John Kirby

Colorado western 045. Cesty za duhou

Jim Bucko měl ve svém životě smůlu. Dřív vlastnil v Texasu malý ranč, ale sucha a kobylky zplundrovaly zemi a jeho dobytek zahynul hlady. Pak mu Komančové vypálili dům a zastřelili ženu. Po občanské válce mu už zbyl jenom kolt. A tak si vydělával na živobytí jako nájemný pistolník. Ale tak jako všichni muži s rychlými kolty, i on doufal, že se na něho jednou usměje štěstí.

Když Jim Bucko spatřil tři jezdce, kteří mířili k dostavníkové stanici, okamžitě mu blesklo hlavou: Jsou to pistolníci a přijeli sem kvůli mně.

Jim Bucko byl vysoký muž s klidným pohledem a dlouhým knírem. Měl dlouhé jezdecké nohy, úzké boky a široká ramena. Jeho ostře řezanou tvář zastiňoval černý texaský klobouk s širokým okrajem a plochou korunou.

Byl oblečen do hrubé jezdecké košile a džínových kalhot s koženými chrániči. Nápadné na něm byly dva armádní kolty s dřevěnými pažbami. Jeden mu totiž visel nízko u pravého stehna, druhý mnohem výš s pažbou vystrčenou vpřed, takže Jim Bucko mohl sáhnout po obou zbraních pra-vačkou.

Jeho ruce byly opáleny od slunce, což naznačovalo, že nikdy nenosil rukavice.

Jim Bucko byl pistolník a v Texasu se o něm vyprávěly legendy.

Každý na něm mohl vidět, že má za sebou dlouhou a tvrdou jízdu. Na jeho šatu byl usazen šedý prach z texaské roviny. Dokonce i ostruhy a mosazná poutka na náboje na revolverovém opasku byly zaprášené.

Jeho kolty se však leskly.

Používal je často.

Jim Bucko se nevyhnul žádnému souboji, ovšem ten, který ho čekal nyní, patřil k těm nejtěžším. Nebylo to poprvé, co stál proti několika protivníkům. Jenže tito tři byli pistolníci tak jako on. Sledovali jeho stopu jako hladoví vlci. A nyní mu nemínili dát šanci.

Stávalo se, že Jima Bucka vyzývali horkokrevní mladíci, kteří si chtěli vydobýt pistolnickou slávu. Ti tři však mezi ně nepatřili. Šlo o chladné, nelítostné zabijáky.

To prozrazoval už způsob, jakým přijížděli k dostavníkové stanici.

Jim Bucko, který stál u otevřených dveří domu, bezděky o krok ustoupil. Bylo by nesmyslné bojovat venku, kde by ho mohli snadno zlikvidovat křížovou palbou. Chtěl využít výhody těsného prostoru.

S cinkáním ostruh zamířil k pultu, kde právě pil whisky, když uslyšel dusot přijíždějících koní.

Kromě něj a zřízence stanice, který za pultem čistil sklenice, tam byl jen jediný muž. Nejbližší dostavník z Lubbocku do Amarilla totiž měl jet až večer.

Ten muž seděl v rohu u stolu a hrál si s kartami. Nemohlo mu být více než třicet let. Byl oblečen jako profesionální hráč, měl na sobě bílou hedvábnou košili a brokátovou vestu. Jeho střevíce byly naleštěné a drahý klobouk, který měl posunutý hluboko do čela, měl na tamní poměry až neuvěřitelně čistý.

Ačkoli tomu neznámému visely u boku dva kolty, nevěnoval mu Jim Bucko zatím žádnou pozornost.

V západním Texasu se to totiž pistolníky jen hemžilo. Mezi Rio Grande a Montanou jste nemohli najít kraj s větším počtem těchto rytířů prérie. A pistolník se přece nějakým profesionálním hráčem nenechá znervóznit. Tedy pokud s ním nesedí u jednoho stolu.

Jim Bucko nechal stát zpola vypitou sklenici na pultě, opřel se o něj zády a začal si prsty poklepávat po kalhotách jakoby náhodou poblíž koltů.

Uslyšel dusot tří koní. Jezdci přijeli na prostranství před dostavníkovou stanicí, sesedli a přivázali koně k zábradlí.

Verandou se ozvaly tlumené kroky a cinkot ostruh. Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil podsaditý, širokoplecí muž s tváří vyzařující brutalitu. Jeho obličeji vévodily světlé, chladné oči. Na hlavě měl ošoupaný stetson. Byl oblečen do koženého kabátu s límcem z vlčí kožešiny. Kolem boků měl přepásané dva zkřížené revolverové opasky, z jejichž pouzder mu dopředu trčely dřevěné pažby armádních koltů.

Za ním se objevili jeho dva druhové.

Jeden z nich byl ještě mladý a byl oděn do kovbojského šatu. Na pravém boku se mu houpal kolt a v levé ruce držel brokovnici s uřezanými hlavněmi. Prsty držel na spouštích.

Třetí muž byl hubený, zrzavý chlapík se šlemi. Byl ozbrojen jedním koltem, který měl v zapnutém armádním pouzdře. Na přezce a tašce na náboje se mu skvěly znaky jižanské armády. Válka přitom skončila již před několika lety. Také jeho kalhoty, holínky a košile kdysi byly majetkem armády. V pravé ruce držel winchestrovku.

Všichni tři Jima Bucka okamžitě poznali.

Muž v koženém kabátě zůstal stát zády ke dveřím, ti dva přišli o takových pět kroků dál.

Ostražitě se rozhlíželi. Všichni měli prsty přiložené ke spouštím svých zbraní.

„Bucko!“ řekl muž u dveří. „Vy jste přece Jim Bucko, pistolník z okresu Young, ne?“

„Kdo to chce vědět?“ opáčil Jim. „Moji přátelé mé jméno znají a ostatním do toho nic není.“

„O tom, že máte nějaké přátele, pochybuju,“ prohodil onen chlapík. „V okresu Young tedy rozhodně ne. Právě tam na vás totiž kdosi vypsal odměnu – deset tisíc dolarů za Jima Bucka, živého nebo mrtvého!“

Jim Bucko se pohrdavě pousmál.

„Předpokládám, že mluvíte o Dolanovi.“

„Ano, je to Ben Dolan. Člověk, kterému jste zastřelil syna, Bucko.“

„Mohl si za to sám. Tasil jako první. Neměl jsem na vybranou, musel jsem ho zastřelit.“

„Možná,“ připustil muž u dveří, „jenže na to se Dolan neptá. Vypsal za vaši hlavu odměnu deset tisíc dolarů. A to je zatraceně hodně peněz. Je mu jedno, jestli vás přivezeme živého nebo naloženého přes sedlo.“

„Kdyby mělo být po mém, tak živého,“ ozval se mládenec s brokovnicí. „Jet čtyři dny s mrtvolou by byl děs. Přemýšlejte, chlapi.“

Jim Bucko na něj vrhl kradmý pohled. Ten mladík měl podlouhlý, koňský obličej s blízko posazenýma očima. Potměšilý úsměv prozrazoval, že od tohoto člověka není možné čekat nic jiného než zradu. Zdálo se, že se nemůže dočkat, až svého protivníka provrtá olovem. Jeho slova nebyla ani tak varováním jako spíše hrozbou.

Bucko tušil, jak těžké by bylo se s těmi třemi vypořádat. Pokusil se mít ty tři pořád na očích, jenže na to stáli příliš daleko od sebe.

Jestli někdo z nich sáhne po revolveru, nebo zvedne hlaveň winchestrovky či brokovnice, bude mít Jim jen zlomek vteřiny na to, aby se rozhodl, kdo z nich je nejnebezpečnější. A kdyby se rozhodl špatně, zaplatil by za to životem.

„Též bych byl pro to ho Dolanovi přivézt živého,“ poznamenal muž stojící zády ke dveřím. „Tam vás sice pověsí na nejbližším stromě, ovšem aspoň tak získáte dva dny navíc. Jestli se ale jenom podíváte na svůj kolt, tak zemřete okamžitě. My jsme tři, vy jenom jeden.“

„Myslím, že jste se přepočítali, pane,“ zmrazil přítomné čísi hlas. „Bucko není sám. Jsme tu dva.

A jestli se někdo z vás jenom pohne, tak vás všechny pošleme k čertu.“ Jim Bucko se překvapeně obrátil. Ta slova vyřkl hráč, který zatím seděl u stolu a vykládal si karty. Vstal a odsunul si klobouk do zátylku. Ruce měl položené na slonovinových pažbách svých koltů.

Jim Bucko si nevzpomínal, že by se s ním někdy setkal. Netušil, co toho člověka přimělo k tomu, aby se postavil na jeho stranu.

„Jak se jmenujete, chlapče?“ otázal se muž u dveří. „Ptám se jenom proto, abych věděl, jaké jméno vám máme napsat na hrob. S Buckem si moc života neužijete.“

„Možná ano, možná ne,“ odvětil hráč. „Rozhodněte se, jak chcete. Ale rozhodněte se rychle! Nerad dýchám stejný vzduch s lovci lidí víc, než je nezbytně nutné. Nasedněte na koně a jeďte pryč. Nebo vás pošleme do pekel!“

Bucko pochopil, že to myslí vážně. Hráčův obličej byl bledý, v očích mu však žhnuly nebezpečné jiskry. Zdálo se, že ho něco rozzlobilo. Neztratil však kvůli tomu svůj klid pokerového hráče. Jim nevěděl, o co mu jde.

„Jak můžete být tak hloupý,“ prohodil lovec lidí u dveří s pohrdavým tónem v hlase. „To chcete chcípnout kvůli někomu, jako je Bucko? Ale jak chcete.“

Hned, jak domluvil, sáhl po svých koltech, jeho kolegové zároveň zvedli hlavně svých pušek a zmáčkli spouště.

Nejrychlejší ze všech však byl Jim Bucko. Vypadalo to, že mu kolt doslova skočil do ruky. Od hlavně se odrazil paprsek a zablesklo se.

Jeho prvním terčem byl muž stojící zády ke dveřím.

Lovec lidí se skácel na zem. I když ještě stačil vystřelit, nedokázal již přesně zaměřit. Jeho kulky jen rozvířily prach před špičkami Jimových bot.

Kolem Jima hvízdaly kulky, v oblacích dýmu se blýskalo. Nejmladší z lovců lidí byl zasažen hráčovou střelou a s tváří zkřivenou bolestí byl odhozen zády ke zdi, přičemž reflexivně zmáčkl spouště brokovnice. Zadunělo to a těsně nad hráčem proletělo sekané olovo. Dokonce mu ty broky roztrhly levý rukáv, ale jinak mu ta rána neublížila. Poté se mladík svezl po zdi na podlahu.

Třetí lovec lidí pálil z winchestrovky od boku tak rychle, jak jen mu to pákové nabíjení karabiny dovolovalo. Jenže ze strachu střílel až příliš rychle na úkor přesnosti – a to ho stálo život.

Jeho první výstřel Jima ožehl jak úder bičem na levém rameni. Druhá kulka Jimovi hvízdla kolem boku a zavrtala se do výčepního pultu. Ke třetí už se nedostal.

Jim Bucko jej jedním přesným zásahem poslal do pekel.

Muž se skácel na podlahu, zkroutil se bolestí, několikrát sebou křečovitě trhl a poté zůstal nehybně ležet.

Jim Bucko a jeho nenadálý společník neměli na vybranou. Šlo o sebeobranu. Pokud chtěli přežít, museli zabíjet.

Rozhostilo se ticho, v němž bylo cosi přízračného. Boj trval jen několik vteřin a nelítostní lovci lidí přitom tahali za kratší konec.

Jim Bucko strčil svůj armádní kolt do pouzdra a sáhl si na levé rameno. Když se pak podíval na prsty, spatřil krev. Obrátil se na hráče.

Ten si zakroužil revolvery kolem prstů a pak je elegantně dal do pouzder. Z toho hrozného souboje vyšel nezraněn, pouze zbledl, pevně sevřel rty a přivřel oči.

„Díky!“ řekl Jim Bucko. „Ať už jste kdokoliv, zachránil jste mi život!“

„Jmenuji se Tamblin, Russ Tamblin,“ odvětil hráč. „A pomohl jsem vám jenom proto, že takové chlápky nenávidím. Jsou jako kojoti, když zavětří mršinu. Smrt je jim v patách. Neznají soucit ani slitování. Zabíjejí za peníze a na právo a spravedlnost se neptají. Pro ty mám jen kulku.“

„Dejte si se mnou whisky, než pojedu dál,“ řekl Jim Bucko. Zpoza pultu vstal pošťák, který se za něj při přestřelce schoval. Bucko si ho nevšímal, jen položil na pult dvě sklenice a nalil je až po okraj whisky.

„Jste raněný. Máte zakrvácený rukáv,“ řekl Tamblin a přistoupil blíž.

„To nic není, je to jenom škrábnutí,“ zlehčoval to Jim. „Nebýt vás, tak by mě dostali. Jednomu z nich by se to určitě podařilo. Jste s kolty zatraceně rychlý – na to, že jste hráč.“

„Kdo umí hrát s kartami, ten umí hrát i se svým životem,“ odvětil Tamblin. „Profesionální hráč musí umět zacházet s kartami i s koltem, jinak dlouho nepřežije.“

„Tentokrát jste stál zatraceně blízko okraje hrobu,“ řekl Jim Bucko. „Proč jste se vlastně do toho pletl? Neznám vás. Nebo si aspoň nevzpomínám, že bych vás někdy viděl. A já bych si zapamatoval někoho, kdo . dokáže tak rychle tasit.“

Přisunul k Tamblinovi sklenici whisky.

„To je pravda, ještě jsme se nepotkali. Znám jenom vaše jméno,“ přikývl hráč. „Víte, mého bratra zabil jeden lovec lidí. Můj bratr byl nevinný. Ale to toho zabijáka nezajímalo. To mu šlo jenom o tisíc dolarů, které na jeho hlavu vypsal jeden starý, pomstychtivý muž. Nechtěl ho „mrtvého nebo živého“, jako to stojí na zatykačích. Ne, on ho chtěl mrtvého. Můj bratr byl s koltem velmi rychlý. Zastřelil syna toho muže, který na něj vypsal odměnu. Stalo se to v Abilene, v Kansasu. Můj bratr sáhl po zbrani jako druhý. Jednal v sebeobraně a soud ho také proto osvobodil. Jenže to toho zákeřného vraha, který mu střelil do zad, nezajímalo. Už chápete, proč jsem vám pomohl?“

Jim Bucko se napil a odpověděl: „Já jsem na tom podobně, Tambline. Zapletl jsem se do války na prérii mezi dvěma dobytkářskými magnáty v okrese Young. Oba si najali pistolníky, aby jim vybojovali práva na půdu a na prameny. Můj šéf vyhrál. Celý ten krvavý spor už vlastně skončil, když syn Bena Dolana – Ben Dolan byl náš protivník – mě na hlavní ulici South Bendu vyzval na souboj. Já jsem to nechtěl, ale on sáhl po koltu jako první a nedal mi na vybranou. Musel jsem ho zastřelit, abych přežil. No a potom na mou hlavu Dolan vypsal odměnu deset tisíc dolarů. Kvůli tomu jdou teď po mé stopě lovci lidí z celého západního Texasu.“

„Takže od té doby utíkáte?“ otázal se Tamblin.

Jim zavrtěl hlavou.

„Ne, nikdy neutíkám,“ odtušil s trpkostí v hlase. „Jsem na cestě do Colorada, kde mě čeká nový džob.“

„Nová válka na prérii?“

Tamblin na Jima pohlédl přes okraj sklenice.

„Ano. Živit se koltem je přece normální, ne? Ženy mohou prodávat svou lásku, muži jen svou rychlost s koltem.“

„O této podivné teorii jsem nikdy neslyšel. A co vlastně máte z toho, že stále musíte riskovat svůj život?“ „Víc než profesionální hráč,“ odvětil Jim poněkud jiným tónem, což vedlo k tomu, že Russ Tamblin zbystřil pozornost. Pochopil, že ho tou otázkou zasáhl na citlivém místě. „Člověk z takového džobu nezbohatne, ale žít se z toho dá a člověk přitom nemusí pořád rozdávat karty u stolu. Nemusí stále sedět na nějaké zaplivané dostavníkové stanici a čekat na dostavník, který ho odveze na další štaci. Vy jste dost rychlý na to, abyste se živil jako pistolník, Tambline. A já jsem vám zavázán. Jestli chcete, vezmu vás s sebou do okresu Las Animas v Coloradu. Hledají tam pistolníky. To je víc, než bych mohl nabídnout komukoli jinému, protože nejraději jezdím sám. Ale vy jste mi zachránil život.“

„Nebudu vám tvrdit, že člověk může zbohatnout kartami,“ řekl Russ Tamblin, jenž si otáčel sklenici whisky mezi prsty. „Ale já jsem se ještě nikdy nenechal najmout jako pistolník.“

„Je to vaše věc, jak se rozhodnete,“ dodal Jim. Vypil svou sklenici, postavil ji na pult, hodil na něj několik mincí a otočil se ke dveřím.

