zavrčel. „Jestli na sebe chcete střílet, tak počkejte, až dokončíme náš džob! Odveď Samova koně pryč, Ace, a pak přijď dovnitř, ať nám Sam může povyprávět, co zjistil.“

Sam se na pistolníka ještě jednou provokativně usmál a pak kolem něj prošel dovnitř.

Bylo tam chladno. Max zřejmě zakázal rozdělat oheň, aby je neprozradil kouř.

Mike Zavalla, šedovlasý pistolník a světlovlasý mladík Jock Kaplan seděli u dřevěného stolu a hráli karty.

Když Sam vešel do chaty, krátce vzhlédli, ale ani nikdo z nich ho nepozdravil.

Max ho postrčil k židli a posadil ho na ni.

„Všechno v pořádku, Same?“ otázal se. „Divili se lidi, že jsi se vrátil? Měls přijet až zítra.“

Sam pokrčil rameny.

„Ti zbabělci jsou ještě horší, než byli,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejzatrpkleji. Pak se usmál na Ringolda a dodal: „Hned první hodinu jsem měl menší spor v saloonu, a kdyby za mě jedna stará přítelkyně nezaplatila škody, seděl bych teď ve vězení.“

Max Ringold na něj pohlédl.

„Zbláznil ses?“ zasyčel. „Neměls tam dělat žádný cirkus, k čertu!“

Sam pokrčil rameny.

„Neměj strach, Maxi, jiného mě ani neznají. Asi by jim připadalo podezřelé, kdybych se choval klidně.“

„A co na to říkal tvůj skvělý synáček?“

„Luke není ve městě,“ odvětil Sam. „Odjel mě hledat, když jsem mu o sobě neposlal zprávu.“

„Proč pro tebe nepřijel?“

Samovi neunikl číhavý výraz v Maxových černých očích.

„Luke musel pronásledovat jednoho zloděje koní,“ odpověděl. „Řekli mi, že ho po dvou dnech dostihl a zastřelil, když se při zatýkání bránil.“

Mike Zavalla a Jock Kaplan prudce zvedli hlavy. Spolu s Maxem na Sama chvíli mlčky hleděli. Nikdo nepromluvil ani slovo.

Sam cítil to napětí a nedůvěru. Nedokázal si to vysvětlit, ale tušil, že to nějak souvisí s tím zlodějem koní a jeho smrtí.

„To je pro tebe dobře, Same,“ řekl po chvíli Max záludně znějícím hlasem. „Teď už aspoň víš, že tě tvůj syn nenechal ve štychu schválně.“

Sam zavrtěl hlavou.

„To na tom nic nemění, Maxi,“ opáčil. „Všiml jsem si, co si o mně lidé v La Juntě myslí. Při nejbližší příležitosti by mi dali na krk oprátku, i když je Luke maršálem. Ne, Maxi. Rozhodl jsem se pro Mexiko.“ Usmál se a dodal: „Pro horkokrevné ženské a dobré víno.“

Viděl, jak se na sebe ostatní krátce podívali.

Dobře vím, co si myslíte, vy psi, říkal si.

Vešel Ace Chireno.

„Venku je všechno v pořádku,“ oznámil. „Nikdo ho nesledoval.“ Přistoupil ke stolu a posadil se na volnou židli. „Zjistil něco?“

Max pohlédl na Sama a zeptal se: „No?“

Sam pomalu přikývl a olízl si lehce naběhlé rty, které ho ještě stále bolely.

„Zaslechl jsem rozhovor mezi Acornem a Lukeovým zástupcem Irou Doddsem,“ zalhal. „Acorn si stěžoval, že Luke opustil město, i když ví, že sejf banky je plný peněz.“

Bandité na sebe pohlédli.

„To si vycucal z prstu!“ zavrčel Ace Chireno. „Maxi, dovol mi ho oddělat! Ten nám nepomůže!“

Tentokrát Sam černovlasého pistolníka překvapil a bleskově tasil Navy kolt. Pořád ještě byl ve formě.

Chireno zbledl, když pohlédl do jeho hlavně.

„Kdyby šlo jenom o tebe, Chireno,“ zašeptal Sam, „tak bych se s radostí díval, jak tě věší. Jenom krysa, jako jsi ty, může nechat kumpána ve štychu. To tys mi vzal koně.“

Max Ringold udeřil pěstí do stolu.

„Tak dost!“ vykřikl. „Schovej ten kolt, Same! A ty drž hubu, Ace! Jestli se pořád budeme hádat, tak na ty prachy můžeme rovnou zapomenout.“ Obrátil se na Sama a dodal: „Jak to, že je v bance tolik peněz? Prachy za dobytek už jsou přece dávno pryč.“

V Ringoldových očích se opět objevil číhavý výraz.

Sam pochopil, že ta otázka je past. Ringold toho zřejmě věděl víc, než si myslel.

Horečně přemýšlel, ale nic ho nenapadalo. A pak si náhle vzpomněl na jednu fámu, kterou před rokem slyšel v Leavenworthu. Jednalo se o nález zlata na Cripple Creeku a jeho to zaujalo proto, že ta oblast se nachází necelých 50 mil od La Junty.

„Acorn něco mluvil o zlatě, které chce prodat,“ řekl lhostejným tónem. Byl rád, že má ruce pod stolem a ostatní tak neviděli, že se mu chvějí.

Viděl, že právě něco takového chce Ringold slyšet.

„Říkal ještě něco?“ naléhal netrpělivý Ringold.

Sam zavrtěl hlavou.

„Když jsme se potkali, tak jsme do sebe vjeli, tak jako vždycky,“ poznamenal. „Dal mi ránu do obličeje a já jemu zase do břicha.“ Max Ringold se zvedl.

„O.K., chlapi,“ řekl. „Dobře že Samův syn není ve městě. Zítra dopoledne jdeme na to. O podrobnostech už jsme mluvili. Každý ví, co má dělat.“

„Maxi,“ zamumlal Sam, „vyzvěděl jsem pro vás tyto zprávy. Mohli byste mě protentokrát propustit? Jsem už starý a útěk bych nemusel zvládnout.“

Ace Chireno se potměšile zazubil.

„Vidíš, to Maxi?“ zaskřehotal. „Chce se vypařit. Asi ve městě zpíval, aby se místním vetřel do důvěry. Je možné, že tam na nás nastraží past.“

Zraky všech byly rázem upřeny na Sama.

Jinak mlčenlivý Jock Kaplan přikývl a zamumlal:

„A je také možné, že mluvil i Elger, když ho dostal Luke Mulligan. Nemám z toho dobrý pocit, Maxi.“

Překvapený Sam na něj pohlédl.

Co má Elger Lewis, pátý člen bandy, společného s jeho synem Lukem?

A naráz mu to došlo.

Elger Lewis musel být ten zloděj koní, kvůli kterému pro něj Luke nemohl přijet do Leavenworthu!

Náhle Sam prohlédl celou Ringoldovu hru. Od začátku jím manipulovali. Chtěli, aby si myslel, že ho jeho syn nechal ve štychu, aby se přidal k nim. A pak si uvědomil, že pro ně má i další význam - měl jim sloužit jako rukojmí, pokud by je Luke pronásledoval!

Pokusil se nedát najevo rozrušení, ale Maxi Ringoldovi nic neušlo.

Vůdce bandy pokrčil rameny.

„O.K., Same,“ odvětil. „Nemusíš nás doprovázet do La Junty. Počkáš na nás tady, dokud se nevrátíme s kořistí. Pak se rozhodneš, jestli s námi odjedeš do Mexika.“

Sam přikývl. Hrůzou se mu přitom ježily chlupy. Chireno, Zavalla a Kaplan vstali. Ace Chireno přikročil za něj. Sam se neodvážil otočit.

„Děkuju, Maxi,“ prohodil přidušeným hlasem. „Můžete si být jistí, že jsem o vás v La Juntě nepromluvil ani slovo.“

„To také jsme, Same,“ ubezpečoval ho Ringold. „Vždyť jsme přece staří kumpáni a důvěřujeme si, ne?“

Sam si povšiml Ringoldova pohledu, který směřoval někam za něj, a pak ucítil ostrou bolest v hlavě. Před očima se mu udělaly mžitky

Ani nevěděl, že padá k zemi.

Zdálo se mu, že se ztrácí v jakési mlze. Zoufale se snažil udržet při vědomí.

Ležel na prkenné podlaze srubu a slyšel, jak Max Ringold bručivým hlasem říká: „Svažte ho a dejte mu roubík!“

„Proč ho rovnou neodděláme?“ otázal se Ace Chireno.

„Možná ho ještě budeme potřebovat,“ odpověděl Ringold. „Mrtvý by nám moc nepomohl.“

Uslyšel škrábání podrážek a pak ho někdo chytil za košili. Téměř nic necítil. Jeho vnímání bolesti bylo utlumeno. To jediné, co mu ještě fungovalo, byl jeho sluch. „ Pospěšte si,“ zavrčel Max Ringold. „ Ještě dneska pojedeme do města. Nikdo nás tam nezná. A když Acornovu banku vyloupíme hned zítra, budou si myslet, že to zorganizoval sám Mulligan.“

Někdo Samovi strčil do úst špinavý kapesník , který mu přitáhl tlustými koženými řemínky.

„Doufám, že Elger nic neprozradil,“ zamumlal Jock Kaplan.

„Elger určitě nezpíval,“ řekl Ace Chireno. Na prknech podlahy

zaduněly kroky a postupně se vzdálily.

Zavřely se dveře a rozhostilo se ticho.

Sam se zachvěl. Pak se začal náhle někam propadat, až ztratil vědomí.

+ + + + +

Zdálo se mu, že slyší cinkání zavěšené kolejnice, kterou se v Leavenworthu budili vězni. Chtěl se převalit, ale nešlo to, protože měl ruce svázané za zády. Navíc měl cosi v ústech. Pokusil se to vykašlat, ale nedařilo se mu to.

A pak si konečně vzpomněl, co se stalo.

Rozbolela ho hlava.

Ace Chirano mu zasadil tvrdou ránu.

Sam Mulligan zůstal ležet a díval se na dveře. Štěrbinami dovnitř nepronikalo světlo. To znamenalo, že je noc.

Svázali mu i nohy, takže se jen s námahou dokázal posadit.

Když se opřel zády o stěnu, začala se mu točit hlava. Myslel si, že se pozvrací, ale tentokrát to nebylo kvůli bolestem žaludku.