„A co s těmi mrtvými?“ zvolal pošťák.

„Myslím, že mají po kapsách dost peněz. Na slušný pohřeb by to stačit mělo,“ odvětil Jim Bucko, aniž by se zastavil. „Postavte každému z nich kříž a napište na něj: Nestál ani za to olovo, kterým byl zastřelen.“

Vyšel ven a zamířil ke stáji, kde nechal stát svého koně. Už ho tam nic nedrželo. Nesměl tam již déle zůstat, když ho tam vyčmuchali lovci lidí.

Poté osedlal svého valacha. Když přitáhl podbřišník, uslyšel za sebou nějaký šramot a zvedl hlavu.

Ve vratech stál Russ Tamblin. Měl na sobě sako se sametovými rukávy a límcem a přes levé rameno držel dvě sedlové kapsy. V pravé ruce třímal kožené sedlové pouzdro, v němž byla strčená winchestrovka.

„Jestli vaše nabídka ještě platí, tak ji rád přijmu,“ prohodil. „Jenže nemám koně ani sedlo.“

Jim se bezděky pousmál.

„Vezmi si nějakého koně těch lovců lidí,“ podotkl. „Kořist přece patří vítězi, ne?“

+ + + + +

Brasada byla oblast v západním Texasu, kde rostly keře s trny dlouhými jako palec a tvrdými jako ocel, takže dokázaly vytrhnout koním klidně i coul masa. Obloha tam měla barvu tyrkysu a vzduch se nad rozpálenou krajinou tetelil jako nad pecí. Celá Brasada byla doslova rozryta roklemi, dolinami a vyschlými koryty. Mezi nimi se majestátně tyčily vápencové skály.

Tam, kde se nacházela byť jen hrst úrodné půdy, rostly zakrslé topoly a kaktusy. Tu a tam byly vidět i kaktusy cholla, kterým se přezdívalo „skákající cholla“, protože jejich ostny se i při nejmenším pohybu odlamovaly. Texaští kovbojové kvůli tomu tvrdili, že skáčou na okolo projíždějící jezdce.

Zkrátka a dobře, Brasada i jinak lhostejné kovboje vedla k tomu, že si tam dávali zatraceně dobrý pozor. Navíc tam panovalo takové vedro, že chřestýši, kteří se odvážili přes den vylézt z díry, utrpěli popáleniny na břiše.

Hodinu před soumrakem nechali Jim Bucko s Russem Tamblinem koně u jednoho pramene a pak si sedli k ohýnku. Jedli, popíjeli kávu a debatovali.

„Neumím nic kromě pokeru,“ řekl Tamblin a pokrčil rameny. „Z něčeho jsem žít musel, takže jsem to zkusil v kartách. Ale zbohatnout se při tom nedá, jak už jsem řekl, i když má člověk štěstí. Možná jsou i horší věci, než si vydělávat kartami, jenže já ten život nenávidím. Je to prázdný život beze smyslu. Na tom si člověk nemůže postavit budoucnost.“

„A to nemáš přátele, kteří by ti pomohli?“ otázal se Jim.

„Profesionální hráč má dvaapadesát přátel – pokerových karet. Jinak má jenom nepřátele, jejichž počet se zvyšuje s každým dalším městem, které navštíví.“

„Jak ses k tomu vlastně dostal?“ „Za války jsem byl v armádě. Když mi bylo šestnáct, vytáhl jsem s Hoodovou Texaskou brigádou proti Yankeeům. Bojoval jsem u Shilohu a Gettysburgu, byl j sem raněn a v lazaretu jsem se od jednoho chlapíka naučil hrát poker.“

Jim na něj zamyšleně pohlédl. „Naučil tě to, jak rychle tasit kolt?“ Tamblin zavrtěl hlavou a pousmál se.

„To umím už od narození,“ odvětil. „To mě nikdo učit nemusel. Revolver je můj přítel stejně jako karty.“

Jim Bucko si jej změřil pohledem a uvědomil si, že jeho nový společník je nebezpečnější, než by se mohlo zdát. Neunikly mu záblesky v jeho očích, které prozrazovaly ledacos. „Co vlastně chceš?“ otázal se. „Čeho chceš v životě dosáhnout?“

„Čekám, prostě se nechávám unášet,“ odpověděl Russ Tamblin, jenž se stále usmíval. „Říká se, že každý člověk dostane svou šanci. A já na ni čekám. Až se mi jednoho dne naskytne, tak ji využiju. Profesionální hráči většinou umírají nepěknou smrtí – s koltem v jedné a kartami v druhé ruce. Ještě jsem nepoznal žádného, který by se dožil padesátky. Většinou skončí na špinavé podlaze nějakého saloonu. A já tak skončit nechci. Čekám na nejvhodnější příležitost a jestli mi do toho někdo vstoupí, nebudu váhat a zbavím se ho. S koltem to přece umím. Ale jinak krev prolévat nemíním, Jime Bucko.“

Když Russ hovořil, postupně z jeho tváře zmizel úsměv.

„Většina lidí čeká na svou šanci, ale nakonec si vystačí s tím, co má,“ namítl Jim.

Potkal už mnoho mladíků, kteří byli hrdí na to, jak jsou rychlí s koltem, a kteří si chtěli revolverem vydělat jmění. Nakonec se však vždy dočkali jen hrobu. Pistolník musel poznat, kdy má ustoupit, musel mít pevné nervy.

„Možná si vystačí s tím, co jim osud hodí do klína proto, že nejsou ochotni se bít o to, co si předsevzali,“ řekl Tamblin. „Ale já jsem ještě nikdy před žádnou výzvou necouvl.“

„Tvůj bratr také ne a teď je mrtvý,“ podotkl Jim a do plechového hrnku si dolil kávu z konvice, jež stála na kraji ohniště. „Řekl bych, že toho chtěl dosáhnout až příliš. Ale jak to tak vypadá, tak ty ses z toho moc nepoučil.“

„Poučil,“ opravil ho Tamblin. „Smutný konec mého bratra mi ukázal, že se nikdy nesmím obrátit k nepříteli zády. Nesmím mu dát sebemenší šanci. Ale tobě to nemusím říkat, Jime. Ty jsi jistě zkušený a víš, že tvá rychlost s koltem rozhoduje o tom, jestli budeš žít nebo ne. Ještě nikdy j si nepotkal muže, který by tasil tak rychle jako ty, jinak bys tu už nebyl. Jsi nejrychlejší ze všech.“

„Abys mě nepřechválil,“ přerušil ho Jim. „Nesmíš se moc přeceňovat. Když se pistolník příliš spoléhá na svou šťastnou hvězdu, ztratí svou chladnokrevnost. A pak rychle přichází konec.“

„Každý má svůj sen, za kterým jde. To je přece normální. A já nejsem výjimka. Jaký je tvůj sen, Jime?“

„Malý ranč, sto kusů dobytka, pár koní, prostě domov. A ženu.“

Tamblin se usmál.

„Víc nechceš?“ překvapeně se otázal.

„Co může muž chtít od života?“

„Bohatství. Malý ranč se stovkou kusů dobytka a několika koňmi by znamenal jenom dřinu. To by sis nemohl dovolit zaměstnat ani jednoho kovboje. Všechno bys musel dělat sám, ve dne v noci bys musel být v sedle, v dešti i v zimní bouři. V padesáti by z tebe byl stařec. A co bys z toho měl? Nic. To já si to představuju jinak.“ „Chceš hodně peněz?“ „Hrozně moc peněz. A krásnou ženu. Už jsem v životě potkal mnoho bohatých obchodníků a dobytkářů. A přísahal jsem si, že jednoho dne budu žít také tak. Dávali mi najevo, že jsem jenom profesionální hráč. Ale jednou se dostanu nahoru a už mnou nikdo nebude pohrdat. To je můj cíl, Jime. A jsem rozhodnut pro to udělat všechno, co budu moct.“ „Já ti v tom bránit nebudu,“ usmál se Jim. „Klidně si jdi za svým snem. Možná budeš mít štěstí a podaří se ti to.“

Zbytek kávy vylil do ohně a dodal: „Drž hlídku jako první a po půlnoci mě vzbuď.“ Přitom si roztáhl deku a místo polštáře si pod hlavu dal sedlo. Pak si odepnul revolverový opasek a odložil jej tak, aby ho měl po ruce. Poté si na obličej položil klobouk.

„Asi mi nerozumíš, co?“ otázal se ho Russ Tamblin. A jelikož Jim neodpovídal, pokračoval: „Přitom, když se to tak vezme, oba sníme stejný sen, jenom já jsem trochu velkorysejší než ty.“

„Pro mě by to bylo příliš velké sousto,“ komentoval Jim Tamblinovy představy. „Já si vystačím s málem.“ Tamblin se chladně zasmál. „Kdo ví, co nás čeká v Coloradu,“ řekl. „Možná tam uvidíme duhu a na jejím konci najdeme poklad. Tvrdí se to přece, ne, že na konci duhy bývá zakopaný poklad?“

„Ale tvrdí se také to, že člověk, který jede za duhou, nikdy nedosáhne svého cíle, i kdyby měl přitom uštvat všechny koně světa, „ opáčil Jim.

Na to Russ Tamblin neodpověděl. Odepnul poutko, jež drželo jeho winchestrovku v sedlovém pouzdře a vytáhl ji z něj.

S doutníkem v ústech se pak opřel o kmen jednoho topolu a pohlédl na sever, kde měla končit jeho duha a kde chtěl konečně nalézt své štěstí.

Byl to hráč, který zahodil své karty, pistolník, jenž hledal svou bonanzu.

Jim Bucko si povzdechl, otočil se a usnul.

Ponořil se do spánku beze snů.

+ + + + +

Trinidad – centrum oblasti Las Animas v Coloradu – bylo typickým dobytkářským městečkem. To oba jezdci poznali okamžitě, jakmile tam vjeli. Dobytkářská městečka se na Západě podobala jako vejce vejci.

Na ulicích Trinidadu panoval čilý ruch, díky povozům i dvoukolákům chodci téměř neměli šanci přejít na druhou stranu. Právě, když Jim s Tamblinem projížděli po hlavní ulici městečka, chystal se k odjezdu dostavník. U zábradlí před saloony

stáli koně kovbojů s nejrůznějšími cejchy.

Jim Bucko se však zdánlivou přátelskostí městečka ukolébat nenechal. Větřil nebezpečí. Při cestě městečkem již stačil potkat dobrý půltucet chlápků, jejichž pohledy a držení koltu, prozrazovaly, jak si vydělávají na chleba – koltem.

Za takových okolností mohlo velmi snadno dojít k nějakému temnému činu.

Jim Bucko zastavil svého před saloonem Longhorn. Russ Tamblin též seskočil ze sedla.

„Ta díra vypadá jak sud prachu s otevřeným víkem,“ poznamenal s ironickým úsměvem.

Jim Bucko přikývl.

„Jo. A vždycky se najde někdo, kdo tam hodí zapálenou sirku,“ podotkl.

Vstoupili na zastřešenou verandu, která zabírala celou přední část saloonu. Poté vešli dovnitř. Zraky všech přítomných byly upřeny na ně.

Pistolníci, odhadl je Jim hned na první pohled. Pistolníci, kteří prolévali krev ve válkách na prérii.

„Whisky!“ řekl Jim Bucko, když přikročil k barovému pultu.

Barman před něj a před Russe Tamblina postavil dvě sklenice. Zatímco jim naléval, zeptal se ho Bucko: „Kde bych mohl najít Joea Pierce?“

Barman předstíral, že to přeslechl.

„Nerozuměl jste, na co jsem se ptal? Chci k Joeovi Pierceovi,“ důrazněji opakoval Jim Bucko.

„Jestli hledáte práci,“ ozval se hlas za ním, „tak jeďte se mnou na můj ranč. Můj předák přijímá kovboje.“

Jim Bucko se otočil. Ze schodů scházel muž v kovbojském oblečení s širokými nohavicemi, tmavou, kostkovanou košilí a černým kloboukem se širokým okrajem. V pouzdrech se mu blýskaly dva postříbřené kolty se slonovinovými pažbami. S cinkáním ostruh přikročil k Jimovi.

Byl zhruba stejně velký jako on, ale mnohem tělnatější. Ve tváři měl lhostejný výraz. Jeho oči se chladně a pronikavě leskly. Jeho vlasy a knír, jehož konce mu visely kolem koutků úst až po bradu, měly barvu staré slonoviny.

Změřil si Jima pohledem, který nakonec ulpěl na jeho zvláštně připnutých koltech.

„Ne, vy nevypadáte jako kovboj,“ řekl. „Co ode mě chcete?“

„Poslal jste mi telegram do South Bendu v Texasu, pane Piercei. Jmenuju se Jim Bucko.“

Muž přivřel oči.

„Už na vás čekám několik dnů!“

Obrátil se a zamířil ke schodům, odkud před jednou minutou sešel.

„Počkej tu na mě a moc nepij!“ řekl Jim Tamblinovi a vydal se rančerovi v patách.

+ + + + +

Pierceova kancelář byla spoře zařízená místnost v horním patře saloonu. Rančer zavřel dveře a ukázal na židli. Jim však zavrtěl hlavou a zůstal stát.

Pierce hodil svůj klobouk na psací stůl a s rukama zkříženýma na prsou si Jima znovu prohlédl od hlavy až k patě.

„Jsem největší chovatel dobytka v této části Colorada,“ začal. „Patří mi velké pozemky, na kterých se pase skoro šedesát tisíc kusů dobytka. Jednoho dne to bude sto tisíc kusů. Pro můj ranč Šíp pracuje čtyřicet kovbojů. Někteří malí rančeři, kteří mě nenávidí, mě však chtějí zničit. Koupili pozemek na jihovýchodním břehu řeky Očistec a pronajali si od vlády opce na další půdu podél řeky. A teď nechtějí, abych přes jejich pozemky mohl hnát svá stáda. V létě, když všechny ostatní zdroje vody vyschnou, by můj dobytek zhynul žízní, kdyby nemohl k řece. Podívejte se na mapu!“

Pierce přistoupil ke stěně, na níž visela mapa okresu Las Animas.

„Všechno na jihovýchod od řeky patří mně – až na ty zhruba pětimílové pásy země podél břehů. Ty pozemky jsou pro má stáda překážkou v cestě k vodě. Buď tu překážku odstraním, nebo má stáda zhynou žízní. Colby, Miller a Dunn – moji protivníci – mohou mít dohromady tolik jezdců jako já. Proto jsem si najal pistolníky. V Texasu, Kansasu a Coloradu. Na mé výplatní listině již stojí dvacet jmen. Něco mi ale ještě chybí: muž, který jim bude šéfovat. Jak jsem slyšel, vedl jste v Texasu při jedné prérijní válce hordu pistolníků. A vyhrál jste. Chci, abyste něco podobného dělal i pro mě. Můžete si sám určit svou cenu. Požaduji pouze jedno: Zajistěte mým stádům přístup k vodě. Máte volnou ruku. Můžete dělat, co budete považovat za správné. Já vás budu krýt. Mé konexe sahají až k nejvyšším vládním místům. Guvernér je mým přítelem a znám i několik vlivných lidí ve Washingtonu. Odstraňte mé nepřátele, Bucko, a já vám zaplatím, co budete chtít.“ Jim svraštil čelo.

„Jsem vám k dispozici, ale nejsem levný,“ poznamenal. „Zaplatím, kolik budete chtít.“

„Mluvil jste o tom, že vaši nepřátelé jednají z čiré nenávisti vůči vám. Co jste tím myslel, pane Piercei?“

Rančer vzal ze skříně dvě sklenice a láhev whisky. A zatímco do sklenic naléval zlatohnědý mok, řekl: „Spory mezi mnou a Colbym, Millerem a Dunnem trvají už skoro deset let. Když přijeli na svých vozech s pár vychrtlými kravami do Colorada, byl jsem již mocným mužem tohoto kraje. Mocní lidé si snadno nadělají nepřátele, ale já své soupeře nešetřím.“ „To jsem si myslel,“ podotkl Jim Bucko. Naučil se odhadnout lidi už na první pohled. Tato schopnost mu už nejednou zachránila život. Co si myslel o Pierceovi?

Podle jeho úsudku se jednalo o panovačného, tvrdého muže, který nemilosrdně zlomí kohokoli, kdo se mu odváží vstoupit do cesty. Pierce si byl vědom své moci a dokázal ji nemilosrdně prosazovat.

„Takže jste připraven pro mě pracovat?“ otázal se rančer, zatímco na psací stůl postavil láhev whisky. „Když mi tedy nechcete říct svou cenu, tak vám dám jeden návrh. Budu vám platit dvě stě dolarů měsíčně a dám vám tisíc dolarů jako prémii, jestli pro mne vybojujete řeku. To je víc, než jsem kdy komu nabídl.“

„Dobrá,“ řekl Jim, „vezmu to. Ale nepřišel jsem do Trinidadu sám. Po cestě se ke mně přidal jeden muž. Je na vaší výplatní listině místo ještě pro jednoho pistolníka?“

Rančer krátce přemýšlel, aby pak přitakal: „Dělejte, co uznáte za vhodné. Jestli chce najmout dalšího člověka, tak to udělejte.“

Pierce přikývl a podal Jimovi sklenici.

V okamžiku, kdy se chtěl napít, se z ulice před saloonem ozval dusot kopyt. Pierce i Bucko přistoupili k oknu a vyhlédli ven.

K saloonu Longhorn se blížil tucet jezdců. Jeden z nich vedl za uzdu koně, přes jehož sedlo bylo přehozeno cosi zabalené v dece. Boty, jež trčely zpod přikrývky, prozrazovaly, že ti jezdci přiváželi do Trinidadu mrtvého. „Ten muž, který vede tu kavalkádu, je Ransom Colby,“ prohodil Pierce, neskrývaje pohrdání. „Pojďte se mnou, Bucko, jestli chcete vidět mého nejhoršího nepřítele zblízka.“

Obrátil se, postavil svou sklenici na stůl a opustil místnost. Jim jej následoval. Pierceovi kovbojové, kteří se až doposud opírali o barový pult saloonu, vyšli na verandu a napjatě hleděli na přijíždějící. Ruce přitom drželi poblíž koltů.

Russ Tamblin se mezi nimi prodral až k Jimovi.

Kavalkáda zastavila před saloonem Longhorn. Muž, o němž Pierce mluvil jako o Ransomu Colbym, seděl shrbeně v sedle. Mohl mít takových padesát let a ostré rysy v jeho obličeji prozrazovaly drsný život. Měl na sobě kovbojský oděv: kožené chrániče nohou, vysoké holínky, vestu bez rukávů, starou plátěnou košili a zaprášený klobouk. Jim si všiml, že ani Colby, ani jeho jezdci nenosí kolty jako pistolníci.

Colby zbledl, když spatřil Pierce na kraji verandy, jak oběma rukama svírá slonovinové pažby svých koltů a jak na něj vyzývavě hledí.

Jimovi neunikl vztek v Colbyho očích.

„Co tu pohledáváte, Colby?“ otázal se Pierce. „Víte přece, že zloději dobytka v tomto městě nejsou vítáni.“

Vůdce jezdců kývl na koně, který vezl onen chmurný náklad.

„Vezeme Abea Dunna, kterého vaši pistolníci odkrouhli na Laňce Creeku, k funebrákovi, Piercei,“ odpověděl. Pierce nehnul ani brvou.

„Vy jste se musel zbláznit, Colby,“ zvolal. „Moji jezdci nejsou žádní vrazi, jenom čas od času pověsí nějakého zloděje koní. Nebo že by snad Dunn zkoušel krást dobytek z mých pastvin?“

„Říkám vám, že jste zatracený lhář,“ odtušil Colby a jeho hlas prozrazoval, že jen stěží dokáže potlačit vztek. „Dunn nikdy v životě nic neukradl. Kdybych měl za sebou tolik pistolníků jako vy, vyzval bych vás na souboj. – Muž proti muži.“

„Opatrně, Ransome!“ varoval ho jeden z jezdců a přijel k němu. „Ten muž vedle Pierce je Jim Bucko, pistolník z Texasu. Už jsem ho jednou potkal.“

Když zaznělo to nechvalně známé jméno, rozhostilo se ledové ticho. Zraky všech byly upřeny na Jima.

Colby váhal. Strach na sobě znát nedal – na to byl jeho vztek příliš velký. Ale zdálo se, že ví, že na Jima nemá.

Znovu se obrátil na rančera.

„Klidně se schovávejte za ty vaše hrdlořezy,“ trpce zamumlal. „Jednou s nimi zatočíme. Už jste toho v Coloradu natropili dost. Tolik vražd a lynčů. Přijde den, kdy budete muset zaplatit za prolitou krev. Na to se můžete spolehnout.“

„Vaše výhrůžky na mě neudělaly absolutně žádný dojem,“ skočil mu

Pierce do řeči. „Jestli si chcete zastřílet, stačí sáhnout na revolver, Colby. Jestli ne, tak zmizte! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Ransom Colby se nahnul ze sedla.

„Od začátku jste nás chtěl vyhnat z naší půdy, Piercei,“ řekl pohnutým hlasem, jako by mu v mysli vytanula nějaká hořká vzpomínka. „Ale to se vám nepodařilo. Naše děti tu budou hospodařit, když vás už dávno budou lechtat červi a…“

„To stačí, Colby!“ přerušil ho Pierce. „Copak jste nerozuměl? Řekl jsem, abyste zmizel.“

Před dobytkáře vyšlo několik pistolníků s dlaněmi na pažbách koltů. Měli jeho slovům dodat důraz.

Colby se kousl do rtu. Chvěl se vztekem. Mlčky obrátil koně a i se svými jezdci vyrazil pryč.

„Je to pravda, pane Piercei, že vaši lidé pověsili Dunna?“ zeptal se Jim Bucko, když celá kavalkáda zmizela.

Rančer se na něj obrátil a upřel na něj své chladné modré oči.

„Na mých pozemcích je jediným zákonem má vůle,“ odvětil panovačným hlasem. „Občas pověsíme nějakého zloděje dobytka – pro výstrahu ostatním. Ten, kdo krade můj dobytek, by měl vědět, že si zahrává s ohněm. Nepotřebuju šerifa ani soudce, abych si na svých pozemcích dokázal udržet pořádek.“

Pohlédl na své pistolníky a zvolal: „Připravte se! Vracíme se na ranč!“ „Můj kůň má uvolněnou podkovu,“ řekl Jim. „Nechám ho okovat a doženu vás.“

„O.K.,“ přikývl Pierce, „ale mějte se na pozoru před Colbym a jeho přáteli.“

Přerušil ho rachot bryčky, která projela hlavní ulicí a zastavila před saloonem Longhorn.

Seděla v ní hezká mladá žena v bílé halence, jezdecké sukni a vysokých botech. Zpod španělského klobouku s rovným okrajem jí až na ramena padaly zrzavé vlasy. Jejímu půvabnému obličeji vévodily jasně zelené oči se zlatými skvrnkami, od nichž se odráželo slunce.

„Charity!“ překvapeně a poněkud rozzlobeně zvolal Pierce, který sestoupil z chodníku na ulici. „Co tady děláš? Víš přece, že tu pro tebe není bezpečno.“

„Přijela jsem do Trinidadu, protože se na ranči cítím osamělá,“ odvětila. Poté pohlédla na Jima Bucka a Russe Tamblina. „Nechceš mi představit ty dva gentlemany, otče?“ Rančer se pootočil a řekl: „To je Jim Bucko z Texasu a…“ Zaváhal, protože neznal Tamblinovo jméno. „Jmenuju se Russ Tamblin, slečno,“ odvětil karbaník a galantně smekl klobouk.

„To je moje dcera Charity,“ dodal Pierce. „Charity, nemá cenu, abys vystoupila z vozu. Doprovodím tě i s mými muži na ranč. A už nechci, abys jezdila do Trinidadu bez mého svolení. Potulují se tu Colby a jeho lidé. Vystavovala by ses zbytečnému nebezpečí.“

Charity Pierceová však slovům svého otce nevěnovala pozornost. Její pohled ulpěl na Tamblinovi, stejně tak jako jeho na ní. Jimovi se zdálo, že takřka vidí jiskry zájmu, které mezi těmi dvěma přeskočily.

„Nemusíš na mě čekat,“ řekl Russu Tamblinovi. „Jeď s panem Piercem na ranč. Doženu vás.“

Odvázal uzdu svého valacha ze zábradlí a vydal se s ním ke kovárně.

+ + + + +

Kovárna stála hned vedle stáje. U výhně pracoval muž v kožené zástěře. Když spatřil Jima, odložil kladivo a rukávem si utřel pot z obličeje.

„Co byste rád?“

„Můj kůň má uvolněnou podkovu. Chtěl bych ji znovu připevnit, abych mohl odjet.“

Kovář přikývl.

„Za deset minut se na toho koníka podívám. Jestli ho chcete mezitím napojit, studna je za domem. Projděte stájí a dostanete se na dvůr.“

Jim mu poděkoval a vydal se i s hnědákem do stáje. V boxech stálo velké množství koní. Jim si všiml vrátek v zadní stěně, o nichž mluvil kovář, a zamířil k nim.

Když sáhl na rezavou železnou zástrčku, uslyšel za sebou zvuk, který mu byl důvěrně známý: kovové cvaknutí kohoutku revolveru.

„Zůstaňte stát a nehýbejte se!“ přikázal mu chladný hlas. „Jestli se jenom pohnete, tak to zmáčknu! A to bude váš konec!“

Zazněly blížící se kroky a čísi ruka mu vytáhla z pouzder oba revolvery. Přitom mu kdosi vtlačil ústí koltu do zad.

„V pořádku! Teď se otočte, Bucko!“ Tlak hlavně revolveru v zádech zmizel.

Pomalu se otočil. Kolem něj stáli v půlkruhu Ransom Colby a čtyři další muži. Dva z nich na něj mířili revolvery.

Colby vypadal zblízka ještě unaveněji, ale také rozhodněji než předtím na ulici. Pečlivě si Jima změřil pohledem.

„Takže vy jste ten muž, kterého si Pierce zavolal z Colorada, aby vedl tu jeho bandu pistolníků,“ poznamenal.

„Najal mne, abych získal – v případě potřeby i násilím – přístup k řece pro jeho dobytek,“ odpověděl Jim. „Vodní práva už byla důvodem pro nejednu prérijní válku. V Očistci je přece dost vody pro všechny. Proč tam nechcete pustit Pierceová stáda?“

Jeden z mužů se ironicky rozesmál. Colby ho umlčel mávnutím ruky.

„Už jsme toho museli od Pierce snést hodně, Bucko,“ řekl. „Ale z naší půdy se vyhnat nenecháme. To – a jenom to – je totiž Pierceovým cílem. Nemáme strach ze zabijáků, kteří vraždí pro peníze. Mohli bychom tu teď velice jednoduše přehodit přes trám laso,“ Colby přitom ukázal na jeden střešní trám, „a pověsit vás tak, jak to Pierceová banda udělala s Abem Dunnem. Ale Abe byl zlynčován ještě předtím, než jste přijel do Trinidadu. Proto vás necháme naživu. Dáme vám však ochutnat předkrm toho, co vás čeká, jestli odtud okamžitě nezmizíte.“ Poté dal svým mužům znamení.

Jim neměl čas připravit se na boj. Navíc na něj ti čtyři zaútočili zároveň.

Pravou rukou trefil jednoho z nich do brady a to tak tvrdě, až ho zabolelo rameno. Zbývající tři ho zasypali sprškou úderů.

Podlomila se mu kolena a klesl na zem. S hrůzou viděl, jak se k jeho očím rychle blíží špička jezdecké holínky s blýskající se ostruhou. V poslední chvíli ji chytil a prudce obrátil. Chlapík se s výkřikem skácel na zem.

Jim vrávoravě vstal. Jeden z Colbyho mužů ho kopl do levého boku. Odletěl až ke stěně. Probral se a všiml si, že se k němu blíží další protivník. Odrazil jeho úder pěstí, zasadil mu ránu do žaludku, a když se přikrčil, kopl jej kolenem do brady. Kovbojovi jen cvakly zuby, rozhodil rukama a bezmocně se svalil na podlahu stáje.

Tu již na něj útočil další. Neuhnul ani o krok, nýbrž sám útočníkovi zasadil dvě nebo tři tvrdé rány.

Poté ho však kdosi kopl zezadu do pravé kolenní jamky, a protože měl právě celou váhu přenesenou na pravé noze, zřítil se na zem. Chtěl vstát, ale to k němu již přiskočil Colby a pažbou revolveru mu dal ránu do

hlavy.

Projela jím ostrá bolest a padl hlavou do prachu.

Ještě však byl při vědomí a slyšel, jak Colby říká: „To bylo poslední varování, Bucko! Jestli uvidíme vás nebo jiného Pierceova zabijáka na našich pozemcích, budeme rovnou střílet. Nedopustíme, aby…“

+ + + + +

Jim Bucko se z bezvědomí probral teprve, když na něj vylili vědro vody. Otevřel oči a spatřil nad sebou muže s cínovou hvězdou městského maršála na vestě.

„Ošklivě vás zbili. Ale, jak je vidět, tak budete pěkně houževnatý, „ řekl maršál a položil prázdné vědro na zem.

Jim Bucko s námahou vstal. Málem ho přitom ochromila bolest. Měl ruce od krve a jistě měl přeražených několik kostí. Musel se opřít o zeď.

„Vy jste jeden z těch lidí, co je najal Joe Pierce,“ poznamenal muž zákona. „Teď už to tedy víte: Kdo se v Las Animas dá na pistolnické řemeslo, je oběma nohama v pekle.“ „Podle toho, jak mluvíte, to nevypadá, že byste byl přítelem Joea Pierce,“ zamumlal Jim Bucko a ohmatal si rozbolavělou bradu.

Maršál pokrčil rameny. „Pierce má mocnější přátele, ale to neznamená, že na jeho straně je i zákon.“

„Přijel jsem do Trinidadu teprve před několika hodinami,“ řekl Jim. „O tom, co se tu děje, nevím vůbec nic, kromě toho, že kraj stojí před další prérijní válkou.“

„Jestli ty Pierceovy peníze nějak nutně nepotřebujete, tak bych vám radil, abyste obrátil koně a vrátil se, odkud jste přijel. Možná by to ušetřilo radním Trinidadu náklady na váš pohřeb. Trinidad není právě bohatý.“

Jim Bucko zvedl oba kolty z prachu podlahy a strčil je do pouzder. „Vypadá to tak, že Pierce je v právu,“ řekl. „Rančer, jehož stádům ostatní odříznou přístup k vodě, nemá jinou možnost, než se bránit silou.“

„To je pravda,“ přikývl maršál. „Jenže Pierce vody Očistce nepotřebuje, poněvadž jeho pozemky protéká Wachita a Chacuaco Creek. I během těch nejhorších letních such má víc vody, než jeho dobytek potřebuje. Používá své údajné právo na Očistec jen proto, aby menší

rančery vyhnal násilím z jejich půdy.“

„Proč prostě nenechají jeho stáda protáhnout svými pozemky, maršále?“

„Jmenuju se Frank Donovan. A teď k vaší otázce, Bucko: Menší rančeři nechtějí, aby jeho dobytek táhl přes jejich pastviny proto, že by všechno spásl až na holou zem. Když táhne šedesát tisíc kusů dobytka krajinou, vypadá to potom jako po náletu kobylek. To by malé rančery zruinovalo. A přesně to je Pierceovým cílem. Jeho touha po moci a penězích je nenasytná. Nebude mít pokoje, dokud neovládne celou oblast Las Animas – nebo dokud ho někdo nezastaví. Ale takový člověk by to musel umět setsakramentsky dobře s koltem, protože síla je to jediné, čemu Joe Pierce rozumí. Samozřejmě, že v takovém případě bych musel zakročit.“

Maršál hovořil klidně, ale nikoli bez jisté hořkosti. Jim neměl důvod mu nevěřit. Jenže v každé prérijní válce jsou si právo a neprávo, pravda a lež, zákon a násilí velmi blízko. A když promluví kolty, už je pozdě na to, aby se zjistilo, kdo byl v právu.