Sam klidně seděl, dokud ta slabost nezmizela.

Pane Bože, pomyslel si, tak špatně mi nebylo ani v Leavenworthu.

Sáhl si na pouta na rukou. Rychle zjistil, že chlapík, který ho svazoval, své práci rozumí. Po půl hodině marné snahy zbavit se pout měl kůži na zápěstí sedřenou až do krve.

Ve srubu panovala naprostá tma.

Pokusil se vzpomenout si, jak to vevnitř vypadalo, když bylo světlo. Zlobil se sám na sebe, že si srub neprohlédl lépe.

V rohu bylo otevřené ohniště, na kterém si kovbojové vařili, když ve srubu v zimě přespávali. A nestálo tam i vědro?

Ano, Sam už si vzpomněl. Všiml si jeho rukojeti. Pravděpodobně v něm některý z Ringoldových banditů přinesl vodu na pití.

Sam si lehl. Zapřel se patami a leže na zádech, se přitahoval směrem ke krbu. Po několika minutách dorazil k jedné židli. Odkopl ji a pokračoval dál.

Pak levou nohou vrazil do vědra.

Tiše zaklel. Znělo to, jako by to vědro bylo prázdné.

Opatrně se obrátil tak, aby se mohl vědra dotknout svázanýma rukama. Nahmatal držadlo a přitáhl vědro k sobě.

Oddechl si, když uslyšel šplouchnutí vody. Připlazil se ještě blíž a ponořil do vědra ruce. Chladná voda měla na jeho rozedřené zápěstí blahodárný účinek.

Počkal několik minut, až kožené řemínky nasákly vodou.

Vší silou je pak roztahoval, načež je znovu namočil.

Na druhý pokus už se mu podařilo vyvléct z pout levou ruku. Díky tomu mohl roztrhnout řemínek, kterým měl k ústům přivázaný kapesník, a ten pak mohl konečně vyplivnout.

Oddechl si a poděkoval nebesům za to, že se osvobodil. Bandité -jeho bývalí druhové - dali až příliš jasně najevo, co s ním chtějí udělat. Nenechali by ho naživu, i kdyby se jim podařilo bez problémů utéct z La Junty.

Sam Mulligan by totiž potom byl jediný, kdo by znal jejich jména. A Max Ringold neměl nepohodlné svědky rád.

Sam si uvolnil pouta na nohou a vrávoravě vstal.

Poté se pravou rukou dotkl pažby Navy koltu, který měl stále v pouzdře.

Neubránil se úsměvu. Ty hlupáky ani nenapadlo ho odzbrojit. Pravděpodobně vůbec nepočítali s tím, že by se mu mohlo povést osvobodit se z pout.

Pomalu kráčel tmou, dokud nenarazil na stůl. Zaklel, ale pak se už dostal ke dveřím. Byly otevřené.

Sam vykročil ven a zhluboka nasál chladný říjnový vzduch. Pohled na východ mu prozradil, že noc pomalu končí..

Zatraceně, to tam tak musel ležet celé hodiny!

Hučelo mu v hlavě, jako by se mu tam usadil roj sršňů. Zlepšilo se to teprve, když udělal několik kroků.

Proklínal se za to, že se den předtím pohádal s Acem Chirenem kvůli kobyle. Kdyby ji odvedl sám, věděl by nyní, kde ji má hledat.

Pohlédl k topolům, které šuměly za chatou, a vydal se tím směrem. Bylo mu sice jasné, že se do La Junty nedostane včas, aby jim mohl překazit přepadení, ale aspoň jim nechtěl padnout do pařátů.

Věděl totiž, co by ho čekalo.

Když už pochopil souvislosti, byl si jist tím, co má dělat.

Chtěl udělat tečku za svou temnou minulostí. A bylo mu jasné, že pro to musí něco vykonat. Max Ringold nesměl dosáhnout svého cíle, protože pak by Sama Mulligana znovu strhl do propasti.

Sam sevřel rty.

Musel uznat, že to Max Ringold vymyslel chytře. Jeden z jeho bandy, Elger Lewis, uloupil dva koně Simonu Acornovi, aby ho jeho syn Luke - maršál La Junty - musel pronásledovat a aby tak pro něho nemohl přijet do Leavenworthu.

Bandité, pravda, nepočítali s tím, že Luke Elgera Lewise zabije. Mnoho slz však kvůli němu neprolili.

Max Ringold si celou věc s ním, se Samem Mulliganem, pravděpodobně představoval daleko jednodušeji, jinak by ho jistě do La Junty neposílal samotného.

Mezi topoly se ozvalo tiché zaržání koně.

Zamířil tím směrem a po několika minutách dorazil na mýtinku, na níž stál kůň.

Kobyla mu chňapla po rameni. Viditelně byla ráda, že už není sama.

Odvázal uzdu ze stromu a všiml si přitom, že Chirano se ani nenamáhal jí uvolnit podbřišník. Tiše zaklel.

Pak odvedl klisnu až na louku před chatu a přinesl jí vědro vody z potoka.

Když se kobyla napila, vyšvihl se jí na hřbet a vydal se na jih.

Teprve když vyšlo slunce, sjel ze stop Maxe Ringolda a jeho bandy. Neměl chuť jim vjet přímo do náručí.

Polil ho studený pot, když pomyslil na La Juntu, která teď ležela v hlubokém spánku. Nikdo tam nemohl tušit, že si na město brousí zuby Max Ringold a jeho banda.

Kdyby se tak jen probral z bezvědomí dřív! Pak by jistě mohl včas varovat Iru Doddse, který by banditům nastražil léčku. Sam si dělal starosti. Přemýšlel, co se stane, jestli při přepadení poteče krev.

Nikdo potom nebude jemu, člověku, který se už jednoho přepadení zúčastnil, věřit, že v tom tentokrát neměl prsty.

Chvíli si pohrával s myšlenkou obrátit se na jih a zmizet v Mexiku. K hranicím to byly dva dny jízdy.

Poté však zavrtěl hlavou. Už byl příliš starý na to, aby někde začínal znovu.

Před očima se mu zjevila tvář Lucy Raineové. Milovala Lukea. Brzy se měli brát. Sam se usmál. Chovat vnuka na kolenou, to už přece stálo za to.

Pobodl klisnu ostruhami do slabin.

„Rychleji, děvče,“ zvolal. „Ukážeme Ringoldovi, že se přepočítal.“

+ + + + +

Do La Junty přijeli odděleně.

Max Ringold se ubytoval v hotelu Santa Fé, Ace Chireno zalezl do jedné mexické cantiny ve zděné čtvrti La Junty, Mike Zavalla zmizel v podniku Boarding House paní Cynthie Millerové a Jock Kaplan se uvelebil na slámě ve stáji.

Max Ringold jim zakázal návštěvu saloonu. Nechtěl, aby byli nápadní.

V noci se sešli za stájí a sdělili si své poznatky.

Mike Zavalla byl v bance, kde vyměnil jednu zlatou minci za dolary. Díky vysokému obsahu zlata tuto původně dvacetidolarovou minci proměnil za 27 dolarů.

Zavalla si samozřejmě dobře prohlédl dva strážce banky s brokovnicemi. Ti muži se neschovávali, naopak stáli u vchodu, aby svou přítomností odstrašili každého potenciálního bankovního lupiče.

Pro Maxe Ringolda ti dva neznamenali problém. Když bude nejhůř, tak je jednoduše odprásknou. Otázka ovšem zněla, jestli budou mít po takové přestřelce v bance dost času na to, aby uprchli z města.

Domlouvali se asi hodinu a pak se znovu rozešli. Věděli, že musí využít Mulliganovy nepřítomnosti.

Nikdo z nich by si samozřejmě nedělal výčitky kvůli tomu, kdyby Samovu synovi obstarali pozvánku do pekla, ale vražda muže zákona by jen zvířila prach a poštvala by proti nim federální maršály.

Max Ringold počkal, až se ostatní rozejdou, aby pak zamířil do salónu Rattlesnake, který stál naproti banky.

Jeho návštěvníci na něj zprvu dlouze hleděli, ale po chvíli se o toho mlčenlivého muže s černým plnovousem přestali starat.

Ringold vypil sklenici whisky, přičemž naslouchal hovoru místních mužů.

Hlavním tématem byl Sam Mulligan. Max Ringold se tak mohl dozvědět o rvačce mezi ním a rančerem Simonem Acornem. Sam tedy mluvil pravdu. Jeho nenávist k Acornovi přetrvala i čtyři léta v Leavenworthu.

Slyšel i to, že Dodds poslal Lukeu Mulliganovi telegram. Maršál byl na cestě do Leavenworthu, kde chtěl zjistit, co je s jeho otcem.

Max Ringold doufal, že se mladý Mulligan nevrátí brzy. Ale i kdyby to udělal, měli by pak v rukou jeho otce jako rukojmího. Jak to tak vypadalo, drželi ti dva ještě při sobě.

Ringold vypil tři sklenice whisky a vrátil se do hotelu.

Tam si oholil vousy. Nechtěl, aby ho lidé, se kterými seděl v saloonu Rattlesnake, zítra poznali.

Podíval se do zrcadla a usmál se.

Víc než pět let nosil plnovous. Bez něj se cítil jako nahý.

Díky ošklivé jizvě na bradě měl výraz darebáka. Právě kvůli ní si kdysi nechal narůst vousy. Však mu zase rychle narostou, až La Juntu opustí.

Spokojeně si lehl do postele.

Max Ringold neměl nervy. Nemusel si dělat starosti, že zaspí. Jeho vnitřní hodiny ho zítra vzbudí přesně v sedm hodin.

+ + + + +

V tu ranní hodinu byly ulice La Junty už poměrně živé. K obchodu mířily ploché rančerské povozy. Z kovárny vedle Corleyho stáje se ozývalo dunění kladiv. Pete Morgan, místní kovář, měl plné ruce práce. Carl Schumann, bělovlasý puškař, zametal chodník před železářstvím a v úřadovně maršála Ira Dodds právě vytahoval rolety.

Max stál v úzkém průjezdu vedle hotelu Santa Fé, který vedl z Hlavní ulice na dvůr.

Soustředěně pozoroval, co se děje na ulici. Přes čilý ruch zde chyběla ona hektičnost dobytkářských měst, jako bylo Dodge City nebo Wichita.

Před stájí se objevil Jock Kaplan.