„Myslím, že Pierce je dostatečně bohatý na to, aby měl dost,“ poznamenal Jim.

Maršál se opíral o plot s palci zaháknutými za pasem. Jeho vrásčitá tvář měla zamyšlený výraz.

„Jsou lidé, kteří nikdy nemají dost,“ opáčil. „Joe Pierce k nim patří a jeho krásná dcera Charity stejně tak. Oba jsou mimořádně hrdí a smělí. A nerozpakují se použít jakéhokoliv prostředku, když to vede k jejich cíli. Joe Pierce sahá k násilí, jeho dcera používá jako zbraň svou krásu. Zatím vždy dostali to, co chtěli. Nemají zábrany. Jsou to darebáci.“

„To jsou upřímná slova,“ řekl Jim. „Vy však víte, že jsem na Pierceově výplatní listině. Kvůli tomu si mě Colby a jeho přátelé podali.“

„Ransom Colby jedná tak jako každý zoufalý člověk. On, Miller a další malí rančeři bojují proti mocnému nepříteli. Dunn už na to doplatil životem. Vaše jméno mi není neznámé, Bucko. Proslul jste jako obávaný pistolník. Vím však i to, že jste nikdy nestál na straně těch, kdož byli v neprávu. Hovořím s vámi otevřeně, abyste si udělal obrázek o situaci v kraji. Považoval jsem to za nutné.“

„Je těžké zjistit pravdu, když dvě strany nemíní ustoupit ani o krok,“ prohodil Jim a vydal se ke svému koni, který stál opodál. Viděl, že valach ještě stále nemá připevněnou podkovu. Odsedlal jej tedy, přivázal ho do prázdného boxu a vybral si jednoho černého pinta s bílými skvrnami a položil na něj sedlo, načež k němu připevnil sedlové pouzdro i s winchestrovkou a sedlové kapsy.

„Kam chcete jet?“ otázal se maršál, který doposud mlčky přihlížel jeho počínání.

„Dal jsem Pierceovi slovo, že povedu jeho pistolnické mužstvo,“ odpověděl Bucko. „Zatím jsem své slovo nikdy neporušil. A neudělám to ani nyní, pokud k tomu nebudu mít dobrý důvod.“

Maršál se usmál.

„Dělejte, co považujete za vhodné.“ Výraz jeho vrásčité tváře prozrazoval hluboké zklamání. „Jestli jste nyní ochoten bojovat za Joea Pierce, budete v budoucnu dávat své kolty do služeb každému, kdo nabídne dost peněz. Zdá se, že jsem vás špatně odhadl.“

Jim Bucko zvedl svůj černý texaský klobouk, setřepal z něj prach a nasadil si jej na hlavu. Poté topor-ně vylezl do sedla.

„Povězte majiteli stáje, že jsem si půjčil jednoho koně. Vezmu si svého valacha, až bude okovaný.“

Chtěl pobodnout strakáče ostruhami do slabin, ale maršál mu vstoupil do cesty a chytil zvíře za uzdu. „Vražda Abea Dunna může být jiskrou, která vyhodí do vzduchu sud prachu, Bucko,“ varoval. „Otevřené násilí tu zatím nepropuklo s plnou silou jenom proto, že Pierce čekal na muže, který má vést jeho pistolnickou smečku. – na vás! Jestli v Las Animas poteče krev, tak ulpí nejenom na rukou Joea Pierce, ale i na vašich!“

„Maršále,“ odtušil Jim, „stojíte mi v cestě.“

S těmito slovy pobídl pinta vpřed, takže Donovan musel uskočit stranou. Poté ho pobodl do slabin a vyjel ze stáje na ulici.

Přes toto rázné rozloučení měl Jim plnou hlavu pochybností.

+ + + + +

Ranč Šíp Joea Pierce byl největším dobytkářským hospodářstvím, které kdy Jim Bucko viděl. A to už pracoval pro velmi mocné texaské rančery.

Velký obytný dům ve španělském misijním stylu byl celý zbudován z cihel. Jeho čelo tvořila nádherná arkáda. Na květinových záhonech před domem kvetly růže. Ubytovna pro mužstvo byla větší než sídla mnohých rančerů. Ranč pak doplňovaly nesčetné stáje, stodoly a ohrady. Půda v okolí byla velmi úrodná. Jednoho dne se tam skutečně mohlo pást 100 tisíc kusů dobytka, jak Pierce plánoval.

Jim Bucko však věděl, že žádný člověk by se nemohl dostat k tak velkému majetku, kdyby nebyl rozhodnut používat zločinné prostředky.

Sesedl před stájí. Když chtěl strakáče odvést do ní, spatřil v pološeru před domem dvě postavy – Russe Tamblina a Charity Pierceovou.

Přivázal tedy koně k zábradlí a vydal se k nim.

Mladá žena se na něj nevrle otočila. Bylo ještě dost světlo na to, aby

v jejích krásných očích viděl zlobné, panovačné jiskry.

„Slečno Pierceová,“ zamumlal a sáhl si na okraj svého texaského klobouku. „Russi, musím s tebou mluvit. Je mi líto, že vás ruším, ale je to důležité.“

„Vůbec nás nerušíte, pane Bucko,“ odsekla Charity. Tón jejího hlasu prozrazoval, že není zvyklá na to, aby se v její přítomnosti mluvilo o něčem jiném než o ní. „Náš rozhovor s panem Tamblinem právě skončil.“

Vyzývavě trhla hlavou, otočila se a odešla pryč.

Jim počkal, až bude dost daleko.

„Co se ti, proboha, stalo, Jime?“ otázal se Russ vyděšený jeho modřinami. „Tos vjel pod vlak, nebo po tobě přeběhlo stádo dobytka?“

Jim jej krátce zpravil o tom, co se událo ve stáji v Trinidadu poté, co Pierce a jeho drsní chlapci odjeli.

„Měl jsem zůstat s tebou,“ vyčítal si hráč, když Jim domluvil. „Společně bychom Colbyho i jeho chlápky vykázali do patřičných mezí. Poslali bychom jek čertu.“

Jim zavrtěl hlavou. „Nejsem posedlý bojem, kterému se dá vyhnout,“ opáčil. „Colby viditelně nechtěl, aby došlo k přestřelce. A rozmluva s maršálem mě přiměla, abych přemýšlel.“

Russ svraštil čelo.

„Jak to myslíš?“

„Pochybuju, že v této prérijní válce stojíme na správné straně. Zatím jsem Pierceovu hru neprohlédl, ale nelíbí se mi to.“

„A změnilo by se pro tebe něco, kdybys věděl, že není v právu?“ otázal se Tamblin. „Rozhodující je přece jenom to, kdo na konci zvítězí, ne?“

„Ne, rozhodující je, že člověk nestojí na straně vyložených darebáků,“ odpověděl Jim. „Jestli to uděláš, tak jsi na konci prohrál – bez ohledu na to, jak rychlý jsi s koltem. Pistolník musí být přesvědčen o tom, že bojuje za správnou věc. To ho odlišuje od bandity. A ještě něco jsem ti chtěl říct: Není dobré, když se najatý pistolník zamiluje do dcery toho, kdo jej najal. To jenom způsobí zlou krev. Jestli se toho pravidla nebudeš držet, tak se dostaneš do velkých problémů. Člověk, který tě najal, od tebe nečeká nic jiného než pistolnickou práci. Když natáhneš ruku po jeho dceři, uděláš si z něj nepřítele na život a na smrt, protože s ní jistě má jiné plány. A až pro něj uděláme to, co chce, najme si jiného pistolníka, který ti zařídí olověné rande.“

Russ Tamblin se zašklebil a odvětil: „To nebude tak jednoduché, najít někoho, kdo by byl rychlejší než já.“ Přitom položil ruce na pažby svých koltů. „Možná bys to mohl být ty. Podívej, vím, že nejsem Charity lhostejný. Nikdy by se mnou nehrála falešnou hru a nedovolila by to ani svému otci.“

„Myslíš, že ta dívka je tvá velká šance?“ otázal se jej Jim Bucko. „Někdy se pořádně zadívej do jejích chladných očí, Russi. To, co mi o ní vyprávěl trinidadský maršál, by tě mělo varovat. Je mi to líto, že ti to musím říkat, ale Charity je mrcha. Je to kráska, ale je jako kus ledu, a proto je nebezpečná. A ty jsi pro ni jenom nástroj, který chce použít podle libosti.“

Náhle si Jim uvědomil, že zašel příliš daleko. Mluvil pravdu, ale Russ Tamblin nebyl schopen takovou tvrdou pravdu strávit. Jimova slova jej zraňovala – a co bylo ještě horší – i ponižovala. A on, mladý hráč a pistolník, ponížení nesnesl.

„Tos neměl říkat, Jime,“ procedil mezi zuby.

Otočil se a chtěl odejít, ale Jim jej chytil za ruku. „Jsem starší než ty, Russi. A znám tvrdá pravidla, podle kterých musí lidé jako my žít. Možná že za pár dní osedlám koně a odjedu z Las Animas pryč, pokud se ukáže, že Pierce není v právu. Jestli k tomu dojde, tak bych chtěl, abys jel se mnou. Pistolníci jsou žádaní všude a hezká děvčata najdeš v každém městě v Texasu, v Kansasu nebo v Coloradu. Pravda, možná ne tak krásná a bohatá, jako je Charity Pierceová, ale muž potřebuje ženu, která za všech okolností stojí při něm.“

„Ne.“ Russ Tamblin jeho ruku odstrčil. „Pro mě je právě tady konec duhy, který tak dlouho hledám. A věřím, že Charity Pierceová je dívka, kterou mi seslal sám osud. Díky ní a jejímu bohatství dosáhnu všeho, o čem jsem zatím jen snil. Jestli se toho džobu u Pierce vzdáš, budeš muset odjet sám. Každý dostane v životě jednu šanci. Já ji mám teď. A chci ji využít.“

Poté tam nechal Jima stát a odešel k ubytovně.

Jim za ním hleděl s pocitem lítosti. Na dlouhé cestě z Texasu do Colorada toho hráče dobře poznal. Důvěřovali si jako bratři. Proto mu teď trhalo srdce, když viděl, jak se Russ řítí do propasti. Zároveň však věděl, že mu v tom nemůže nijak zabránit.

Tamblin se tak jako všichni profesionální hráči spoléhal na své štěstí. Zatím mu stačila obratná hra s kartami a rychlost s kolty. Byl však ještě příliš mladý na to, aby pochopil, že krásná žena ho může zavést do situace, kde mu šikovné míchání karet ani rychlé tasení koltu nepomohou.

Jim pokrčil rameny, obrátil se a odvázal uzdu svého koně ze zábradlí, načež se s ním vydal do stáje.

+ + + + +

Pět mužů následujícího rána vyvedlo své koně ze stáje, aby na nich vyrazili na prérii jihovýchodně od Očistce.

Jim Bucko chtěl získat přehled o situaci. Prvním Pierceovým pistolníkem, kterému dal rozkaz, aby též nasedl na koně a doprovodil jej, byl Russ Tamblin.

Mladý hráč se vyhnul jeho pohledu a věnoval se přitahování pod-břišního pásu svého valacha. Tři další muži si Jima zvědavě prohlíželi. Jeho legendami ověnčené jméno všichni znali. Sami byli pistolníci a o mistrech svého řemesla dobře věděli.

Bucko dokončil sedláni jako první. Počkal na ostatní a, když byli konečně hotovi, řekl jen: „Jedeme!“

Nasedli a Jim si každého z nich změřil pohledem. Russe Tamblina, mohutného Sida Rifkina, hubeného, otráveně vypadajícího Feldmana i neohrabaného, světlovlasého Lee Coffeyho.

Jim s nimi zatím nemluvil. Uplynulého večera je po jídle pouze mlčky pozoroval. Dospěl přitom k přesvědčení, že Joe Pierce, kterému říkali Big Joe, najal velmi nebezpečné lidi.

Ti chlápci se, když došlo k boji, jistě neptali na právo a spravedlnost. Ti by určitě bez skrupulí vykonali jakýkoli Pierceův rozkaz. Pokud zůstane, bude jim rozkazy dávat on, Jim.

Russ Tamblin byl jediný, který se, když vyjížděli, ohlédl.

Díval se na Charity, jež stála mezi sloupy arkády. Poprvé v životě ho nějaká žena vyprovázela pohledem, když vyjížděl pryč. Ve svém divokém životě potkal mnoho žen – dívek ze saloonů, heren a tingltanglů – ale žádná z nich se nerovnala Charity. Uvědomoval si, že mu víc záleží na ní než na bohatství jejího otce. Poznal, že ji miluje, a byl připraven učinit vše pro to, aby ji získal. I kdyby to mělo znamenat, že se bude muset postavit proti Jimu Buckovi, jedinému příteli, kterého měl.

Russ Tamblin se otočil v sedle. Neviděl tedy, jak ze dveří honosného domu vyšel Joe Pierce a jak přikročil ke své dceři.

+ + + + +

„Dej od toho mladého karetního žraloka pistolníka ruce pryč,“ řekl Pierce Charity. „Už v Trinidadu jsem si všiml, že ti není lhostejný. Jenže to není muž pro tebe. Takoví, jako je on, nestojí za nic.“

Zrzavá dívka stále hleděla za vzdalujícími se jezdci.

„Je to hezký mladík,“ odpověděla. „A myslím, že by udělal všechno, co bych po něm chtěla.“

„O tom nepochybuju,“ s úsměvem přisvědčil rančer. „Nebyl by to první muž, kterému bys zamotala hlavu tak, že by ani nevěděl, že sedí v sedle naopak. Ale je to jen nájemný pistolník a to není nic pro mou dceru.“

„Však mu také ani nechci slíbit nic velkorysého,“ odsekla Charity. „Jenom se mi líbí. Kromě toho bych si ho chtěla zavázat. Může se stát, že budeme jeho rychlé kolty potřebovat.“

Vysoký, tmavě oděný rančer pozvedl obočí.

„Vidím, že jsi pravá Pierceová,“. pochválil její slova. „Nedej mu však znát, že si s ním jen hraješ. Zatíms měla co do činění jen s muži, kteří dokázali strávit, když tvůj zájem o ně ochladl. Ale ten mladík – ten Tamblin – je jiný. Muži, kteří se živí svým revolverem, jsou zatraceně citliví. A se svými rychlými kolty jsou zatraceně nebezpečnými a nevypočitatelnými nepřáteli. Když je vydráždíš, jsou jak vlci.“

Charity se sebevědomě usmála.

„Nechci ho dráždit a když, tak jen záměrně,“ řekla a odhrnula si kadeř zrzavých vlasů z čela. „Zatím jsem si dokázala omotat kolem prstu každého muže.“

O tom všem Russ Tamblin, když bok po boku s ostatními mířil k Očistci, neměl ani tušení. V čele této malé kavalkády se držel Jim. Ostatní jej následovali se zhruba desetiyardovým odstupem.

Po chvíli se Russe zeptal Sid Rifkin: „Vypadá to, že Bucka dobře znáš, Tambline. Tvrdí se, že je s koltem zatraceně rychlý. V Texasu se o něm vypráví legendy. Jaký je doopravdy? Je skutečně tak dobrý, nebo to jsou báchorky?“

„Je s koltem rychlejší než kdokoli jiný, koho jsem kdy potkal,“ odvětil Tamblin s poněkud hořkým obdivem v hlase.

„Rád bych to s ním jednou vyzkoušel,“ řekl Rifkin, který si též vysloužil pochybnou pistolnickou slávu.

„Radši to nedělej,“ varoval ho Tamblin. „Jim Bucko by tě sejmul dřív, než bys vytáhl kolt z pouzdra.“

Sid Rifkin se pohrdavě zašklebil, ale mlčel. Tak jako mnozí jiní si za každého, koho zabil, dělal zářez do pažby svých armádních koltů. A těch zářezů tam měl plno.

Byl to nechutný zvyk, takto počítat své oběti, ale k Rifkinovi se tak nějak hodil.

Z těch tří, kteří s ním a s Buckem jeli, byl zdaleka nejnebezpečnější.

Po dvou hodinách dorazili k vyschlému korytu, které se vinulo zvlněnou krajinou.

„K Očistci už je to jenom deset nebo dvanáct mil,“ řekl Rifkin. „Tady začínají pozemky malých rančerů.“

Vyschlé říční koryto, které pak sledovali, byla Mustang River. Tvořilo hranici mezi pastvinami znepřátelených rančerů.