Světlovlasý mladík vedl přes ulici Ringoldova koně. Přivázal ho před bankou.

Max Ringold zpozoroval toho bělovlasého muže před puškařstvím. Ten chlapík nespouštěl oči z Jocka Kaplana. Opíral se o koště a sledoval toho mladíka, jak se přes Hlavní ulici vrací ke stáji.

Max Ringold přivřel oči.

Kaplan brzy přivede dalšího koně a to bude tomu bělovlasému chlápkovi nepochybně připadat podezřelé.

Max vykročil z průjezdu na ulici a rychle ji přešel. Z hotelu se dostal zadním vchodem, takže ho nikdo neviděl. Noční portýr, který bude brzy vystřídán, určitě věří, že ten vousáč je ve svém pokoji.

Max Ringold měl své věci u sebe. Sedlové kapsy a krámy, které nepotřeboval, nechal v pokoji. Majitel hotelu je může považovat za formu úhrady.

Bělovlasý muž vzhlédl, když Ringold skočil z ulice na chodník a zůstal stát dva kroky od něj.

Několikrát ještě sice pohlédl ke stáji, ale když se ho Max Ringold zeptal, jestli je železářství otevřené, přikývl a levou rukou ukázal ke dveřím.

Max Ringold vstoupil dovnitř.

Všiml si, že bělovlasý muž, ještě než jej následoval, věnoval několik pohledů stáji. Naštěstí si Jock Kaplan dával načas a zatím se neobjevil.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ zeptal se Carl Schumann. Jeho tvář byla neproniknutelná. Max Ringold byl zákazník jako každý druhý, i když mu nepřipadal zrovna sympatický.

„Potřebuju winchestrovku ráže 73,“ řekl Max Ringold a rozhlédl se po obchodě. „Máte nějakou na skladě?“

Carl Schumann přikývl a přistoupil k regálu v zadní části krámu.

Max Ringold jej následoval, protože viděl, že Jock Kaplan v tom okamžiku přiváděl druhého koně ze stáje, aby ho přivázal před maršálovu úřadovnu. Byl to Kaplanův hnědák. Mladík měl stát naproti bance, zatímco ostatní ji přepadnou. Odtud mohl snadno vyřadit zástupce maršála, pokud by vyšel z úřadovny, kdyby v bance došlo k přestřelce.

„Tady, pane,“ prohodil bělovlasý muž a podal Maxi Ringoldovi pušku. Byla pečlivě udržovaná, a když ji Max Ringold vyzkoušel, fungovala perfektně.

Ringold si všiml, že prodavač se dívá na ulici, ale že nic nevidí. Přiložil si winchestrovku na rameno, jako by mířil.

„Je to dobrá puška,“ řekl. „Určitě není levná, co?“

„Padesát dolarů, pane,“ odpověděl prodavač. „Za tu cenu byste nic lepšího nepořídil.“

Max pokýval hlavou.

„Hodila by se mi,“ zamumlal, „ale teď jsem švorc.“ Vrátil Schumannovi winchestrovku a poklepal si na okraj klobouku. „Nic ve zlém, pane,“ a odešel.

Carl Schumann krátce přikývl a přimhouřil oči. Nemohl se zbavit pocitu, že cítí síru a olovo.

Ale co, pomyslel si. Třeba si to jenom namlouvám.

Položil winchestrovku zpátky do regálu a vzpomněl si, že u dveří nechal koště.

To by byl dobrý začátek dne, říkal si, kdybych mu tu winchestrovku prodal. Vyšel ven a chopil se koštěte. Jeho pohled opět ulpěl na tom světlovlasém mladíkovi, který před chvílí přivázal svého koně k zábradlí před bankou a nyní stál před stájí a hovořil s Abem Corleym. Carl Schumann viděl, jak dává Corleymu nějaké mince.

Po chodníku kráčel onen mohutný muž, který si před chvílí v železářství prohlížel winchestrovku. Přešel křižovatku s Arkansas Street a dospěl až před vchod banky.

Právě se otevíralo.

Carl Schumann vytáhl své kapesní hodinky. Bylo přesně osm. Simon Acorn byl velmi dochvilný.

Muž vstoupil do banky.

Schumann svraštil čelo. Co tam ten muž chce? Vždyť říkal, že je švorc. Co tedy může v Acornově bance chtít?

Carl Schumann potřásl hlavou. Neměl čas na to, aby přemýšlel nad něčím takovým. Od té doby, co si Luke Mulligan připnul hvězdu, měl v jeho krámě čím dál tím víc práce. Navíc se teď vrátil jeho otec a Luke se o něj jistě bude starat.

Začal znovu zametat chodník.

Kolem projel Mexičan na šedákovi. Zastavil před bankou a uvázal koně ke sloupku.

Na protilehlé straně ulice se otevřely dveře maršálovy úřadovny.

Na chodník vyšel Ira Dodds. Na vestě se mu leskla hvězda.

„Dobré ráno, Iro!“ zdravil ho Schumann. „O Lukeovi nic nového?“

Ira Dodds pokrčil rameny a zavřel za sebou dveře. Poté se vydal ulicí. Carl Schumann věděl, že Dodds jde na snídani k Emily Turnerové.

Obrátil hlavu.

Mexičan zmizel.

Světlovlasý mladík na opačné straně ulice se díval přímo na něj. Stál vedle svého koně. Schumann viděl, jak mu hnědák nespokojeně vráží hlavou do ramene. Co to znamenalo? Že by tomu mládenci nepatřil?

Schumannovi ten pohled připadal nepříjemný, a tak se raději otočil a vrátil se ke vchodu.

Proto jeho pozornosti unikl jezdec na vraníku, který z opačné strany ulice mířil přímo k bance Santa Fé.

+ + + + +

Max Ringold nevěnoval dvěma strážcům stojícím u dveří jediný pohled. Přesto si pochopitelně všiml brokovnic s uřezanými hlavněmi, které drželi v rukou.

Stáli vedle židlí, na něž si zřejmě čas od času sedli, protože stát celý den je velmi namáhavé.

Max Ringold cítil jejich pohledy v zátylku, když přistoupil k přepážce. Za ní seděl chlapík se zeleným kšiltem a klotovými rukávy.

Úředník na něj pohlédl s vyděšenýma očima, rychle však nasadil profesionální masku. Zákazník je zákazník, i když vypadá jako… jako bankovní lupič.

Max Ringold vytáhl svazek bankovek a řekl: „Chtěl bych ty peníze převést na First National Bank v Dalhartu v Texasu. Mohl byste mi říct, jak se to dělá?“

Úředník se zasmál.

„Jistě, pane. Od toho tady přece jsme.“

Tiché zavrzání Maximu prozradilo, že dveře banky se otevřely. Neotočil se. Úředník krátce pohlédl za něj a vzal si bankovky, které mu Max Ringold podal přes zamřížovanou přepážku, a hned je začal počítat.

Teprve nyní se Max ohlédl.

Muž, který vstoupil do banky, byl Ace Chireno. Když uviděl, že u přepážky není volno, postavil se ke zdi napravo od vchodu. Ve vitríně tam byly vystavené zlaté mince. Vedle ní stál trezor, za nímž u jednoho psacího stolu seděla mladá žena a postarší bankovní úředník a něco počítali.

Max Ringold si koutkem oka všiml, že oba strážci už si jej neprohlížejí. Plně soustředili svou pozornost na Ace Chirena. Jeho tmavá barva pleti jim naznačovala, že by mohl být nebezpečnější než ten mohutný chlapík u přepážky.

Jeden z nich poněkud zvedl brokovnici, již držel v pravé ruce, a odstoupil od dveří do haly. Vypadalo to, jako by chtěl jít k trezoru zeptat se něco toho podezřelého snědého chlápka, co tam jen tak postával.

Tu se pohnuly dveře.

Ace Chireno se ke strážci otočil zády a s úsměvem si prohlížel mladou ženu, která, propalována jeho pohledem, byla stále nervóznější.

Max Ringold čekal. Když viděl, že muž, který právě vstoupil dovnitř, je Mike Zavalla, reagoval bleskurychle.

Přiskočil ke strážci, jenž kráčel k Acei Chirenovi, a těžkým walkerem, který se rázem objevil v jeho pravé ruce, mu zasadil ránu do hlavy.

Muž se mu složil k nohám i s brokovnicí.

Max se poté obrátil ke druhému strážci.

Toho už však měl pod kontrolou Mike Zavalla, který mu přitiskl ústí hlavně svého revolveru ke krku. Muž jen bezmocně koulel očima.

Chireno a Zavalla si natáhli přes obličej šátek. Max Ringold je po chvíli napodobil. Neubránil se úsměvu při představě, že se po přepadení všude objeví jeho podobizny s ošklivou jizvou na bradě. Za dva týdny po ní nebude ani památky, protože mu opět naroste plnovous.

Ace Chireno vytrhl druhému strážci brokovnici z rukou, zatímco Max Ringold se s Walkerem v ruce obrátil na úředníka za zamřížovanou přepážkou.

Ten byl bledý jak stěna.

Max Ringold se tiše uchechtl.

„Vidím, chlape, že víš, co to znamená,“ poznamenal. „Jestli teď vyjdeš s rukama nad hlavou a nezapomeneš s sebou vzít klíče od toho železného monstra tam vzadu, tak se nikomu nic nestane. Jestli se ale pokusíš o nějakou hloupost, tak všechny oddělám, rozumíš?“

Ke konci tohoto proslovu nabýval jeho hlas na důrazu.

Úředník se celý chvěl. Třesoucími se prsty vzal klíč ležící vedle něj na stole a zvedl ruce.

Ace Chireno omráčil i druhého strážce pažbou koltu. Muž zasténal a klesl na podlahu. Chireno se chopil jeho brokovnice a namířil ji na

mladou ženu a postaršího muže za vitrínou, kteří hrůzou strnuli.

Mike Zavalla zůstal u dveří a pozoroval ulici.

Max Ringold proběhl kolem trezoru a otevřel dveře pokladního oddělení.

Postarší úředník toporně vyšel ven.

Ringold ho chytil za límec a smýkl jím k trezoru u zadní stěny.

„Dělej, otevři to!“ zavrčel. „Ale rychle. Jsem zatraceně nervózní!“

Úředník potřeboval několik vteřin na to, aby klíč strčil do zámku. Otočil jím a chtěl se chopit kliky, Max Ringold ho však odstrčil a otevřel těžká ocelová dvířka sám.