„Pojedeme podél Mustang River,“ rozhodl Jim. „Chci si udělat přesný obrázek o tom, jaká opatření učinili Pierceovi nepřátelé ke své obraně a s jakými překážkami musíme počítat, jestli chceme hnát dobytek přes tuto hranici až k Očistci.“

To nebylo jediným důvodem pro tyto pokyny, ale ty další již svým mužům sdělit nechtěl. Ve skutečnosti mu totiž šlo o to, aby nevyprovokovali přestřelku s kovboji Colbyho, Millera a Dunna.

Sidu Rifkinovi se jeho rozhodnutí nelíbilo. Nejraději by proléval krev. Mlčel však.

„Nejlepší bude, když se rozdělíme a každý z nás projede jeden úsek podél koryta,“ navrhl Jim. „Tak nebudeme ztrácet čas. Setkáme se tady ještě před soumrakem a pak se vydáme zpátky na ranč.“

Poté, co se čtyři jezdci rozjeli na sever a na jih, pobodl Jim svého valacha do slabin a přes vyschlé koryto Mustang River vjel na cizí území. Každým okamžikem čekal nepřátelskou střelbu, k té však naštěstí nedošlo. Po kovbojích znepřátelených rančerů ani stopy.

To ho překvapovalo. Rančeři totiž v takových vypjatých situacích většinou bývali velmi opatrní a nedůvěřiví.

Když se blížil k údolí Očistce, spatřil v dáli několik budov: srub postavený z těžkých kmenů s kamenným komínem, stáj, ubytovnu pro kovboje, stodolu a ohradu, v níž stálo několik koní. Nikde však neviděl žádného člověka.

Jim se vydal tím směrem. Když dorazil ke studně ranče, zastavil a seskočil ze sedla. Tu za sebou uslyšel vrznutí. Okamžitě se otočil.

Dveře srubu se otevřely a na prahu se objevila žena v prostém šatu. V rukou držela winchestrovku. Pravý ukazováček měla přiložený na spoušti a mířila na Jima.

„Kdo jste a co tu chcete?“ zvolala. . „Chci dát napít mému koni,“ odpověděl Jim. „Mám za sebou dlouhou jízdu.“

Změřila si jej pohledem. Neunikl jí revolverový opasek s neobvykle připevněnými kolty. Hořce a pohrdavě se usmála.

Ještě stále to byla krásná žena, ačkoli jí tvrdý život zanechal stopy ve tváři. Měla modré oči a tmavé vlasy svázané do copu.

Jima se náhle zmocnil pocit, že tu ženu už někdy potkal, ačkoli věděl, že to je nemožné.

„Asi patříte k těm chlápkům, kteří z půl tuctu států přitáhli do Trinidadu a nechali se najmout Piercem, co?“ nevlídně se otázala. Poté pevně sevřela rty.

„Slyšel jsem o prérijní válce, která vypukla v okrese Las Animas, „ vyhýbavě odpověděl Jim. „Ještě však nevím, kdo je v právu a kdo ne.“

Mluvil pravdu. Připadalo mu, že té ženě nedokáže lhát.

„Odkdy se muži jako vy ptají na právo a spravedlnost?“ pohrdavě opáčila. „Pierceovi pistolníci se na to také neptali, když zavraždili mého muže, který jenom bojoval za své právo.“

„Jak se jmenujete, madam?“

„Gail Dunnová. Jestli chcete dát napít vašemu koni, tak to udělejte u řeky. Není daleko. Dávám vám minutu na to, abyste nasedl a odjel. Potom budu střílet.“

Jim si vzpomněl na jméno Dunn. To byl ten muž, kterého Colby a jeho kovbojové přivezli mrtvého do Trinidadu.

Abe Dunn.

„Madam, já nejsem váš nepřítel,“ ohradil se. „Opustím vaše pozemky, jestli chcete. Ale předtím mi, prosím, odpovězte jednu otázku: Proč vy a ostatní rančeři bráníte Pierceovým stádům v přístupu k řece? Víte stejně tak dobře jako já, že v ní je dost vody pro všechny.“

„Pierce má dost vody. Chce nás jenom vyhnat z naší půdy,“ odvětila Gail Dunnová. „Proto si najímá lidi, jako jste vy.“

Winchestrovka v jejích rukou se neznatelně zachvěla, stále však mířila na svůj cíl.

„Ten velký rančer chce získat pod svou kontrolu celý kraj,“ dodala. „Kvůli tomu již muselo zemřít mnoho mužů. Ale já se této země – mé země – nevzdám. Nikdy. Jestli ji chce Pierce ovládnout, bude mě muset zabít, tak jako všechny přede mnou. Ale nebude to se mnou mít lehké. Pár kovbojů z mužstva, které najal můj muž, mi zůstalo věrných a s nimi budu svou půdu bránit.“

„Jste na ranči sama?“ otázal se Jim a rozhlédl se dokola.

„Ano, moji lidé jsou u stád. Ale nebojím se vás,“ odvětila Gail Dunnová.

Jim jí to věřil. Neváhala by na něj vystřelit, kdyby udělal jen krok směrem k ní. Obdivoval její odvahu.

Kdyby se setkali za jiných okolností, určitě by k ní zahořel citem hlubším než ke kterékoli jiné ženě. Dokázal by si ženy, jako byla Gail Dunnová, vážit.

„Neodpověděla jste na mou otázku,“ prohodil. „Proč nechcete vy, Colby a Miller pustit Pierceova stáda k Očistci?“

„Jeho šedesát tisíc kusů dobytka by během několika dnů sežralo všechnu trávu až na holou zem a rozrylo by ji tak, že by naše vlastní zvířata pomřela hlady,“ odtušila Gail Dunnová s trpkostí v hlase. „I tak na nás zbyla jen pustá země, když jsme přišli do Las Animas, protože ty nejlepší pastviny už vlastnil Joe Pierce. Za naše poslední peníze jsme koupili pozemky na jižním břehu řeky Očistec, protože jsme tu půdu potřebovali. Pierce má na sever odtud dost prostoru na to, aby svá stáda mohl přivést k vodě. Jenže on chce hnát svůj dobytek právě přes naše pozemky, aby nás zruinoval a vyhnal z Las Animas. Proto si najal tu pistolnickou smečku, která lynčuje a vraždí naše lidi, plaší naše stáda, otravuje prameny a brání nám v cestách do města.“

Ta slova zněla podobně jako to, co Jimovi řekl maršál Donovan ve stáji v Trinidadu. Jeho pochybnosti o Pierceovi narůstaly.

„Proč se neobrátíte na guvernéra, když jste v právu?“ otázal se.

Žena jen mávla rukou.

„Guvernér je Pierceův přítel a neudělá nic, co by ho poškodilo,“ odpověděla. „Od začátku této prérijní války jsme sami. Věděli jsme, že stojíme před těžkým bojem, ale neměli jsme na vybranou. Teď však Pierceovi zabijáci zavraždili mého muže.“

Gail Dunnová se rozvzlykala. Do očí jí vhrkly slzy a roztřásly se jí rty. Pevně je sevřela, protože nechtěla ukázat slabost před jedním z nenáviděných Pierceových pistolníků. Jim Bucko pochopil, že tato žena je na konci svých sil. Zastyděl se. Vždyť tam jen tak stál a přihlížel neštěstí ženy.

Obrátil se, strčil levou nohu do třmenu a vyšvihl se do sedla.

„Madam,“ řekl, „lituji toho, co se stalo. Já s tím však nemám nic společného. Nikdy jsem nikoho nelynčoval, nikdy jsem nebojoval proti ženám.“

Gail Dunnová, která na něj stále mířila winchestrovkou, odvětila: „Možná nejste tak špatný jako ostatní pistolníci, které najal Pierce. Ale jestli je ve vás aspoň špetka cti, pak opusťte Colorado. Já…“

Náhle je přerušil dusot kopyt. Jim se ohlédl a spatřil půl tuctu jezdců přijíždějících od Očistce. Jednoho z nich poznal – byl to Colby. I rančer ho musel okamžitě poznat, protože trhl rukou směrem ke koltu.

Jim obrátil koně a pobodl jej ostruhami. Pinto vyrazil cvalem pryč.

„To je Bucko!“ zvolal Ransom Colby. „Nenechte ho uniknout! Zastřelte ho!“

Za Jimem třeskly výstřely a kolem hlavy mu hvízdly kulky. Přikrčen nad hrušku sedla prchal pryč. Colby a jeho lidé ho pronásledovali. Jim věděl, že jeho přežití nyní závisí jenom na rychlosti a výdrži jeho koně.

Koncem uzdy bil svého strakáče do hrudi. Uvědomoval si, že jestli se mu podaří dostat se na druhý břeh Mustang River, je zachráněn. Pokud by ale jeho kůň klopýtl, nebo kdyby spadl ze sedla, pak by ho Colby pověsil tak, jak mu to slíbil v Trinidadu.

Pinto nebyl příliš vytrvalý. Když Jim před sebou konečně spatřil kopce táhnoucí se podél Mustang River, přiblížili se jeho pronásledovatelé již na 100 yardů. Kolem hlavy mu hvízdaly kulky.

Strakáč již vykazoval známky vyčerpání. Funěl a měl pěnu u huby. Jeho boky se leskly potem a jeho kroky byly stále kratší. Jim jej pobízel ostruhami, ale zvíře již nemělo žádnou sílu. Zdálo se, že je jen otázkou minut, kdy se zhroutí.

A právě v těchto okamžicích největšího nebezpečí se na jednom kopci za Mustang River objevil jezdec.

Vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu, zamířil a vypálil. A pak znovu a znovu.

Několik kulek, které se zavrtaly do prachu před kopyta Buckových pronásledovatelů, Colbyho jezdce zastavily.

Jim tak mohl šťastně překonat vyschlé koryto. Když se poté vydal k onomu kopci, zjistil, že tím, kdo mu pomohl, byl Russ Tamblin.

Po chvíli k mladému hráči přijel Sid Rifkin. Také on držel v ruce zbraň.

Colby a jeho lidé byli zmateni. Otočili své koně a pokusili se uprchnout.

Sid Rifkin zvedl winchestrovku, chladnokrevně zamířil a zmáčkl spoušť.

Třeskla rána a jeden z odjíždějících jezdců rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Pistolník znovu nabil zbraň, ale než stačil zamířit podruhé, stál již vedle něj Jim, který mu karabinu zvedl.

„To nebylo nutné,“ vyčítavě prohodil. „Colbyho lidé už odjížděli pryč. Moji lidé nesmí střílet ze zálohy.“ „Aspoň je o jednoho méně, „ chladně odvětil Sid Rifkin a strčil winchestrovku do sedlového pouzdra. „Mohlo to pro vás dopadnout hodně špatně, Bucko. Proč jste jednal proti svým vlastním rozkazům a jel jste za řeku?“

„Chtěl jsem něco zjistit.“

Sid Rifkin se zašklebil. „A zjistil jste to?“

Jim přikývl. „Ano. Teď už vím, co jsem chtěl vědět. Kde jsou Feldman a Coffey?“

„Oba tu budou coby dup,“ řekl Russ. „Sid Rifkin a já jsme uslyšeli výstřely a rozjeli jsme se sem. Mysleli jsme si, že je to vážné a že nesmíme ztratit ani minutu.“ Krátce nato se objevili i Coffey s Feldmanem. Když je Sid Rifkin informoval o tom, co se stalo, změřil si je Jim všechny pohledem.

„Může mi někdo z vás říct, jestli se malí rančeři opravdu připravují na prérijní válku s Piercem?“ otázal se.

Lee Coffey, plavovlasý Texasan, se potměšile pousmál a odpověděl: „O tom nemůže být řeč. Hledí si své práce, jako vždy. Jestli Pierce nažene svá stáda na jejich pozemky, tak je dokonale překvapí. Nevědí, kde nás mají čekat, takže jejich mužstva nemají šanci tomu zabránit. Musí hlídat hranice svých pozemků o délce padesáti mil. Tu linii prolomíme velmi snadno, jako zpráchnivělou tyč.“

Jim Bucko se díval na čtyři jezdce, kteří stáli před ním. V posledních minutách – nebo snad už tehdy, když hovořil s Gail Dunnovou – dospěl k rozhodnutí. Věděl však, že tito drsní hoši toto jeho rozhodnutí neocení. Proto o tom s nimi nemínil hovořit.

K Sidu Rifkinovi, Feldmanovi a Lee Coffeymu necítil žádné závazky.

S Russem Tamblinem to však bylo jiné.

„Jedeme zpátky na ranč!“ zvolal.

Když ostatní pobodli koně do slabin, natáhl se k Russovu koni a chytil jej za uzdu.

Počkal, až se ostatní ocitnou mimo doslech, a řekl: „Vzpomínáš si na to, co jsem ti říkal včera? Mluvil jsem o tom, že možná nasednu na koně a odjedu z Colorada. Teď už jsem se rozhodl. Pro Joea Pierce jezdit nebudu. Ještě dneska to tu zabalím a pak se vrátím do Texasu, nebo možná zamířím do Kansasu. Pojedeš se mnou?“

„Ne,“ odvětil Russ Tamblin. „Včera jsem ti řekl proč.“ Pobodl koně do slabin a vydal se za ostatními.

Jim Bucko v té chvíli pochopil, že ztratil přítele.

Kostky byly vrženy.

+ + + + +

„Můj otec před dvěma hodinami obdržel zprávu, kvůli které musel odjet do Trinidadu, pane Bucko,“ řekla Charity Pierceová. Vůbec přitom neskrývala odpor, který k Jimovi pociťovala. „Očekává, že vy i muži, se kterými jste dnes ráno vyjel, se okamžitě vydáte za ním.“ Stála před sídlem svého otce a vypadala velmi půvabně Jim však věděl, jak je ta krása zrádná.

Už několikrát potkal takové ženy, jako byla Charity, a bylo mu jasné, že pro muže mohou být nebezpečnější než rychlý kolt protivníka.

Uvědomoval si, že Russ Tamblin ani zdaleka nepochopil rafinovanost této ženy. On sám ji však prohlédl a Charity Pierceová to tušila. Proto ho tolik nenáviděla. Bylo to na ní vidět.

„Co se stalo?“ otázal se a uvolnil podbřišní pás svého koně. Jeho čtyři společníci stáli v půlkruhu kolem něj a Charity. Právě se vrátili na ranč a ještě ze sebe ani nestačili setřást prach prérie.

Charity vyšla ven, když uslyšela dusot kopyt, a vstoupila jim do cesty.

„Můj otec vám řekne všechno, co potřebujete vědět,“ odtušila. „Vzal s sebou muže,“ čímž mínila další pistolníky. „Měli byste za ním vyjet, a to co nejrychleji, protože vás ve městě potřebuje. Na vašem místě bych ho nenechala čekat.“

Jim z jejích slov vycítil nebezpečí.

Na ranč se vlastně vrátil jen proto, aby si sbalil své věci, oznámil Pierceovi konec svých služeb a pak se vydal zpátky do Texasu. Nyní ho však začalo zajímat to, co má Pierce v Trinidadu za lubem.

„Dobrá,“ řekl k ostatním, „osedlejte čerstvé koně! Pojedeme do města.“

Obrátil se a i se svým unaveným strakáčem se vydal ke stáji. Sid Rif-kin, Feldman a Lee Coffey jej s reptáním následovali. Tamblin zůstal s Charity, která ho chytila za ruku.

„Neměl byste pro mě minutu, Rus-si?“ otázala se. Při tom pohledu by se každému muži rozbušilo srdce. „Musím si s někým promluvit a vy jste jediný z otcových lidí, komu mohu věřit.“

Russi Tamblinovi to samozřejmě zalichotilo.

„Jestli vám mohu nějak pomoci, slečno Pierceová,“ začal, ale ona ho přerušila.

„Říkejte mi Charity, Russi. Mám strach a myslím, že nás čeká boj o půdu a přístup k vodě. Většina mužů, které otec najal, jsou nájemní zabijáci. Hlavně ten Jim Bucko. Je nebezpečný, uzavřený a nevypočitatelný. Nevěřím mu. Důvěřuji pouze vám.“

„Můžete se na mne spolehnout, Charity,“ odvětil Russ. „Nenechám vašeho otce ve štychu.“

Charity na něj zvídavě pohlédla.