Ringold strnul. V prvním momentě nechtěl věřit vlastním očím.

Trezor byl napěchován svazky dolarů.

Sakra, starý Mulligan měl pravdu! A to mu nikdo z nich nevěřil.

„Co je?“ sykl Ace Chireno. „Kolik je tam?“

Ta otázka vrátila Maxe Ringolda do reality.

Už předtím si všiml velké kožené tašky stojící vedle trezoru. Zvedl ji, rozepnul a začal do ní cpát svazky bankovek.

„Pane Bože!“ povzdechl si Ace Chireno, když se přikradl k němu.

„Běž na své místo, sakra!“ zavrčel na něj Ringold. „Chceš, abysme o to kvůli tobě přišli?“

Ace Chireno se stáhl zpátky. Když se šel podívat na kořist, položil brokovnici na trezor. Nyní si ji chtěl vzít, ale sáhl do prázdna. Zvedl hlavu a zaregistroval kradmý stín za trezorem. V posledním okamžiku se vrhl k zemi.

Zaduněla rána z brokovnice a sekané olovo roztříštilo okno nalevo od vchodu.

Na chodníku někdo vykřikl.

Chvíli panovalo tísnivé ticho.

Ace Chireno vyskočil, zařval jak bizon a vytrhl mladé zaměstnankyni banky brokovnici z rukou. Pak se rozmáchl a pažbou ženu srazil k zemi.

Max Ringold zbledl a vytáhl revolver. Mike Zavalla zvolal od vchodu: „Sakra, musíme rychle pryč, než nás obklíčí!“

Otevřel dveře a vypálil z revolveru na ulici, na níž se objevil muž s puškou.

Max Ringold ještě jednou roztouženě pohlédl na dolary, které dosud ležely v sejfu. Do tašky jich zatím nacpal jen polovinu.

Přikrčil se, zavřel dvířka a zvedl tašku ze země. Úředník a jeho postarší kolega leželi na zemi a rukama si kryli hlavu, jako by nechtěli nic vidět ani slyšet.

Když procházel kolem omráčené ženy, která jim všechno zmařila, vrhl na ni Max Ringold chladný pohled. Pak se přehoupl přes trezor a rozběhl se k Mikeu Zavallovi a Acei Chirenovi, kteří se vedle otevřených vchodových dveří tiskli ke zdi.

„Zatraceně, proč Jock nestřílí?“ zabručel.

Odpovědí mu byly výstřely, které právě zazněly na ulici.

Max Ringold vyhlédl rozbitým oknem ven. Nějaký starší muž běžel po ulici. Na vestě se mu třpytila hvězda. V ruce držel revolver.

Náhle se zastavil, sáhl si na prsa. a skácel se k zemi.

Max zaklel.

Jock Kaplan odkrouhl zástupce maršála.

„Pryč!“ vyštěkl. „Prostřílíme se odtud! Jestli to někdo koupí, tak ho nechejte jeho osudu!“

Chvíli na sebe hleděli, aby pak mlčky přikývli.

Mike Zavalla odkopl křídlo dveří.

Naskytl se jim pohled na Jocka Kaplana, který na opačné straně ulice klečel vedle svého hnědáka a pálil jednu ránu za druhou.

„Jdeme!“ zvolal Max Ringold.

+ + + + +

Luke Mulligan jel dnem i nocí, ačkoli jeho buckskin potřeboval odpočinek stejně jako on sám. Chtěl však být co nejdřív v La Juntě.

Naštěstí se v Dodge City zastavil u místního maršála Wyatta Earpa, který mu předal telegram od Lucy.

Luke okamžitě nasedl na koně a vyrazil do La Junty. Ani si s Earpem nedal whisky v saloonu Long Branch.

Buckskin běžel se svěšenou hlavou.

A pak před sebou Luke v ranním slunci spatřil domy La Junty. Od hladiny Arkansasu se odrážela modrá obloha.

Sam už byl doma. Přesto se Luke nemohl zbavit nervozity. Stále musel myslet na ty čtyři, kteří se s jeho otcem setkali v Leavenworthu a se kterými potom odjel pryč.

Když vyrazil z Dodge City, zalitoval, že se Wyatta Earpa nezeptal na Sama a ty čtyři. Možná by společně přišli na to, o koho se jednalo.

Nebo snad vůbec Dodge City neprojížděli? Ano, bylo možné, že město s těmi čtyřmi již opustil.

Luke Mulligan po cestě hodně přemýšlel, ale to ho v žádném případě neuklidnilo.

Také kůň už cítil blízkost domova. Jeho krok byl rázem rychlejší.

Luke ho poplácal po krku. Bude mu muset dopřát několik dnů odpočinku. Po pronásledování zloděje koní to byla už druhá daleká jízda, kterou musel tento statečný

hřebec v průběhu několika málo dnů urazit.

Z ranního oparu se vynořovaly siluety domů.

Ozývalo se bušení kladiv. Pete Morgan, pomyslel si Luke.

A pak uslyšel zadunění.

Prudce trhl uzdou a zvíře jen nevolky zastavilo.

Luke naslouchal.

Chvíli panovalo ticho. Už si myslel, že se mu to jen zdálo, když tu třeskly výstřely.

Luke Mulligan zbledl.

Instinkt mu napovídal, že ty výstřely mají něco společného s jeho otcem. A s bankou. A s těmi čtyřmi, kteří odjeli se Samem z Leavenworthu.

Sakra!

To přece nemůže být pravda!

Pobodl buckskina do slabin, až zaržál. Poté vyrazil a cvalem se vydal do města. Po nějaké únavě rázem nebylo ani památky.

Výstřely na Hlavní ulici byly stále zřetelnější.

Luke vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a koně dál vedl jen levou rukou.

Procválal kolem prvních domů ve městě a spatřil mladíka, který klečel před stájí a střílel z pušky. O kus dál běžel po ulici muž.

Luke chtěl vykřiknout, protože poznal Iru Doddse, svého zástupce. Vtom okamžiku však Doddse zasáhla kulka a zástupce maršála se skácel do prachu ulice.

Mladík musel slyšet dusot jeho hřebce, protože se otočil.

Luke byl od něj vzdálen zhruba třicet yardů. Seskočil ze sedla a překulil se.

Winchestrovku však nepustil.

Kolem něj hvízdaly kulky.

Luke několikrát vypálil. Blondýn rozhodil rukama a zády padl na hnědáka, který vyděšeně zaržál a vyrazil pryč.

Luke vyskočil a běžel dál.

Zdálo se mu, že slyší Carla Schumanna, ale nerozuměl mu.

Přiběhl k blondýnovi, který ležel na zádech a marně se pokoušel vstát.

Před bankou se náhle objevily tři stíny.

Třeskly výstřely a kolem Lukea zahvízdaly kulky. Jedna z nich mu roztrhla rukáv, další mu urvala podrážku.

Vrhl se na zem. Při tom mu z rukou vypadla winchestrovka.

Střelba houstla a ozývaly se výkřiky. V železářství zaduněla sharpska. Luke ji okamžitě poznal.

Odplížil se kousek stranou, protože mu rozvířený prach znemožnil výhled.

Před bankou se do sedla ryzáka vyšvihl mohutný muž. V levé ruce držel velkou koženou tašku, kterou se za jízdy snažil připevnit k hrušce.

Luke vytáhl z pouzdra svůj kolt.

V tom okamžiku ryzák před bankou zaržál a skácel se k zemi. Muž vyletěl ze sedla.

Luke poté vypálil na šedovlasého muže, který skočil do sedla jednoho vraníka, aby pak na něm vyrazil pryč. Divoce přitom střílel kolem sebe. Muži, kteří mezitím s puškami v rukou přiběhli na Hlavní ulici, se vrhali k zemi.

Třetí muž přiběhl k šedákovi, který byl přivázaný k sloupku zábradlí.

Luke uviděl jeho havraní vlasy, když mu kulka srazila stetson z hlavy.

Další střely se zavrtaly do sloupku.

Muž se otočil, přičemž mu z tváře sjel šátek. Luke spatřil úzký knírek. Podle něj poznal, že jde o Mexičana.

V zákrytu za vyděšeným šedákem se pak muž dal na útěk.

Šedák začal cválat.

Luke počkal, až dostane toho Mexičana na mušku. Musel to však být vynikající jezdec, protože se jako Komanč zavěsil na odvrácenou stranu koně a tak zmizel v oblacích zvířeného prachu.

Opět zaduněla sharpka, ale ani Carl Schumann prchajícího bankovního lupiče nezastavil.

„Lukeu!“ zvolal puškař. „Dávej pozor! Ten chlap u hnědáka!“

Luke se otočil.

Mohutný muž, jehož ryzák se skácel před bankou, se právě vyšvihl do sedla hnědáka, vedle kterého ležel ten mladý blonďák.

Luke vypálil. Viděl, že minul a že mu pouze ustřelil kus sedlové hrušky.

Poté se bandita tisknoucí se k hnědákově hřívě vydal za svým kumpánem.

Luke se rozběhl ke stáji.

V jejích vratech se objevil Abe Corley. V rukou držel parkerovku a mířil na blonďáka, který se snažil vytáhnout z pouzdra revolver. Ruce ho však příliš neposlouchaly.

„Jen to zkus, chlapče!“ zavrčel majitel stáje. „Nadělám z tebe fašírku, než to stačíš vytáhnout!“

Luke přiběhl k banditovi, sklonil se nad ním a odzbrojil ho. Pak ho chytil za límec a postavil na nohy. Mladíkovi se na košili červenala krvavá skvrna.

„Přiveď doktora, Abe,“ prohodil Luke. „A pak svolej chlapy, kteří jsou ochotní se vydat za bandity.“

Zdálo se, že Abe Corley chce ještě něco říct, ale pak jen zavřel ústa a rozběhl se k bance, kde se právě objevil doktor Miliard.

Luke poté odvlekl toho mladíka do vězení. Zhluboka si oddechl, když tam uviděl Iru Doddse - živého. Pravda, netvářil se, že by si zrovna užíval. Seděl tam a dva muži ho museli podepírat.

Jeho zranění však nebylo vážné. Luke doufal, že ani v bance nebudou mrtví.

Najednou si znovu vzpomněl na Sama.

Kde je?

Pocítil trpkou chuť na jazyku a zmocnila se ho nevolnost. Pane Bože, jenom ať s tím nemá nic společného.

Přišel před svou úřadovnu, když spatřil, že k němu běží Lucy. Její oči plné strachu ho vyděsily.

„Lukeu!“ vykřikla. „Stalo se ti něco.?“

„Všechno je v pořádku, Lucy,“ odvětil. Poté pohlédl na šklebícího se mládence a mrštil jím do úřadovny. Měl na něj vztek, protože právě on postřelil Iru Doddse.

Mladík spadl na podlahu a zaklel.

Luke ukázal na chodbu s celami.

„Plaz se tam, když nemůžeš chodit !“ zavrčel. „A jestli tu zemře jediný člověk, tak budeš viset!“

Blondýnovi zmizel škleb ze tváře. Snad si říkal, že by pro něj bylo lepší, kdyby ho kulka z Mulliganovy winchestrovky trefila lépe.

+ + + + +

Luke hodil svazek klíčů na psací stůl. Výkřiků světlovlasého mladíka, jehož právě v cele ošetřoval lékař, si nevšímal.

Doktor Miliard se nejprve postaral o lidi z města, kteří při přepadení utrpěli újmu.

„Ty kulháš!“ vyděšeně zvolala Lucy.

Luke se usmál a sedl si do křesla za psací stůl. Na vysvětlenou zvedl pravou nohu a ukázal Lucy botu bez podrážky.

„Kde je Sam?“ otázal se po chvíli.

Lucy k němu přikročila a položila mu ruku na rameno.

„Včera kolem poledne odjel pryč, Lukeu,“ odvětila. „Porval se před bankou se Simonem Acornem. Po té pitce v saloonu Rattlesnake.“ Odmlčela se a sklopila zrak.

„Pane Bože, Lucy,“ zamumlal. „To s tím zase začíná?“

Odstrčil ji a vyzul se.

„Přines mi, prosím tě, nové boty.“

Lucy přikývla. Cítila, že chce být sám.

Ve dveřích se však otočila a poznamenala: „Podle mě s tím přepadením nemá Sam nic společného, Lukeu.“

Mlčel. V jeho tváři se zračilo zklamání. Věděl, že mezi jeho otcem a těmi čtyřmi muži, kteří přepadli banku, existuje nějaká souvislost.

Sotva, co Lucy vytáhla paty, objevil se doktor Miliard a za ním i dva muži, kteří podepírali Iru Doddse.

„Ahoj, Lukeu,“ zabručel lékař. „Jsi v pořádku?“

Luke přikývl a vstal. V ponožkách pak přistoupil ke svému pobledlému zástupci.

„Kams to koupil, Iro?“ zeptal se ho.

Doddse se usmál.

„To mi nebudeš věřit Lukeu,“ odvětil. „Ten blonďák mě trefil do přezky opasku. Ještě teď mi je, jako by mě kopl kůň do břicha. Pane Bože, mně je ale zle!“

Posadili ho do Lukeova křesla.

„Dobrá kořalka by mi neuškodila,“ prohodil.

Luke předstíral, že to neslyšel. Tu se ozval hlas Abea Corleyho a muži, kteří předtím Doddse podepírali, vyšli ven. Corley svolával muže, kteří měli s maršálem pronásledovat bandity.

Doktor Miliard zmizel ve vězení.

Luke vzal svazek klíčů a následoval jej. Otevřel mu celu se zraněným desperátem a dodal: „Prohlédněte ho, doktore.“ Pro jistotu si přitom vytáhl z pouzdra kolt.

Doktor Miliard přikázal blondýnovi, aby si lehl. Poté mu rozepnul košili a prohlédl mu střelnou ránu.

Pak do ní sáhl dvěma prsty a vyňal z ní kousek olova.

„Měl neuvěřitelné štěstí,“ komentoval to. „Ta kulka mu zůstala v hrudní kosti. Kdyby se po ní svezla, roztrhla by mu srdce.“

Potom jej ovázal a znovu odešel pryč.

„Je někdo zraněný v bance?“ tiše se otázal Luke.

Doktor Miliard zavrtěl hlavou.

„Všechny je bolí hlava,“ odvětil s úsměvem, „ale to za pár dnů přejde.“

„Co je s penězi?“

„Všechny jsou v kožené tašce, která zůstala viset na hrušce sedla toho zastřeleného ryzáka. Boss banditů chtěl převést zhruba 200 dolarů do Texasu, aby zmátl Mikea Bentona. Benton těch 200 dolarů ještě má.“

Doktor se rozesmál. „Už se někdy stalo, že při přepadení banky čtyřčlenná banda utrpěla ztrátu 200 dolarů?“

Lukeovi nebylo do smíchu, protože z kanceláře se ozval panovačný hlas Simona Acorna. Dodds mu něco odpověděl, načež se otevřely dveře k vězení a Acorn vtrhl do chodby k celám.

Spatřil Lukea a lékaře a zarazil se.

Byl rudý rozrušením a nervózně těkal pohledem. Nakonec upřel své chladné oči na mladíka v cele.

Chvíli bylo slyšet jen jeho oddechování. Pak se opět otočil na Lukea.

„Máš štěstí, Lukeu Mulligane, že peníze zůstaly tady a že nikdo nepřišel o život!“ vyhrkl. „Sakra, kdes byl? Mohl sis přece spočítat na prstech jedné ruky, že se objeví Sam a pokusí se dokončit to, co se mu nepodařilo před čtyřmi lety!“

Luke zbledl a zatnul pěsti. Nejraději by Simona Acorna uhodil do obličeje. Tu ucítil na rameni ruku doktora Miliarda.

„To není prokázané, Simoně,“ řekl lékař. „Nebo jsi Sama viděl někde ve městě?“

Simon Acorn přistoupil k cele a křečovitě se chopil mříží.

„Hej, chlape!“ zvolal. „Patří Sam Mulligan k vaší bandě? Jestli budeš mluvit, tak ti slibuju, že se z toho jako korunní svědek dostaneš bez trestu!“

Luke se přestal ovládat a praštil Acorna do ramene. Rančera rána otočila.

„Nemůžete mu nic slibovat, Acorne!“ vykřikl. „Ten muž postřelil Iru Doddse! Byl to pokus o vraždu! A za to bude pykat! Tak jako ostatní, protože ty já dostanu! Na to se můžete spolehnout!“

Simon Acorn ještě jednou pohlédl na mladíka v cele, pak se obrátil a se zlobným výrazem rázným krokem odešel.

Luke za ním hleděl a skřípal zuby. Nejvíce ho štvalo, že rančer jen vyslovil to, co si zřejmě mysleli všichni. Také v očích doktora Miliarda byly pochyby.

Luke chtěl přikročit k cele, ale tu na něj zavolal Abe Corley.

Chvíli váhal, aby se poté otočil a vydal se do kanceláře.

Ira Dodds se zvedl z křesla, na nohou se však udržel jen s vypětím všech sil.

„Řekni mu to, Lukeu!“ zavrčel Abe Corley. „On přece nemůže jet!“

Luke pohlédl na Iru Doddse a prohodil: „Vždyť ani nechce. Někdo přece musí hlídat vězně, ne?“

Ira Dodds opět klesl do křesla.

„Kolik mužů svolals, Abe?“ zeptal se Luke majitele stáje.

„Skoro padesát!“ hrdě prohlásil Corley.

„Blbost!“ mávl rukou Luke. „Víc než deset nemůžu potřebovat.“ Vyšel ven. To, že se k honu na bandity chtělo přidat tolik mužů, ho po^ těšilo a nechtělo se mu jim říkat, že mají zůstat doma.

Kovář Pete Morgan mu podával uzdu šedého valacha. Na hřbetě toho mohutného zvířete bylo položeno Lukeovo sedlo. Ze sedlového pouzdra trčela pažba winchestrovky. Corley se postaral i o to, že sedlové kapsy byly plné potravin a střeliva. Právě to hrdě oznamoval.

„Děkuju, chlapi,“ zamumlal Luke.

Pomyslel si, že tento projev důvěry neplatí pouze jemu, ale i jeho otci.

Tu se davem čekajících mužů prodrala Lucy a podala mu boty. Obul si je a nasedl na šedého valacha.

„Buď opatrný, Lukeu,“ zašeptala Lucy.

Luke se na ni usmál a vydal se po Hlavní ulici směrem z města. Ostatní jezdci jej následovali.

Všiml si, že Simon Acorn stojí před svou bankou. Jeho lidé zametali rozbité sklo.

Lukea se zmocnil nedobrý pocit. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že by neměl odjíždět z města, aniž by věděl, co se stalo se Samem. Ale jeho povinností bylo pronásledovat bandity.

Pobodl valacha do slabin a v čele mocné kavalkády vyrazil z La Junty.

+ + + + +

Sam Mulligan zastavil svou klisnu.

V první chvíli si myslel, že ti jezdci, které spatřil, jsou Max Ringold a jeho kumpáni. Ten oblak zvířeného prachu však byl na čtyři muže příliš velký.

Vjel mezi keře, jimiž byl svah porostlý. Stezka na jih se táhla asi půl míle za ním.

Na severu stoupal k nebi kouř z krbů La Junty.

Sam počkal čtvrt hodiny a pak již ti muži jeli po stezce na jih. Pane Bože, pomyslel si, kolik jich vlastně je? Muselo jich být okolo padesáti.

Okamžitě mu bylo jasné, co to znamená.

Ty jezdce svolal maršál.

A proč?

Odpověď mohla být jediná: Max Ringold.

Sam zaklel. Ringoldovi se tedy přepadení banky povedlo.

Chvíli na tu kavalkádu fascinovaně hleděl.

Hlavou se mu honilo mnoho myšlenek. Věděl, že by pro něj bylo lepší zmizet. Lidé si zřejmě budou znovu myslet, že je do přepadení zapleten.

Ale Sam Mulligan už se rozhodl.

Nechtěl už dál utíkat. Na to už byl příliš starý. Nemínil se někde krčit jako štvané zvíře.

Jenom ať si myslí, že patří k banditům. Ať ho pověsí. Chtěl už mít konečně klid, teď když věděl, že nenávist vůči Simonu Acornovi ho připravila o nejlepší roky jeho života.

Déle nečekal. Vyšvihl se do sedla a vydal se dolů ze svahu. Doufal, že Max Ringold a jeho bandité při přepadení nikoho nezabili a že jejich lup nebyl příliš velký.