„I kdyby to znamenalo, že se budete muset postavit proti Jimu Buckovi? Je to přece váš přítel.“

Russ mávl rukou.

„Myslím, že cesty nás dvou se brzy rozdělí. Naše přátelství dlouho nevydrželo. Ať už se stane cokoli, já budu vždycky stát na vaší straně, Charity.“

„Jinou odpověď jsem od vás ani nečekala,“ řekla Charity. „Jste muž, který by pro mě mohl znamenat víc než – než…“ Odmlčela se, jako by se zastyděla. Hrála to skutečně velmi dobře. „Zatím ale nenastala vhodná doba k tomu, abychom o tom mluvili – teď, když stojíme před válkou o prérii. Máme záludné a nebezpečné nepřátele, Russi. Nebude jednoduché ten boj přestát. Ale až bude všechno za námi a v Las Animas zavládne klid a pořádek, pak…“

Zaváhala, načež k němu přistoupila, objala jej a políbila ho na rty.

Russ pocítil vzrušení. Než ji však stačil obejmout, pustila jej a rozběhla se k domu. Zůstala po ní jen vůně, která mu připomínala texaské růže.

Vydal se i s koněm do stáje. Pomyslel na Jimovo varování. Ne, Bucko se musel mýlit. Taková žena s ním přece nemohla hrát falešnou hru.

Copak mu právě nedala jasně najevo, že ho miluje?

Když vešel do stáje, zašklebil se na něj Lee Coffey sedící na hřbetě hnědého valacha a prohodil: „Vypadá to, že máš u ženských štěstí. Užs tu čubku aspoň hodil přes sedlo?“

Russ se na něj prudce otočil. Byl bledý jak stěna a jeho prsty byly nebezpečně blízko slonovinových pažeb svých koltů.

„Hej, to už tě nebaví život?“ zeptal se.

Jim Bucko viděl, že mladý hráč tu výhrůžku myslí smrtelně vážně. Rychle vkročil mezi ně, poněvadž Coffey také sahal po revolveru.

„ Člověk by nikdy neměl vyzvat na souboj někoho, na koho nemá, pokud nechce zemřít,“ varoval Lee Coffeyho. Světlovlasý Texasan pomalu zvedl ruku.

„Osedlej si koně a pospěš si přitom! „ řekl Jim Tamblinovi. „Nemáme čas.“

Chvíli se na sebe dívali. Pak Russ sklopil zrak, opět chytil koně za uzdu a odvedl jej do zadní části stáje.

+ + + + +

Do Trinidadu přijeli za svítání. Když projížděli kolem starého hřbitova, který se rozkládal těsně u cesty, spatřil Jim ve stínu rozbořené zdi množství dvoukoláků a dlouhou řadu koní.

Na hřbitově bylo shromážděno mnoho lidí. Stáli u hrobu, nad nímž právě hovořil kněz.

„Pohřbívají Abea Dunna,“ zamumlal Sid Rifkin s úsměškem.

Náhle se reverend odmlčel a pohlédl na projíždějící pistolníky. Jim mezi hosty spatřil Gail Dunnovou. Jejich pohledy se střetly. Jim ji musel obdivovat za to, jak dokázala překonávat bolest.

Sid Rifkin, Feldman a Lee Coffey měli po celou dobu dlaně na pažbách svých koltů.

Trinidad vypadal jako po vymření. Jenom před saloonem Longhorn stáli koně. Všichni na sobě měli Pierceův cejch.

Jim sesedl, přivázal koně k zábradlí a vydal se do saloonu. Ostatní jej následovali.

Vevnitř bylo plno. Pierceovi pistolníci obsadili všechny stoly i pult.

Když Jim vstoupil dovnitř, jejich hovor rázem utichl.

Dobytkářský baron, jenž seděl v zadní části saloonu se svým předákem Lewtem Slaglem, na Jima kývl a zvolal: „Přijeli jste právě včas. Miller a Colby přijeli i se zbytkem kovbojů Gail Dunnové do města, aby se zúčastnili pohřbu Abea Dunna. Říká se, že nás po pohřbu chtějí vyzvat na souboj o město. Jestli se o to pokusí, bude to znamenat jejich konec. Bucko, chci, abyste dal Colbymu s Millerem jasně najevo, že tu nemají co pohledávat. Dejte mužům rozkazy.“

„Za udržování pořádku ve městě je odpovědný městský maršál,“ opáčil Jim.

„Donovan?“ zasmál se Big Joe Pierce. „Ten radši někam zalezl a ani se neukázal, když jsme sem přijeli.“

„Mluvil jste s ním?“ otázal se Jim.

„Ne. Nemám k tomu důvod,“ odpověděl Pierce. „V Trinidadu je mé slovo zákonem. Nepotřebuju Donova-novu pomoc na to, abych prosadil svou vůli. Na to si platím vás, Bucko.“

„Už ne,“ klidným hlasem pronesl Jim. „Vzdávám se toho džobu, pane Piercei.“

Toho ta slova dokonale zaskočila. „Vy už pro mne nechcete bojovat? Proč?“

Jim na něj vrhl pohrdavý pohled.

„Protože si myslím, že nejste v právu.“

Joe Pierce přivřel oči.

„Pistolník, který si nechá platit za své služby, by neměl takto mluvit,“ zavrčel.

„Mýlíte se. Nikdy jsem nebojoval pro muže, jako vy, kteří chtějí rozšiřovat svou moc a bohatství na úkor druhých. Udělal jsem chybu, když jsem se vámi nechal najmout, aniž bych o vás zjistil něco bližšího.“

Piercem lomcoval hněv. Trhalo mu ve tváři. „Proč jste tak náhle změnil názor?“ otázal se.

„Proto, že chcete zruinovat malé rančery tím, že na jejich pastviny na-ženete svá stáda,“ odpověděl Jim.

Pierceovi se jiskřilo v očích.

„Mám přece vaše slovo, že pro mě budete pracovat.“

Jim zavrtěl hlavou. „Ještě jste mi nedal ani cent. Takže mohu jít.“

„A když budu proti tomu?“ opáčil Pierce.

Během toho rozhovoru obešel Sid Rifkin stůl a postavil se za Pierce. Vyzývavě hleděl na Bucka a jeho ruce se pomalu blížily k pažbám jeho armádních koltů.

„Ani na to nepomyslete, Rifkine,“ varoval ho Jim, „nebo vás odtud vynesou nohama napřed.“ Rifkin nehnul ani brvou. Viditelně byl odhodlán to hnát až na ostří nože. Zastavil ho až Pierce.

„Nechtě ho jít, Rifkine. Nemohu potřebovat někoho, na koho není spolehnutí. Nasedněte na koně a zmizte, Bucko! Už vás tu nechci ani vidět!“

Jim pak pozpátky odkráčel ke dveřím, takže mohl kontrolovat všechny muže u stolů i u pultu. Přitom pohlédl na Russe Tamblina, který vypadal velmi sveřepě. Ani náznakem nedal najevo, že jej chce následovat.

Jim vyšel létacími dveřmi ven, odvázal svého koně a vydal se i s ním do stáje, kde jej chtěl vyměnit za svého valacha. Tušil, že bude potřebovat rychlé zvíře. A jeho hnědák byl silný a vytrvalý kůň.

Zjistil, že již je okovaný, zaplatil dva dolary a vyhoupl se do sedla.

Mezitím vyšlo slunce. Jim Bucko v jeho paprscích opustil stáj.

Před vraty stál kovář, který hleděl na dva jezdce ve tmavých oděvech přijíždějící po ulici. Jim je neznal. Podle toho, jak si je kovář prohlížel, usoudil, že ve městě nebývají často.

„Kdo to je?“ otázal se Jim.

„Ben Miller a Jesse Hoyt, předák Dunnova ranče,“ odpověděl nevrle kovář. Tón jeho hlasu prozrazoval, že Jimovi odvětil jen proto, že ví, kdo to je, a má z něj strach.

Oba jezdci zastavili své koně před úřadovnou městského maršála a sesedli. Pouze jeden z nich – onen Hoyt – měl u sebe revolver.

Když přivázali koně k zábradlí, zaregistroval Jim pohyb na verandě saloonu Longhorn. Obrátil se.

Po schodech právě na ulici sešli tři muži: Sid Rifkin, Feldman a Lee Coffey.

Pistolníci bok po boku kráčeli ulicí. Jim tušil, co to znamená.

Zastavili se asi deset kroků před Hoytem a Millerem. Sid Rifkin zavrčel: „Okamžitě nasedněte na koně a zmizte! Nemáte v Trinidadu co pohledávat!“

V tom okamžiku se otevřely dveře úřadovny a objevil se maršál Donovan. V rukou držel velkorážní dvouhlavňovou brokovnici s uřezanými hlavněmi – neskutečně nebezpečnou zbraň.

Přišel k Millerovi a natáhl oba kohoutky.

„Nemáte právo někoho vyhánět z města,“ řekl oněm třem pistolníkům. „Žádný z těchto mužů neporušil zákon, což se o vás říct nedá.“

„Maršále, uděláte lépe, když si nebudete dělat nepřátele,“ opáčil Sid Rifkin. „Člověk musí vědět, co je pro něj dobré. Ale jak se zdá, tak vy jste nepoučitelný hlupák.“

Donovan přiložil prostředník a ukazováček na spouště brokovnice.

„Když už se nestaráte o zákon, tak byste aspoň měli brát ohled na to, že Miller s Hoytem přijeli uctít památku Abea Dunna.“

„Brzy budou s ním,“ sykl Rifkin.

Jim nedokázal říct, kdo z těch mužů tasil jako první, protože zaměřil svou pozornost pouze na Sida Rifkina.

Viděl jen, že náhle sáhl po koltech, že se zaleskly jejich hlavně a pak se zas dvakrát zablesklo.

Také Jesse Hoyt vytáhl revolver, ale vystřelit už nestačil, protože se skácel do prachu ulice.

Miller, jenž nenosil kolt, přiskočil ke svému koni a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku. Ještě než ji nabil, zaduněla Donovanova brokovnice. Městský maršál vypálil od boku. Jeho první rána mířila příliš vysoko, druhou však již trefil.

Feldman rozhodil rukama, pustil kolt a zřítil se na zábradlí, které pod jeho vahou prasklo. Nato se skácel na zem, kde zůstal nehybně ležet.

Maršál pustil brokovnici a sáhl po koltu. Lee Coffey však byl o zlomek vteřiny rychlejší. Jeho první výstřel zasáhl Donovana do pravého ramene a obrátil ho. Druhá rána ukončila život statečného muže zákona. Donovanovi se podlomila kolena, aby poté padl do prachu.

V tom třeskla Millerova winchestrovka. Splašení koně ovšem Millerovi znemožnili přesné míření, takže první kulka jen ožehla Coffeymu opasek, druhá a třetí jej minuly úplně. Ben Miller znovu sklopil pákové nabíjení, když jeho vlastní vzepjatý kůň vstoupil mezi něj a Coffeyho. A pak třeskly dva výstřely.

Dva výstřely z Rifkinových revolverů. Miller byl mrtev, ještě než se skácel na zem.

Na hlavní ulici Trinidadu se rozhostilo ticho. Přestřelka netrvala

déle než deset vteřin, a přesto nyní leželi v prachu čtyři mrtví lidé.

Vítr rozehnal dým z výstřelů. Koně přivázaní před maršálovou úřadovnou se uklidnili a přestali trhat uzdami.

Rifkin s Coffeym tam stáli s kolty v rukou. Když se přesvědčili, že se ani jedna z postav ležících na zemi, nehýbe, strčili je znovu do pouzder.

„Jsi O.K., Lee?“ zeptal se Sid Rifkin.

„Jo, akorát mám pocit, jako kdyby mi do levého boku kopl mezek,“ odvětil Texasan s tváří zkřivenou bolestí.

„Co je s Feldmanem?“

„Je mrtvý.“ Coffey se vyděšeně odvrátil.

Sid Rifkin se otočil a střetl se pohledem s Jimem Buckem, jenž stál vedle svého koně před stájí. Znovu – tak jako předtím v saloonu – se zdálo, že je odhodlán vyzvat Bucka na souboj. Po chvíli se však k němu obrátil zády a s cinkáním ostruh se vydal zpět k Longhornu. Coffey kulhající na levou nohu jej následoval.

„Krvaví vrazi!“ zamumlal kovář. Pak, jako by si uvědomil Jimovu přítomnost, na něj kradmo pohlédl, jako by se bál, že řekl příliš.

Létacími dveřmi vyšel na verandu saloonu Joe Pierce. Za ním se ven vyhrnulo jeho mužstvo. Chyběl pouze Russ Tamblin.

Jima se zmocnil vztek. Už však bylo příliš pozdě na to, aby něco podnikl. Nesmyslná přestřelka na hlavní ulici skončila, Pierce všem dokázal, že je opravdovým pánem Trinidadu.

Jim pocítil pachuť na patře. Nejraději by si dal whisky, aby se jí zbavil, ale na to neměl čas. Musel co nejrychleji odjet.

Vyšvihl se do sedla, pobodl svého vraníka ostruhami a kolem mrtvých se vydal na jih.

+ + + + +

„Zastřelit maršála nebylo moudré,“ prohodil Pierce. „To byla nebezpečná chyba.“

„Neměli jsme na vybranou. Postavil se na Millerovu stranu a zabil Feldmana,“ bránil Sid Rifkin své a Coffeyho chování.

„Musíme teď jednat rychle, pokud se chceme vyhnout těžkostem,“ poznamenal dobytkářský magnát. „Až se rozšíří zpráva o Donovanově smrti, objeví se tu okresní šerif z Tyrone a bude klást otázky. Bylo by dobré, kdyby v té době tu byl už nový městský maršál. A tím,“ řekl Pierce a na chvíli se odmlčel, „budete vy, Rifkine!“ Toho rančerovo sdělení dokonale překvapilo.

„Ale maršála přece jmenuje městská rada,“ namítl Russ Tamblin.

„Toto město přežívá jenom díky mně. Většina řemeslníků mi dluží.

Nikdo se proti mému rozhodnutí nepostaví,“ sebejistě odtušil rančer.

Ti tři se bavili v Pierceově kanceláři v horním patře saloonu Longhorn, kde je nikdo nerušil.

„Rifkine,“ dodal Pierce, „hned, jak si připnete hvězdu, sepíšete zprávu pro šerifa, ve které mu vysvětlíte, že maršála Donovana zabila zbloudilá kulka, když chtěl ukončit přestřelku mezi dvěmi znepřátelenými skupinami kovbojů. Celé to musí vypadat jako nešťastná náhoda. Postarám se o to, aby tuto vaši zprávu podepsal tucet svědků. To by mělo okresnímu šerifovi stačit.“

„A kdo povede mužstvo?“ otázal se Sid Rifkin, kterému se Pierceovo rozhodnutí příliš nelíbilo. Nejraději by zaujal Buckovo místo, protože bylo placeno lépe než maršálská funkce.

„Tamblin,“ odvětil Pierce.

Russ Tamblin na rančera udiveně pohlédl. Počítal s rančerovou kritikou, protože se – proti jeho výslovnému rozkazu – nezúčastnil přestřelky na hlavní ulici. Pierce ho chtěl poslat proti Hoytovi a Millerovi, ale Russ to odmítl, protože věděl, že rančer s předákem proti pistolníkům nemají šanci, a nechtěl se tak podílet na dvojnásobné vraždě.

Nyní přemýšlel, proč mu Pierce přes to všechno předal vedení nad ostatními.

„Tamblin to bude mít těžké, když si mezi těmi tvrdými chlapci bude muset vydobýt respekt,“ řekl Rifkin.

„Možná byste tu plechovou hvězdu měl raději dát jemu, pane Pierce. Pak bych mohl mužstvu…“

„Zůstane to tak, jak jsem řekl,“ přerušil ho rančer. „A vy oba se postaráte o to, aby se mužstva Colbyho, Millera a Dunnové nedostala do města! Nesmějí se dozvědět, že Miller s Hoytem jsou mrtví. Ta zpráva by je rozzuřila. A já nechci, aby v Trinidadu došlo k dalšímu krveprolití. Připněte si hvězdu, Rifkine, a se všemi lidmi, co máte k dispozici, obsaďte město!“

Russ Tamblin a Rifkin už chtěli odejít, když Pierce pokynul vysokému pistolníkovi, aby ještě zůstal. Když osaměli, řekl: „Potřebuju ve městě někoho, na koho se mohu spolehnout. Proto jsem vás jmenoval maršálem, Side. Budu vám za ten džob platit ty samé peníze jako Tamblinovi za vedení mužstva. Ale mám pro vás ještě jeden úkol. Svědkem té přestřelky byl Jim Bucko. Viděl, jak zemřel maršál Donovan. Lidé z města se mě bojí a nikdo z nich se neodváží proti mně vypovídat. S Buckem je to jiné. Ví toho příliš. Zná mé plány. A nenechá se zastrašit. Muži jako on neznají strach. Proto musí být umlčen.“

„Rozumím,“ přikývl Rifkin. „Hned jak budeme hotovi s těmi kovboji, sednu na koně a vydám se za Buckem.’