A doufal také v to, že se brzy vrátí Luke. Mohl mu říci jména lupičů. Když budou na Ringolda, Chirena, Zavallu a Kaplana vypsány zatykače, nemohou spravedlnosti unikat dlouho.

Když se dostal na stezku, byl ještě prach ve vzduchu. Přestože se na nebi neobjevil ani mráček, chvěl se zimou. Tráva na kraji stezky se leskla jinovatkou.

V La Juntě vládl klid. Ve městě zůstalo jen málo mužů.

Sam přemýšlel, kdo ty chlapy mohl svolat. Ira Dodds byl na takovou dobrodružnou jízdu už příliš starý.

Nebo se do věci vložil sám Simon Acorn?

Sam dorazil k prvním domům. Viděl, že Hlavní ulice zeje prázdnotou. Jen tu a tam někdo prošel po chodníku. Před bankou postávalo několik lidí.

Sam chtěl odbočit do vedlejší ulice, v níž stál dům Lucy Raineové.

Náhle třeskl výstřel. Sam trhl uzdou. Kulka hvízdla těsně kolem něho.

Lidé stojící před bankou se rozutekli. Několik z nich běželo Hlavní ulicí a v jejich čele poznal Sam Simona Acorna.

Zůstal v sedle. Acorn se ho neodváží zastřelit přede všemi.

Simon Acorn byl rudý vztekem a vyčerpáním. Celý zadýchaný dorazil před Samovu klisnu a namířil na něj puškou.

„To je ten bandita!“ zvolal. „Svažte ho a pověste!“

Sam pohlédl na muže, kteří stáli za rančerem.

„No?“ zvolal. „Na co čekáte? Neslyšeli jste Acornův rozkaz?“

Simonu Acornovi naběhly žíly na spáncích.

„ Sakra, vždyť ten mladý bandita ve vězení v podstatě přiznal, že k nim Mulligan patří!“ zabručel. „Na co ještě čekáte? Chcete snad další důkazy? Před čtyřmi lety to už jednou zkusil! Teď už pohár naší trpělivosti přetekl! Tentokrát nesmíme připustit, aby se z toho dostal tak levně!“

„Měli bysme ho dát do vězení, než se vrátí maršál, pane Acorne,“ namítl jeden z mužů. „Pan Mulligan nebyl při přepadení ve městě, takže jeho spojení s bandity není prokázáno.“

Sam cítil, jak bledne.

Ten mladík ve vězení mohl být jedině Jock Kaplan. Že by to při přepadení koupil?

Sam se nebránil, když Simon Acorn přistoupil těsně k němu, chytil ho za rukáv a strhl jej ze sedla.

„Ty všivý bandito!“ vykřikl Acorn a udeřil jej pažbou pušky.

Sam cítil, jak mu z rozbité tváře začala téct krev. Kapala mu na límec košile. Poté od něj dva muži Simona Acorna odtrhli. Další chytili Sama pod paži a tak jej táhli k maršálově úřadovně.

Sam sice chvíli pomýšlel na obranu, pak ale rezignoval. Byl už příliš unavený. Ať si s ním dělají, co chtějí.

Spatřil Acornovu tvář zkřivenou nenávistí. Dobře že to mám za sebou, říkal si.

Simona Acorna mu bylo líto.

+ + + + +

Max Ringold měl vyceněné zuby. Ošklivá jizva na levé straně brady se mu rudě leskla. Otevřel dveře chaty a spatřil pouta ležící na podlaze.

Zaklel.

„Sakra, co teď budeme dělat?“ zavrčel Mike Zavalla, který poprvé za těch pět let, co ho Max Ringold znal, ztratil svůj bohorovný klid.

Ace Chireno zasyčel: „Proč jsi mi nedovolil ho oddělat?“

Ringold mu odpověděl pěstí.

„Drž už konečně hubu, Ace!“ zařval. „Sam nám dal tip a nelhal. Mohli jsme ho teď použít jako rukojmí. Kdybys ho včera sejmul, tak bysme na tom teď nebyli nijak líp!“

Ace Chireno před ním stál přikrčený jak netvor před skokem a v očích se mu záludně blýskalo. Max Ringold ho tím úderem pěstí smrtelně urazil. Jeho ruka se pomalu blížila k pažbě koltu.

Max Ringold předstíral, že si toho nevšímá. Prošel kolem něj a Zavally ven a pohlédl na vyčerpané koně.

„Musíme někde sehnat čerstvé koně,“ prohodil. „Určitě jsou nám v patách.“

„Není tu poblíž nějaký malý ranč?“ otázal se Mike Zavalla.

Max na něj pohlédl a pak pomalu přisvědčil.

„Ano. Je to jen pár mil odtud na východ, na Purgatoire River.“

„Jestli pojedeme na východ, tak nám maršál odřízne cestu na jih!“ vykřikl Ace Chireno. „Budou nás honit, dokud nás jednoho po druhém neuštvou.“

Max Ringold na něj vrhl ledový pohled.

„Kdo říká, že chci na jih?“ procedil mezi zuby.

Zavalla s Chirenem na něj překvapeně pohlédli.

„A kam jinam?“ podivil se Mexičan.

„Vidíš tu snad někde tašku s kořistí?“ zavrčel Max Ringold. „To si myslíte, že odjedu bez peněz? Vždyť v té tašce bylo víc než 100 tisíc dolarů! Vezmu si je, kdybych přitom měl postřílet půlku města!“

Zavalla přikývl. „To by šlo. Budou nás hledat daleko na jihu. Jestli si obstaráme čerstvé koně, mohli bysme jet kousek po Purgatoire, abychom je setřásli, a před půlnoci bysme se vrátili do La Junty.“

„Přesně to je můj plán, Mikeu,“ zavrčel Max Ringold. „Dělejte, na koně! „La Junta brzy pocítí, co to znamená postavit se Maxi Ringoldovi!“

Vyskočil na Kaplanova hnědáka a zamířil na východ. Lomcoval jím vztek. Podobal se dravci, kterého zahnali od kořisti.

+ + + + +

Simon Acorn prosadil svou vůli.

Sam Mulligan seděl v druhé cele vězení a hleděl do zdi, protože ze šklebu Jocka Kaplana se mu dělalo špatně.

Slyšel, jak Ira Dodds chodí po kanceláři.

Zástupce maršála se nejprve zdráhal Sama zavřít, protože podezření vůči němu nepovažoval za

podložené. Poté však ustoupil, protože Acorn mu v kanceláři předvedl cholerickou scénu. Kromě toho si Dodds řekl, že Sam bude ve vězení v bezpečí.

Den uplynul klidně. Do města přijelo několik kovbojů z Acornova ranče, ale brzy jej zase opustili. Možná po nich Simon Acorn poslal zprávu svému synu Johnovi.

Ira Dodds si ovšem nebyl jistý tím, že John Acorn bude s počínáním svého otce vůči Samu Mulliganovi souhlasit.

V saloonu Rattlesnake se slavilo.

Simon Acorn tam dal k dispozici těch 200 dolarů, které v bance nechali bandité. Whisky a pivo se ten den rozlévalo zdarma. Oslavovalo se vítězství nad bandity i to, že museli odtáhnout bez kořisti.

Hosty saloonu byli lidé, kteří neměli pevný charakter. Podobali se korouhvičce, která se točí podle toho, odkud vane vítr. A v La Juntě vanul odjakživa od Simona Acorna. Většina těch, kteří Sama Mulligana neodsuzovali, odjela s maršálem. V saloonu tak nyní seděli jen Acornovi pochlebovači.

Chuck Pollock většinou fungoval jako Acornova hlásná trouba.

„Nikdo mi nevymluví, že Sam ty bandity nezná!“ mudroval. „Podle mě jsou to ti samí, kteří to zkusili před čtyřmi roky. Tentokrát to chtěl Sam udělat rafinovaněji a počkal na ně s čerstvými koni někde za městem, aby tak mohli uprchnout našim chlapům.“

Přítomní přikyvovali. Pollockova slova zněla rozumně. Na to, že je nejprve musí dokázat, nikdo ani nepomyslel.

„Každý z vás ví, jaké problémy jsme se Samem měli!“ zvolal Pollock. „Je zaslepený nenávistí a závistí k panu Acornovi. Podle mě pan Acorn udělal dobře, že mu z ranče nic nedal. Kam by se mezitím poděl dobytek?“

„Sam by to všechno prochlastal,“ řekl kdosi a hlasitě si říhl.

„Jo!“ zabručel Pollock. „Ochmelka vždycky zůstane ochmelkou!“

„Měli bysme se toho mladíka ve vězení zeptat, jestli Sama zná,“ řekl jeden z přítomných.

Ostatní na sebe pohlédli. Někteří muži přikyvovali.

„Jasně!“ vykřikl Chuck Pollock. „Jestli tu maršál není, tak musíme vzít zákon do svých rukou. Kromě toho je Luke Mulligan na celé věci zainteresovaný. Nikdy by proti svému otci nic nepodnikl! Zeptejme se toho blonďáka! A jestli přizná, že Sam k nim patří, tak je rovnou oba pověsíme do vrat stáje!“

Muži vykřikovali nadšením. První z nich už vycházeli na ulici.

Chuck Pollock ještě načepoval několik sklenic piva, aby pak zpod pultu vytáhl brokovnici s uřezanou hlavní a spolu s ostatními vyšel ven.

Naproti, v bance se ještě svítilo. Simon Acorn tam se svými lidmi dělal pořádek.

Hluk na ulici však přilákal jeho pozornost. Objevil se ve dveřích a zvolal: „Co se děje?“

Chuck Pollock se k němu otočil a sešel z chodníku na ulici.

„Jdeme do vězení, pane Acorne!“ odpověděl. „Chceme se od toho mladíka dozvědět, jestli Sam Mulligan patří k jeho komplicům!“

„Je tu snad někdo, chlapi, kdo si myslí něco jiného?“ otázal se Acorn.

„Ne,“ odvětil Pollock. „Jestli to přizná, tak je oba pověsíme. Ira Dodds málem přišel o život a na tom má Sam Mulligan stejnou vinu jako ten mladík, co na Doddse vystřelil!“

Simon Acorn mlčel. Věděl, že to, co tito muži zamýšlí udělat, je porušením zákona. Nenávist k Samu Mulliganovi však v něm byla silnější než úcta k právu.

Muži na něj ještě chvíli hleděli. Pravděpodobně očekávali, že se postaví do jejich čela.