Při těchto slovech položil obě ruce na dřevěné pažby svých koltů. Poté odešel.

Pierce vzal ze stolu tužku, přistoupil s ní k mapě Las Animas, která visela na stěně, a nakreslil na ní kruh, který zabíral jeho vlastní pozemky, stejně jako Colbyho, Millerovy a Dunnovy.

Tomu všemu chtěl vládnout.

+ + + + +

Pozdě odpoledne Jim Bucko dorazil k prameništi Mustang River.

Jel rychle, ale vždy po nějaké době zastavil a díval se, jestli jej někdo nepronásleduje. Přirozeně počítal s tím, že Pierce se jej pokusí zbavit. Jednou se mu dokonce zdálo, že za jedním kopcem vidí obláček zvířeného prachu.

Přivázal koně ke keři mezquity, vytáhl ze sedlového pouzdra winchestrovku a čekal. Nikdo se však neobjevil.

Přesto se jej, když o hodinu později dospěl k jednomu potůčku, opět zmocnila nedůvěra. Sesedl a nechal koně napít.

Sám šel kousek po proudu, osvěžil se a naplnil si svou láhev. Přitom pomyslel na Gail Dunnovou.

Připouštěl, že ta žena na něj udělala dojem. Litoval, že ji nebude moci znovu vidět, a přemýšlel, co si o něm myslí. Pravděpodobně věřila tomu, co jí řekl Colby, že Jim Bucko je pouze jeden z Piercem najmutých pistolníků, kteří nesou vinu na smrti jejího muže. Jistě vůči němu pociťovala jen nenávist a pohrdání.

Z jednoho nedalekého kopce vzlétl sup a zakroužil nad Jimem, aby pak zmizel v koruně dubu na druhém břehu potůčku.

V tom samém okamžiku trhl jeho kůň, který stál doposud klidně na břehu, hlavou, až zacinkal postroj, a varovně zafrkal.

To Jima zalarmovalo. Prudce se otočil, pustil bandasku a sáhl po koltu.

Už však bylo pozdě.

Na kopci se objevil jezdec s winchestrovkou v rukou. Jim jej znal. Byl to Sid Rif kin. Pistolník zmáčkl spoušť a zablesklo se, načež třeskl výstřel. Jima zasáhla hrozná síla. Cítil, jak padá na zem, jak mu z ruky vyklouzl kolt. Potom ztratil vědomí

+ + + + +

Měl otevřené oči, ale dlouho mu trvalo, než pochopil, že žije a že je při vědomí. Trápila jej bolest v levém spánku. Zasténal.

Ve svitu petrolejky se nad ním skláněla vrásčitá, zarostlá tvář. Kdosi řekl chraplavým hlasem: „Tušil jsem to. Když se takový chlápek netrefí přesně, tak přežije ledacos.“

„Kde to jsem?“ otázal se Jim.

„Jste na mém ranči,“ odpověděla nějaká žena.

S námahou zvedl hlavu a spatřil Gail Dunnovou, jež stála u jeho lůžka. „Nerozumím,“ zamumlal.

„Není čemu rozumět,“ řekl starý muž. „Nalezli jsme vás v bezvědomí ležet vedle vašeho koně, když jsme se vraceli na ranč. Nemůžu vás sice ani vystát, ale nějak se mi to nezdálo. Ale paní Dunnová vás vzala, přestože jste Pierceův pistolník a pro takového by jinak nehnula prstem.“

„To je dobré, Yauncey,“ odtušila Gail Dunnová. Byla viditelně v rozpacích. „Běž zpátky do kuchyně a ohřej pro něj polévku. Ztratil mnoho krve.“

„Nemůžu vás s ním přece nechat samotnou,“ namítal starý muž.

„Já už to zvládnu,“ uklidnila ho Gail Dunnová.

Muž se tedy vzdálil.

Jim Bucko se rozhlédl. Ležel v čisté posteli. Někdo jej vysvlékl a ovázal mu hlavu.

Jeho revolverový opasek i s oběma kolty visel na skobě na zdi.

„Kde jste mě našli?“ zeptal se Jim.

„Jednu nebo dvě míle odtud. Ležel jste vedle svého koně, jako byste byl mrtvý. Yauncey a já jsme se vraceli z pohřbu mého muže. Naložili jsme vás na vůz a přivezli vás sem.“

„Takže to jsem potom, když mě zasáhla kulka, musel ještě nasednout na koně a jet mnoho mil, než jsem padl ze sedla. Ale na to už si vůbec nevzpomínám.“

Gail Dunnová na něj hleděla s neskrývaným nepřátelstvím. „Kdo vás postřelil?“ otázala se.

„Rifkin, jeden z Pierceových pistolníků. Odešel jsem od Pierce, a proto na mě poštval jednoho ze svých zabijáků. Rifkin mě musel považovat za mrtvého, takže mě tam nechal ležet.“

„Je to pravda?“ nedůvěřivě se otázala Gail Dunnová.

„Myslíte si snad, že by se mě někdo pokusil oddělat, kdybych ještě patřil mezi Pierceovy lidi?“

Zaváhala, aby poté dodala: „Vypadá to, že nelžete.“ „Byl jsem na cestě do Texasu, když mě zasáhla Rifkinova kulka. Ale buďto můj kůň ztratil směr, když jsem v bezvědomí visel v sedle, nebo jsem podvědomě zamířil k vám. Řekněte mi, co se v Trinidadu stalo, když byli zavražděni Miller, Hoyt a maršál Donovan.“

Gail Dunnová si zoufale povzdychla.

„Naše mužstva se pokusila dostat se do města, aby zúčtovala s vrahy. Ale Pierceovi pistolníci jim v tom zabránili. Měli své střelce dokonce i na střechách. Ransomu Colbymu se pak podařilo naše lidi uklidnit, jinak by došlo k divoké přestřelce.“

„To bylo od něho moudré,“ řekl Bucko. „Pierce má všechny karty v rukou. Určitě by neváhal na vaše, Colbyho a Millerovy lidi střílet, kdyby se pokusili se dostat do města násilím.“ „Obávám se, že už jsme ten boj stejně prohráli a všechny oběti byly zbytečné,“ trpce poznamenala Gail Dunnová. „Mužstvu Bena Millera teď chybí šéf, protože Miller nemá ženu ani syna. Jeho kovbojové se rozutečou. Nebudou pracovat a bojovat, když nebudou mít šéfa, který by je platil a říkal jim, co mají dělat. A těch mých pár mužů to zanedlouho udělá také – Jesse Hoyt je mrtvý a já už nemám předáka. Zbývá tedy jen Ransom Colby, ale ten je sám příliš slabý na to, aby Pierce zastavil.“

„Snad bych to mohl dokázat já,“ namítl Jim. „Povedu vaše mužstvo.“

Překvapeně na něj pohlédla.

„Rozumíte rančerské práci?“

„Nežil jsem vždy jenom z revolveru,“ odpověděl a opřel se o lokty. „Ale vy stejně nepotřebujete kovboje, nýbrž někoho, kdo umí zacházet se zbraněmi.“

Svraštila čelo. Přemýšlela. Po chvíli řekla: „Nemohu vám ani zdaleka platit tolik, co Joe Pierce. Nemůžu už platit ani kovboje. Poslední zima byla velmi tvrdá. Ztratili jsme mnoho dobytka ve sněhových bouřích.“

Jim Bucko se pousmál a mávl rukou.

„O penězích si promluvíme později. Chcete mě za svého předáka?“

„Odpovězte mi jednu otázku: Jak jste se stal pistolníkem?“ otázala se zmatená Gail Dunnová.

„Před nějakou dobou jsem vlastnil pozemky v Texasu – a měl jsem tam i ženu,“ odvětil. „Ale sucha a kobylky nás odrovnaly. Dobytek pomřel a Komanči vypálili můj dům a zastřelili mou ženu. Pak přišel konec občanské války. Bohatý Texas vydrancovali Yankeeové. Nebyla práce. A já jsem neměl peníze na to, abych začal znovu. Žádná banka mi nechtěla půjčit. Byl jsem na konci. Zůstal mi jen kolt. Pistolníky potřebují všude. Tak jsem se stal tím, kým jsem dnes.“

Jim se odmlčel. Užasl sám nad sebou, že o těchto tíživých vzpomínkách dokázal mluvit tak otevřeně.

Gail Dunnová se na něj dívala. Zdálo se, že přemýšlí, co má dělat. Nakonec přikývla.

„Jsem připravená vám nabídnout místo mého předáka. Nechápu však, co si od toho slibujete. Vydržíte tu totiž jen do té doby, než nás rozdrtí Pierceovi pistolníci.“

Jim Bucko klesl zpátky do postele.

„Ještě se jim to nepodařilo,“ odvětil.

Gail Dunnová sklopila oči. Na její tváři ležel stín smutku. Zdálo se, že si vzpomněla na něco zlého.

„Tak mluvil i můj muž, než ho Pierceova divoká banda oběsila jako nějakého zloděje dobytka. Přitom to byl celý život poctivý a čestný člověk, který pořád tvrdě pracoval. Měl mozolnaté ruce a vypadal, že je starší, než ve skutečnosti byl. Poznal jenom práci a odříkání. A za to všechno takto dopadl.“

Trpce se odmlčela.

„Ještě jsme neprohráli,“ utěšoval ji Jim Bucko. „Máme tři – i když malá – kovbojská mužstva, která toho dokážou hodně, když je správně nasadíme.“

„A hraje to vůbec nějakou roli?“ rezignovaně se otázala Gail Dunnová. „Pierce na konci stejně vyhraje. Lidé jako on mají peníze, moc a vliv. My nemáme nic. Můžeme sice bojovat, ale nemůžeme vyhrát. Proč se chcete postavit na naši stranu, pane Bucko? Mohl byste se přece stát bohatým a mocným mužem, kdybyste šikovně využil Pierceova vlivu.“

„Některé věci jsou důležitější než peníze,“ odvětil Jim. „Například úcta k sobě samému.“

„Nějak vám nerozumím,“ řekla Gail Dunnová. „Jste pistolník, ale myslíte a jednáte čestně. A máte odvahu. Chcete se postavit Pierceovi a jeho divoké bandě. Chtěla bych vědět…“

Dál se nedostala, protože se objevil starý kuchař, který přinesl misku plnou horké polévky.

„Podle mě to nemá žádný smysl,“ zavrčel a podal Jimovi misku a lžíci. „Doufám, že si spálí jazyk. To je to nejmenší, co tomu chlápkovi přeju.“

„Raději bys měl být zticha, Yauncey,“ řekla Gaila Dunnová. „Jim Bucko je ode dneška předákem mého ranče. Osedlej koně, vyjeď na pastviny a svolej naše kovboje! A přiveď Millerovy lidi.“

+ + + + +

Joe Pierce, který ve svém tmavém oděvu připomínal ďábla, před svým sídlem seskočil z koně a uzdu hodil svým mužům. Jeho pistolníci odjeli ke kovbojské ubytovně. Působil majestátně, když v chráničích nohou a s ostruhami na botách kráčel ke dveřím. Otevřel je a vešel dovnitř.

Charity stála před krbem. Rančer si odepnul revolverový opasek a pověsil jej na skobu na zdi. Poté přistoupil ke své dceři.

Místnost byla velmi rozlehlá. Na podlaze ležely žluté koberce, těžký a masivní nábytek z dubového dřeva připomínal interiér nějaké španělské misie. Přesto, díky své rozlehlosti, místnost působila jaksi prázdně.

Ze stropu visel železný lustr s šesti petrolejovými lampami. Na dubové lavici ležely vlčí kožešiny. Na stolech stály skleněné láhve. V zadní části místnosti se skvěl gigantický krb s římsou z jednoho kusu dubového dřeva. Poblíž stál ve stojanu umělecky provedený pohrabáč.

Nad římsou krbu poté viselo obří zrcadlo v tmavém dřevěném rámu. Napravo a nalevo od něj se nacházela dvě maurská okna s pestrými, dekorativními okenními tabulkami.

Vybavení místnosti zcela věrně vyjadřovalo jak bohatství a moc osob, které ji obývaly, tak jejich chlad. Nikdo, kromě Pierce a jeho dcery, se tam nikdy necítil dobře. Jako by se jednalo o vstupní bránu pekla – alespoň ten obrovský krb ji každému připomínal.

„Co se stalo?“ otázala se Charity. „Vidím ti na očích, že se v Trinidadu něco semlelo.“

Dobytkář ji o všem krátce zpravil. „Bylo to od tebe chytré, žes nám zajistila věrnost toho Tamblina,“ dodal. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že na něj budu tak brzy odkázaný. Myslím ale, že to je ten pravý muž, který by měl vést mé lidi. S kolty to umí. Naši lidé to vědí a proto ho poslechnou. Možná by dokázal porazit i Rifkina. Mohl jsem ho jmenovat maršálem. Ale chtěl jsem, aby ti byl nablízku – tím bude ještě povolnější. A za druhé jsem ho nechtěl ztratit z očí, protože mu ještě úplně nedůvěřuju. Odmítl provést můj rozkaz, když jsem ho s Rif kinem, Feldmanem a Coffeym poslal proti Millerovi a Hoytovi.“

„Víš, že stojím za tebou, ať se děje, co se děje,“ váhavě řekla Charity. „Někdy si jenom myslím, že bys mohl svého cíle dosáhnout i jinak než násilím.“

„Jsi žena a ženy bojují jinými prostředky než muži,“ odvětil rančer. „Jenže já už nejsem mladý, a když chci provést svůj sen a ovládnout Las Animas, musím jednat rychle. Nemohu si dovolit váhání a slabost. „ Charity na něj zamyšleně pohlédla.

„A co ten Jim Bucko?“

„ Poslal j sem za ním Rifkina. Asi už je mrtvý. Ten už nám nebude nebezpečný.“

„Ví o tom Russ Tamblin? Byl to jeho přítel. Jak to přijme, až se dozví, že jsi přikázal Bucka odklidit?“

„Nikdy se to nedozví,“ odpověděl rančer. „Až Bucka najdou s kulkou v zádech, budou všichni věřit tomu, že to udělali Colbyho, Millerovi nebo Dunnovi kovbojové jako pomstu za smrt svých lidí. Myslím, že ani Tamblin o tom nebude pochybovat.“ Odmlčel se a pohlédl do ohně. Z jeho tváře vyzařovala téměř ďábelská posedlost.

„Pustil jsem se do boje a nezastavím se před žádnými prostředky, když jde o vítězství,“ poznamenal. „Vždycky jsem chtěl vlastnit tuto zem. A potom přišli ti malí rančeři. Teď s nimi konečně zatočím, a to velice rychle. Chci, aby se můj dobytek jednoho dne pásl na území, které se bude rozlohou rovnat malému království.“

Charity Pierceová jej mlčky pozorovala. Vždy, když se v jeho tváři objevil onen ďábelský výraz, se jí zmocnil strach. Zároveň však na ni jeho tvrdá vůle působila i jako mocné kouzlo. V jejích očích se jejímu otci nerovnal žádný druhý muž.

Ovládal svou zemi a byl připraven svůj vliv ještě rozšířit. Jeho chuť po moci byla neukojitelná. Zatím vždy zlomil každého, kdo se mu postavil do cesty. Neznal skrupule a snad právě proto ho ostatní považovali za nepřemožitelného.

Pouze jednou Charity Pierceová potkala muže, kterého se instinktivně bála – a byl to Jim Bucko. Ten však již byl mrtev a nemohl zkřížit plány jejího otce.

Někdo vstoupil do dveří. Otočila hlavu a spatřila Russe Tamblina.

„Co chcete?“ otázal se rančer.

„Co bude dál, pane Piercei?“

„Mám v úmyslu hnát můj dobytek k Očistci. Můj předák Slagle dostal pokyn sehnat stáda. Za dva dny budeme schopní přehnat dobytek přes pastviny malých rančerů k řece.“

„Dobrá, očekávám vaše příkazy,“ řekl Russ.