Když se nehýbal, obrátil se Chuck Pollock a zvolal:

„Pojďte, lidi, trošku si popovídáme s tím blonďákem!“

Pak se vydali k nedaleké maršálově úřadovně.

Chuck Pollock pohlédl na fasádu železářství stojícího na opačné straně ulice. Panovala tam tma.

Poté již stanuli před maršálovou úřadovnou. Opřel si brokovnici o bok a zvolal: „Doddsi, jdeme dovnitř!“

Ira Dodds si toho hluku pochopitelně všiml už před tím, ale nenapadly ho souvislosti.

O to více ho vyděsila Pollockova slova. Rychle vstal. Pořád ho bolelo břicho. Doktor mu řekl, že utrpěl výron krve.

Přikulhal ke dveřím a vyhlédl ven. Když spatřil zarudlé obličeje opilých mužů, zhrozil se. Někteří z nich vrávorali a nemohli se udržet na nohou.

Chuck Pollock pozvedl hlaveň své brokovnice a vyskočil na chodník. Tam jej však zarazil ženský hlas.

Udiveně se otočil na nečekanou příchozí.

„Co tu chcete, pane Pollocku?“

„To samé bych se mohl zeptat i já vás, slečno Raineová,“ odvětil barman.

„Přinesla jsem vězňům něco k snědku, jako dobrá křesťanka,“ řekla Lucy.

„Aha!“ zvolal Chuck Pollock. „A myslíte si, že ti, kdo přepadají banky a střílejí na druhé lidi, jsou také dobří křesťané?“

„Ne, to určitě ne, pane Pollocku,“ odtušila Lucy. „Proto byste měl tu brokovnici odložit. Vyčkejte, než přijede soudce z Puebla. Zná zákon lépe než vy.“

Zaklepala na dveře, Ira Dodds je otevřel a pustil Lucy dovnitř. Hned dveře zamkl a zajistil je velkou závorou.

Poté stáhl roletu.

Někdo zabušil na dveře. „Pusť nás dovnitř, Doddsi!“ zabručel Chuck Pollock. „Otevři dveře, nebo je vyrazíme!“

„Běž domů, Pollocku!“ zvolal zástupce maršála. „První, kdo sem vtrhne, koupí kulku, jasné?“

Venku třeskly výstřely a jedna okenní tabulka se roztříštila.

Poté se rozhostilo ticho. Muži na ulici zatajili dech, snad se přece jen zalekli svého činu.

Ira Dodds ztěžka oddechoval. Jen pomalu překonával zděšení.

Pak vykřikl:

„To jste se všichni zbláznili, vy hlupáci? Copak nevidíte, že vevnitř je dáma? Jestli někdo z vás zkřiví Lucy Raineové byť jen jediný vlas, tak vás všechny pošlu k čertu, to vám slibuju!“

„Ať teda jde pryč!“ zvolal Chuck Pollock.

„Zůstanu tady!“ odvětila Lucy pevným hlasem. „Jestli chcete dovnitř, tak jedině přese mě!“

Chuck Pollock zaklel.

Poté Lucy s Irou Doddsem slyšeli, jak Pollock ostatním přikázal, aby už nestříleli. Nařídil jim, aby přinesli oj, kterou chtěli vyrazit dveře.

Lucy vyděšeně pohlédla na starého muže.

„Co budeme dělat, Iro?“

Dodds polkl. „Musím Sama pustit. Raději ať zmizí, než kdyby ho měli pověsit.“

Lucy přikývla.

„Ano, pusť ho,“ zašeptala. „Myslím, že ho opravdu chtějí pověsit. Možná je poštval Simon Acorn. Tomu mladíkovi nic neudělají, ne?“

Ira Dodds pokrčil rameny.

„To já nevím, Lucy! Už nic nevím! Jsou to šílenci! Zpijí se jak čuňata a potom se pochopitelně neznají!“

Odkulhal do vězení.

Oba muži v celách na něho pohlédli. Sam Mulligan stál u mříží a pevně svíral železné tyče. Mladík ležel na pryčně s rukama za hlavou.

„Co se venku děje, Iro?“ otázal se Sam.

„Co asi?“ opáčil zástupce maršála. „Pollock a pár dalších tě chtějí pověsit.“

Sam Mulligan zbledl a pohlédl na Jocka Kaplana, který se o to, co se děje, vůbec nestaral.

Dodds strčil klíč do zámku, otočil jím a otevřel dveře.

„Dělej, zmiz, Same!“ sykl. „Schovej se někde ve městě. Snad se ti podaří najít nějakého koně, na kterém bys mohl zmizet!“

Jock Kaplan vstal a zvolal: „Hej! A co já?“

Dodds vystrčil Sama z cely a vedl ho k zadnímu vchodu. Z kanceláře přišla Lucy. V rukou držela Samův revolverový opasek s Navy koltem. V poutcích opasku měl dostatek nábojů.

„Díky, Lucy!“ řekl Sam.

„Doufám, že to nebudeš potřebovat, Same,“ odtušila Lucy.

Přikývl a připnul si opasek.

„Zatraceně, Same, řekni tomu starému oslovi, ať otevře i moji celu!“ vykřikl Jock Kaplan. Zdálo se, že teprve nyní pochopil vážnost situace.

Ira Dodds a Lucy Raineová se dívali na Sama.

Ten jim četl myšlenky. Pomalu přikývl.

„Ano,“ řekl, „znám ty chlápky, kteří přepadli Acornovu banku. Ale můžete mi věřit, že s tím nemám nic společného. Vložil bych se do toho a pokusil bych se jim to překazit, kdyby mě nesvázali a nenechali v jedné boudě za městem.“

Lucy i Ira mlčeli. Sam viděl v dívčiných očích pochyby. Její pohled ho zraňoval. Rychle se otočil

a zmizel v temnotě dvora. Za ním se ozývalo klení Jocka Kaplana.

Ira Dodds zavřel dveře a zajistil je silnou závorou.

Z kanceláře se ozvalo bušení, jež otřásalo stěnami budovy.

Dodds na banditův křik nedbal. Spolu s Lucy odkulhal zpátky do kanceláře. Bolela ho noha, ale toho si teď nevšímal.

Honem vzal ze stojanu na pušky parkerovku a přistoupil s ní k rozbitému oknu. V záři mnoha luceren tam viděl zpocené obličeje mužů, kteří se pokoušeli ojí vyrazit dveře.

Jeden z nich si všiml jeho brokovnice.

„Pozor!“ vykřikl. „Dodds má brokovnici! Ten blázen na nás chce střílet!“

„Jo, na to se teda můžete spolehnout, vy darebáci!“ přisvědčil Ira Dodds s úsměvem. Lehce parkerovku pozvedl a vypálil z levé hlavně.

Ulicí zaduněla ohlušující rána a nad hlavami mužů hvízdlo sekané olovo. Dvěma z nich strhlo stetsony z hlavy a Selvyn Carter, který měl tu smůlu, že byl vyšší než ostatní, utrpěl krvavý šrám na levé tváři.

Muži se s vyděšenými výkřiky rozutekli. Většina z nich se stáhla na opačnou stranu ulice.

Ve dveřích železářství se však také objevila hlaveň brokovnice.

Carl Schumann zvolal: „Zmizte odtud! A zapište si, že Ira Dodds není sám.“

Chuck Pollock zbledl. Jako první ustoupil a ostatní jej následovali jako zpráskaní psi. Oj nechali ležet před maršálovou úřadovnou.

Carl Schumann mávl rukou směrem k úřadovně a zase zavřel dveře. Byl přesvědčen, že to těm chlapům bude pro tuto noc stačit.

Ira Dodds si oddechl a zároveň zalitoval, že jednal tak ukvapeně a pustil Sama ven. Doufal, že Sam nezmizí beze stopy. Jinak by mu Luke pěkně zatopil.

Pohlédl na Lucy. Byla nezvykle vážná.

„Musíme Samovi důvěřovat,“ špitla a Ira Dodds přikývl. Nic jiného jim ani nezbývalo.

+ + + + +

Max Ringold uslyšel hluk na ulici a v prvním okamžiku se vyděsil, neboť si myslel, že se jejich pronásledovatelé vrací do města. Když však dorazil na roh s Hlavní ulicí, spatřil dav, který se pokoušel vyrazit dveře maršálovy úřadovny.

Ace Chireno a Mike Zavalla stáli vedle něj ve stínu. Chireno ukázal na banku a zašeptal: „Ještě se tam svítí.“

Hluk opilých mužů přehlušil výstřel. Dav se stáhl a nakonec zmizel v saloonu Rattlesnake.

Max dal ostatním znamení. Ustoupili zpátky do boční uličky, protože Hlavní ulici nepozorovaně přeběhnout nemohli.

Zatím vše vycházelo. Na onom malém ranči sehnali čerstvé koně. Rančer s tím samozřejmě nesouhlasil, ale přesvědčili ho pěstí.

Nechali mu tři své koně a odvedli si čtyři.

Ten čtvrtý byl pro Jocka Kaplana.

Rozhodli se totiž, že ho osvobodí, ale teprve tehdy, až budou mít v rukou kořist. Nechtěli riskovat, že by při Kaplanově osvobozování vzburcovali město a už podruhé by museli prchat s prázdnýma rukama.

Ve městě panovalo ticho.

Max Ringold a oba jeho kumpáni nepozorovaně dorazili k zadní stěně banky. Za zataženými závěsy se svítilo.

Ringold objevil dveře. Kývl na Ace Chirena. Pro Mexičana nebylo těžké zámek otevřít nožem. Udělal to velmi tiše.

Vklouzli do tmavé chodby.

Před nimi se ozývaly čísi hlasy. Jeden muž říkal: „Teď už to máme, šéfe. Opravdu nechybí ani cent.“

„Dobře, Bentone,“ odvětil druhý muž. „Můžete jít domů. Ostatní také. Děkuji vám, že jste se při přepadení zachovali tak statečně.“

Max Ringold dorazil k jedněm dveřím a pomalu je pootevřel. Škvírou viděl široká záda jednoho muže. Vedle něj stál úředník a žena, která výstřelem z brokovnice zalarmovala celé město.

Před trezorem stáli oba strážci. Jeden z nich měl modřinu na čele.

Max Ringold už dál neváhal. Rozrazil dveře a přiskočil k muži, který byl k němu otočený zády. Okamžitě poznal, kdo to je. Nemohl to být nikdo jiný než Simon Acorn.

Ringold chytil toho mohutného muže kolem krku a přiložil mu hlaveň svého walkeru ke spánku.

„Ani hnout!“ zavrčel na oba strážce. Jeden z nich zvedl brokovnici, ale neodvážil se z ní vystřelit.

„Řekněte jim, ať to pustí na zem, Acorne!“ sykl Ringold.

Simon Acorn lehce přikývl. Obě brokovnice spadly na podlahu.

Chireno se Zavallou byli v mžiku u nich a pažbami svých revolverů oba strážce omráčili.

Úředník i žena strnuli.

Ace Chireno se přehoupl přes trezor a přistoupil k ženě. Levou rukou ji chytil za blůzu a neurvale si ji přitáhl k sobě.

„Tak co, madam? Chceš po mně znovu střílet?“ zavrčel.

Zbledla. Chireno jí mrštil o stůl. Zasténala a svalila se na zem.

Max Ringold postrčil tlouštíka k Mikeu Zavallovi.

„Klíče!“

Všiml si pohledu, jejž úředník vrhl na svého šéfa. To znamenalo, že klíče má Acorn. Přistoupil k němu a nastavil dlaň.

„Klíče!“

Simon Acorn si odplivl a to tak, že Ringoldovi zasáhl kabát.

Bandita jej okamžitě omráčil jedním tvrdým úderem pěstí. Acorn se skácel na podlahu.

Ringold se k němu sklonil a prohledal mu kapsy. V pravé postranní kapse konečně našel to, co hledal.

Rychle se otočil a otevřel sejf. Při tom pohledu se mu rozbušilo srdce. Tentokrát se nespokojí s polovinou.

Rozhlédl se po kožené tašce. Ležela na podlaze vedle pokladny. Vzal ji a pohlédl na úředníka.

„Potřebuju ještě jednu!“ zabručel. „Ukaž mu, kde by ji mohl najít!“ přitom kývl na Chirena.

A zatímco Max začal už podruhé toho dne cpát do kožené tašky svazky bankovek, přistoupil Mexičan k úředníkovi.

Ten mu bez otálení dal druhou tašku, a Chireno se tak mohl přidat k Ringoldovi.

„Posluž si, Ace,“ pobídl ho usmívající se Ringold. „Ať jim tu nic nenecháme.“

Žena ležela napolo omráčená před psacím stolem. Strážci se nehýbali. Chireno se Zavallou jim zasadili tvrdé rány.

Simon Acorn začal sténat. Chytil se za bradu a pokusil se vstát. S vypětím všech sil se mu to podařilo.

Max se před něj postavil a široce se rozkročil.

„Tak co, Acorne?“ zavrčel. „S tíms nepočítal, co? Mám ti vyřídit pozdrav od Sama Mulligana. Je už na cestě na jih a v Mexiku počká na svůj podíl.“

Simon Acorn na něj udiveně hleděl, jakoby mu vůbec nerozuměl.

A pak se ozval dusot kopyt.

Max Ringold trhl hlavou.

Mike Zavalla přiběhl k oknu a vyhlédl ven.

„To musí být oddíl místních mužů!“ sykl. „Musíme pryč!“

Ace Chireno dokončil „čištění“ sejfu, přiskočil k ženě a zasadil jí další ránu pěstí. Úředník zvedl ruce nad hlavu, ale tentokrát mu to nepomohlo. Chireno ho udeřil pažbou svého revolveru do čela. Pak ho chytil , aby při pádu nezpůsobil hluk.

Max Ringold namířil rančerovi mezi oči.

„Sam Mulligan už není nejmladší, Acorne,“ prohodil. „Jinak by přijel a udělal by to za mě.“

Přiložil prst na spoušť, ale vtom zkameněl.

„Dej ten kolt dolů, Maxi,“ ozvalo se od dveří chodby, kterou se dostali dovnitř. „Své dárky vždycky rozděluju sám.“

„Mulligan! Ten ožralý bastard!“ vykřikl Ace Chireno. V následujícím okamžiku třeskl výstřel.

+ + + + +

Sam ucítil, jak mu kulka ožehla tvář.

Vrhl se k zemi a vypálil z Navy koltu. Viděl, že zasáhl. Ace Chirena náraz kulky otočil a vrhl proti dveřím místnosti. Přitom mu z levé ruky vypadla taška s penězi.

Max Ringold zařval jak býk a mrštil svou koženou taškou po dveřích, za nimiž se kryl Sam Mulligan. Sam vystřelil skrze tašku, ale pak mu Ringold zmizel.

Také Simon Acorn se mu odplazil z dohledu.

Před vchodovými dveřmi se zvedl Mike Zavalla. Než však na něj stačil Sam vystřelit, ukryl se za trezor.

O vteřinu později vyskočil jak čert z krabičky. V rukou ovšem tentokrát držel brokovnici. Okamžitě vypálil na dveře.

Sam pocítil mocný úder. Ve dveřích kousek nad jeho hlavou náhle zela velká díra.

Tu se před ním mihl stín. Instinktivně vystřelil, ale okamžitě věděl, že Maxe Ringolda minul.

Poté jej oslepil záblesk, takřka ho omráčila ostrá bolest v pravém rameni a síla nárazu kulky jej vrhla proti zdi.

Na Hlavní ulici se ozvaly hlasy mužů a ržání koní.

Sam se za každou cenu snažil udržet při vědomí. Dělaly se mu kruhy před očima, ale dokázal tu slabost překonat. Přes ty dveře se žádný bandita nedostane!

Opatrně se začal plazit do místnosti.

Hned u dveří klečel Max Ringold. Byl k němu otočen zády. V levé ruce držel koženou tašku, v pravé walker, kterým mířil na Simona Acorna, jenž natahoval ruku po Chirenově revolveru. Rančer vytřeštil oči, když spatřil hlaveň Ringoldova koltu.

Sam zvedl svůj navy kolt. Přes Ringoldovo rameno se díval do hranatého, strhaného obličeje muže, který mu zničil život.

Opravdu? Skutečně za to všechno mohl pouze Simon Acorn?

Ne. Sam Mulligan si mezitím uvědomil, že nikoli.

„Táhni k čertu, Acorne!“ zavrčel Max Ringold.

V tom okamžiku Sam zmáčkl spoušť. Třeskla rána a náraz kulky vrhl banditu dopředu. Ještě stačil vypálit, ale střela z jeho walkeru se jen zavrtala do podlahy před Acornovy nohy.

Poté se Max Ringold skácel k zemi.

Sam se díval na díru, jež zela v banditových zádech. Neměl na vybranou. Musel střílet. Kdyby to neudělal, byl by o zlomek vteřiny později Simon Acorn mrtvý.

Před bankou se ozývaly vzrušené výkřiky.

Mike Zavalla se přitiskl ke zdi. V rukou držel brokovnici. Zdálo se, že je rozhodnut bojovat až do konce.

„Vyjděte s rukama nad hlavou!“ ozval se z Hlavní ulice hlas Lukea Mulligana.

Mike Zavalla neodpověděl. Jeho bledý obličej připomínal masku smrti. Chvěly se mu rty.

Sam se proplazil kolem Maxe Ringolda k trezoru. Pekelně ho bolelo rameno, ale zatnul zuby.

Náhle k němu přiskočil Simon Acorn a jako náhodou na něj namířil Chirenův revolver.

Sam si už myslel, že rančer chce využít příležitosti a zabít ho, ale potom Acorn revolver sklonil.

Kývli na sebe, vstali a namířili na Mikea Zavallu.

„Pusť tu flintu, Mikeu!“ zvolal Sam. „Nebo tě provrtám olovem!“

Brokovnice padla k zemi a Mike Zavalla pomalu zvedl ruce.

„Můžeš dovnitř, Lukeu!“ zvolal Sam. Pak se mu opět zatočila hlava a v mdlobách se skácel na podlahu.

+ + + + +

Ten pokoj znal.

A ten smích také.

Právě zde se onehdy setkal s andělem. S andělem jménem Lucy Raineová.

„Ahoj, Lucy,“ zašeptal.

„Same, konečně!“ zvolala Lucy. Sklonila se nad něj a políbila ho na čelo. Poté se obrátila a zavolala na Lukea, který za chvíli přišel k posteli a stiskl otci ruku.

„Zatraceně, tati,“ řekl Luke pohnutým hlasem. „Tys zase vyváděl. Člověk si někdy říká, že z toho snad nikdy nevyrosteš.“

Sam se usmál a zavřel oči. Luke mu řekl „tati“. Tak ho neoslovil od svých deseti let.

Stiskl Lukeovi ruku a otevřel oči.

„Všechno v pořádku, chlapče?“ otázal se.

Luke přikývl.

„V chatě jsme našli pouta,“ řekl. „Musíš nám povědět, co se stalo. Pozítří přijede soudce Watkins z Puebla. Max Ringold a Ace Chireno jsou mrtví. Jock Kaplan tě do toho chtěl zatáhnout, ale Mike Zavalla nám vyprávěl úplně jiný příběh.“

Sam se pousmál.

„Možná by všechno bylo jinak, kdybys pro mě přijel do Leavenworthu, Lukeu,“ zamumlal. „Ale asi to tak bylo lepší.“ Na chvíli se odmlčel a zvážněl. „Co je se Simonem?“

„Odjel na svůj ranč, tati,“ odpověděl Luke. „Myslím, že mu musíme dát čas. Když jsi tu nenávist dokázal překonat ty, snad jednou zapomene i on.“

Sam přikývl. Náhle se mu před očima zjevil obraz posledních vteřin předtím, než upadl do bezvědomí.

Stáli vedle sebe s kolty v rukou. Jako dřív, když bránili ranč proti Komančům.

Ano, dá Simonu Acornovi čas. Řekne mu, že z jeho ranče nic nechce. Má všechno, co mohl od života chtít: dobrého syna a milou, hodnou a pohlednou snachu. Ty čtyři roky ve vězení přežil a snad se tam i o něčem poučil.

Pohlédl na Lucy a usmál se na ni.

„Mohu pro tebe ještě něco udělat, Same?“ zeptala se ho s úsměvem.

Přikývl.

„Ano, Lucy. Hrozně rád bych jednou choval na kolenou vnouče. Jiní muži v mém věku je už dávno mají!“

Viděl, jak se Lucy začervenala a s jistou výčitkou v očích pohlédla na Lukea.

Jako by se ptala: Kdy přijde na svět další Mulligan?