Zdálo se, že chce odejít, když zaváhal a pohlédl na Charity, která v mihotavém světle plamenů vypadala ještě krásněji a vyzývavěji než jindy.

„Máte ještě nějaké otázky?“ zeptal se dobytkář.

„Ne,“ řekl Tamblin a opustil dům.

Neušel ani dvacet kroků, když se za ním otevřely dveře. Obrátil se.

Rychlými krůčky k němu mířila Charity Pierceová.

„Odpusťte mému otci, že k vám byl tak strohý,“ prohodila a položila mu ruku na rameno. „Má za sebou těžký boj. Potřebuje lidi, Russi, na které se může spolehnout.“

„Chápu. Koneckonců, právě on mě platí. Takže musím plnit jeho příkazy.“

„Neměl byste se na to dívat takto,“ opáčila Charity. „Můj otec vám důvěřuje, Russi. A jestli jeho důvěru nezklamete, pomůže vám začít nový život. Má dost peněz na to, aby vám pomohl.

A pak možná budete moct uskutečnit své sny.“

„Kdysi jsem měl velké sny, ale teď věřím, že úsměv ženy je víc než moc a bohatství,“ tiše odpověděl Russ Tamblin a s obdivem pohlédl na Charity.

„To, co váš otec zamýšlí, je nebezpečné,“ dodal. „A co se prostředků týče, tak si nevybírá. Já jsem proti takovým věcem. To, co mě tu drží, nejsou peníze, co mi slíbil – jste to vy, Charity.“

„Kvůli mně jste se dokonce rozešel s Jimem Buckem,“ poznamenala. „To vám nezapomenu.“

„Jim byl můj druh. Ale v mnohém jsme se rozcházeli. Už o tom nemluvme. Člověk má v životě jen několik přátel.“

„Vy máte přátele,“ řekla Charity a její slova zněla Russovi jako příslib. „Přátele, kteří nezapomínají na to, co jste pro ně udělal.“

Byl hráčem a nejednou hrál s cinknutými kartami. Prohlédnout oči krásné ženy je však těžší než poznat falešné karty.

A Russ Tamblin je neprohlédl.

+ + + + +

Stodola Dunnova ranče byla osvětlena mnoha lucernami. Bylo již po půlnoci a venku panovala tma. Muži, kteří se shromáždili ve stodole, nedůvěřivě hleděli na Jima Bucka, který stál před nimi a pokoušel se jim vysvětlit, jak by se měli bránit Pierceovým pistolníkům.

„Zatím jste s nikým takovým neměli co do činění,“ říkal kovbojům Dunnova a Millerova ranče. „Na každého z vás připadají tři Pierceovi zabijáci. Umí to s koltem, jsou chladní a bezohlední. Otevřený boj s nimi by pro vás znamenal jistou smrt. Existuje pouze jeden způsob, jak je porazit: překvapivý útok. Joe Pierce má na své výplatní listině dvacet pistolníků a k tomu ještě kovboje. Až se ocitnete před hlavněmi jejich koltů, bude už pozdě.“

„Myslíte, že by na nás ten ksindl zaútočil na našem vlastním území?“ otázal se jeden křivonohý kovboj stojící poblíž Jima.

„To je jisté. Joe Pierce požene svá stáda přes hranice vašich pozemků k Očistci. Poněvadž se jedná o šedesát tisíc kusů, bude mu to trvat dva, nejvýše tři dny, než se objeví na Mustang River. Myslím.“

Dál se Jim nedostal, protože zvenčí se ozval dusot mnoha kopyt. Krátce nato se otevřela vrata stáje a dovnitř vstoupil Ransom Colby se svým mužstvem.

Rančer nenávistně pohlédl na Jima, načež se obrátil na Gail Dunnovou, jež zatím stála v pozadí.

„Musíte mít zatraceně dobrý důvod k tomu, abyste slepě důvěřovala jednomu z Pierceových pistolníků, Gail,“ rozrušeně zvolal. „Starý Yauncey byl na mém ranči a o všem mi pověděl. Nechtěl jsem tomu věřit, ale teď na vlastní oči vidím, že mluvil pravdu. To jste zapomněla, že ten chlap,“ řekl a prstem ukázal na Jima, „patří k té hordě, která zavraždila vašeho muže? Měli bychom ho pověsit na nejbližším stromě.“

„Nikdo se tu věšet nebude, Ransome,“ odvětila Gail Dunnová rázným hlasem. „Bucko je tu s čestnými úmysly. Jestli někdo může ty lumpy zastavit, tak je to on. Měli bychom si ho aspoň vyslechnout.“

Colby zůstal skeptický.

„A co když to nemyslí poctivě? Co, když ho poslal Joe Pierce, aby nás ošálil?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Yauncey a já jsme ho našli se střelnou ránou na hlavě. To mi jako důkaz o tom, že mu můžeme věřit, stačí.“

„Takže vy jste teď na jeho straně?“ vyzvídal Colby.

Gail Dunnová si pevněji přitáhla šátek, který měla kolem ramen, a přistoupila k Jimovi.

„Věřím mu, když říká, že nám chce pomoci,“ odtušila pevným hlasem, který měl na přítomné muže svůj účinek. „Pečlivě jsem přemýšlela o všem, co mi Jim Bucko řekl, a důvěřuju mu. Ransome, bez Buckovy pomoci ty pistolníky neporazíme. Nebo si snad věříte, že zastavíte čtyřicet mužů a šedesát tisíc kusů dobytka?“

Colbymu trhlo ve tváři, ale posléze se uklidnil. Musel připustit, že vývody Gail Dunnové jsou opodstatněné.

Kovbojové těchto malých rančerů zkrátka a dobře na pistolníky neměli. Šanci jim dával pouze Bucko.

„Dobrá tedy, poslechnu si, co nám řekne,“ prohodil.

Jim se obrátil na ostatní.

„Pierce je mazaný a chladnokrevný,“ řekl. „Využije každou příležitost, která se mu naskytne. To znamená, že se pokusí prorazit i se svými stády na místě, kde bude čekat nejmenší odpor. A to je Dunnův ranč. Má nejmenší mužstvo a chybí mu rančer i předák. Pro nás to teď znamená, že musíme zjistit, na kterém místě ti ničemové zaútočí. Právě tam jim totiž musíme připravit nečekané přivítání.“

„A, když zaútočí na jiném místě, než kde to budeme očekávat?“ nedůvěřivě se otázal Colby. „Pak nám Pierce vpadne do zad.“

„Šedesát tisíc kusů dobytka nemůže hnát, aniž by zvířil prach,“ odpověděl Jim. „I kdyby to obrovské stádo shromáždil na nějakém skrytém místě, dozvěděli bychom se o něm už na vzdálenost deseti, dvanácti mil.“

Colby souhlasně přikývl. Jednalo se o zkušeného dobytkáře. Věděl, že Bucko má pravdu. Oblak prachu, který zvíří 240 tisíc kopyt, člověk prostě nemůže přehlédnout.

„Dobrá, rozuměl jsem,“ řekl, když Jim skončil. „Uděláme to, co řeknete. Ale, jestli s námi hrajete falešnou hru, Bucko, tak dopadnete velmi špatně.“

A na potvrzení svých slov položil dlaň na pažbu svého koltu.

+ + + + +

Později, když už vše probrali a Colby se svým mužstvem i Millerovi kovbojové odjeli pryč, stáli Jim Bucko a Gail Dunnová o samotě před stodolou. Jedinými svědky jejich rozhovoru byly hvězdy.

„Vzdal jste se spousty peněz, které vám slíbil Pierce, jenom proto, abyste se přidal na naši stranu,“ řekla Gail, „můžete mi říct, proč?“

„Vždycky jsem se snažil rozlišovat mezi právem a bezprávím. A to pro pistolníka není jednoduché,“ odvětil Jim Bucko. „Ve většině prérijních válek leží pravda a lež těsně vedle sebe. Ale když jsem přijel do Trinidadu, velmi rychle jsem si uvědomil, že Pierce je jen mocichtivý pirát. V dobytkářských krajích je hodně mužů jako on, lidí, kteří čím víc mají, tím víc chtějí.“

„Můj muž a já jsme do Colorada přišli z Východu,“ špitla Gail. „I tam jsou násilníci jako Joe Pierce. Na západ jsme se vydali, abychom jim unikli. Ale zvolili jsme si to nejhorší možné místo.“

„Vyhnuli jste se jednomu boji, abyste se dostali do dalšího,“ poznamenal Jim. „Jedno přísloví říká: Kdo chce utéct hřbitovu, ten musí mít dlouhé nohy.“

„Chcete tím říct, že pro lidi, kteří chtějí jenom v klidu žít a pracovat, na světě není místo?“ nevěřícně se otázala.

„Ne. Ale všude na světě lidé musí bojovat za svá práva. A ten, kdo nedovede rozdávat tvrdé rány jako jeho protivník, na konci podlehne.“

„Tomu nevěřím.“

„Bohužel je to tak. A bude to tak, dokud budou lidé žít.“

Bok po boku kráčeli po dvoře ranče, až přišli k domu. Tam se Gail na Jima otočila a pohlédla mu do tváře. V očích se jí odrážel svit hvězd.

„Poprvé za dlouhou dobu mám znovu odvahu,“ poznamenala. „Díky vám.“ Chvíli váhala, aby pak dodala: „Dobrou noc, pane Bucko!“

Obrátila se a odešla do domu.

Jim za ní hleděl a přemýšlel. Uvědomil si, že ji miluje. Vůbec poprvé od smrti své manželky pocítil lásku k nějaké ženě.

Pomalu se vydal k ubytovně.

Jeho život se změnil.

+ + + + +

V poledne následujícího dne již byl Pierceův dobytek sehnán.

Šedesát tisíc kusů dobytka – zejména se jednalo o polodivoký, texaský longhornský skot – dokázalo zvířit tolik prachu, že ten potom zastínil i samo slunce.

Zatímco se kovbojové pokoušeli udržet ono obrovské množství dobytka pohromadě na zhruba třech mílích čtverečních východně od Mustang River, tábořili pistolníci na úpatí jednoho kopce.

Russ Tamblin přijel do ležení, seskočil ze sedla, přivázal svého koně a vydal se k ohništi, aby si zde dal hrnek horké kávy.

Přivítalo ho mlčení. Věděl, proč se k němu pistolníci takto chovají: neuznávali ho za svého vůdce. Respektovali Sida Rif kina a také Jima Bucka, jehož pověst přesahovala hranice Texasu. Ale Russ Tamblin jim teprve musel ukázat, že si dokáže vynutit svou vůli.

„Za setmění vyjedeme,“ zvolal tak hlasitě, že to museli slyšet všichni. „Budeme se držet za zvířeným prachem.“

„Jestli pojedeme těsně za dobytkem, ocitneme se v nebezpečí. Přes ten prach nic neuvidíme. A jestli stádo narazí na nějakou překážku a obrátí se, nemáme šanci.“

Muž, který hovořil, byl jistý Hondo Laňce, pistolník se sokolím zrakem odkudsi z Mississippi, jeden z nejrychlejších z celého mužstva, který byl přítelem Sida Rif kina. Nyní se opíral o své sedlo a vyzývavě hleděl na Russe.

„Kdyby byl naším vůdcem Rifkin, určitě by vymyslel lepší plán,“ provokoval dál. „Jsi příliš mladý na to, abys nám rozkazoval, Tambline. Kromě tohos byl přítelem Jima Bucka, který nás nechal ve štychu. Kdoví, jestli i ty nechceš zradit tak jako Bucko. Já ti nevěřím. A to samé si myslí i většina ostatních.“

„To je možné,“ připustil Russ. „Ale je to zkrátka tak a já jsem ten, kdo dává rozkazy. Komu se to nelíbí, ten může jít.“

„Slyšel jsem, žes byl profesionálním hráčem, než přišels s Buckem do Trinidadu,“ řekl Laňce. „Měls zůstat u karet, pak bys měl možná před sebou dlouhý život.“ Tamblinovi trhlo ve tváři.

„Takové výhrůžky na mě neúčinkují. Na západ od Mississippi je hodně chlápků, kteří dokážou jenom žvanit. Nemám proč se jich bát.“ Věděl, že by neměl příliš dlouho mluvit. Rukavice byla hozena a on ji musel zvednout.

Byl mladší než většina z nich a tito lidé si jen neradi nechají dávat rozkazy někým, koho neuznávají. To, jestli ho budou poslouchat, se muselo rozhodnout předtím, než se vydali přes Mustang River.

Russ Tamblin postavil cínový hrnek na zem a vstal. Také Laňce se zvedl. Pravou ruku držel těsně nad pažbou revolveru a výraz jeho tváře prozrazoval, že je rozhodnut vést boj na život a na smrt. Možná počítal s tím, že ho Pierce jmenuje vůdcem smečky, když odkrouhne Tamblina.

„Vždycky jsem nesnášel hráče,“ zavrčel. „Chlápci jako ty, Tambline, vždy hrají s cinknutými kartami. Rozumějí blufování, ale ne boji.“

„Posaď se, Lanci!“ zvolal Russ chladným hlasem. Jeho paže mu volně visely, zápěstími se dotýkal slonovinových pažeb koltů. Bylo mu jasné, že Laňce myslí svou výzvu vážně. Chtěl mu však dát šanci.

„Jdi k čertu!“ vyštěkl Hondo Laňce a bleskově sáhl po koltu.

To, jak Russ tasil, v podstatně nikdo ani neviděl. Záblesky z hlavní jeho revolverů však spatřili všichni. A pak se ozvaly dva výstřely, které se slily v jeden.

Hondo Laňce rozhodil rukama, zavrávoral dozadu a skácel se k zemi.

Tamblin výhružně namířil na okolostojící muže. Nikdo z nich však nechtěl napodobit Laňce.

Jeho rychlá smrt jimi otřásla, jako by na ně někdo vylil vědro ledové vody.

„Ještě někdo, kdo ode mne nechce přijmout rozkazy?“ otázal se Russ. Když mu nikdo neodpověděl, strčil své kolty do pouzdra.

Pak si sedl k ohni a chopil se cínového hrnku. Káva ještě byla horká. Usrkával ji a užíval si pocitů triumfu. Věděl, že ostatní na něj hledí. Nikdo z nich ani nemukl.

Konečně se stal jejich nezpochybnitelným vůdcem.

+ + + + +

Na dvůr Dunnova ranče přicválal jezdec na zpěněném koni.

„Viděl jsem obrovské mračno prachu na východ od Mustang River!“ oznamoval, zatímco zadýchán slézal z koně. „Blíží se vyschlým korytem. Musí se jednat o velmi mocné stádo. Odhaduju, že Pierceovo mužstvo sem žene i tu poslední krávu.“

„Je to tady,“ řekl Jim Gail Dunnové a Colbymu, kteří s ním stáli před domem. „Musíme vyrazit.“ Už dva dny jejich hlídky patrolovaly podél Mustang River. Dopoledne obdrželi zprávu, že téměř ze všech světových stran se na východ od řeky shromažďuje dobytek. Poté poslal dva muže, aby přivedli Millerovo a Colbyho mužstvo.

Nyní kovbojové spěchali ke svým koním, kteří byli v dlouhé řadě přivázáni před domem, stodolou a stájí.

„Vy si opravdu myslíte, že dokážete zastavit šedesát tisíc kusů dobytka, Jime?“ nedůvěřivě se otázala Gail.

„Aspoň to zkusíme,“ odpověděl Jim. „Myslím, že máme šanci.“ Když se vyšvihl do sedla, přistoupila k jeho koni a chytila jej za ruku.

„Buďte opatrný!“ prosila ho.

Přikývl. Jejich pohledy se na okamžik střetly, aby pak Jim pobodl valacha ostruhami a bok po boku s Ransomem Colbym se vydal pryč.

Kovbojové tří mužstev je následovali. Celá kavalkáda zamířila s dusotem kopyt východním směrem.

Gail za nimi hleděla, dokud jí nezmizeli z dohledu.

Jim za poslední dny pečlivě prozkoumal území mezi řekami Očistec a Mustang River. Jednalo se o divoký a nepřehledný terén, kterým se dobytek rychle hnát nedal. Jedinou výjimkou bylo asi 200 yardů široké údolí, které vedlo jako obří oštěp přímo do srdce Dunnových pozemků. Právě na tomto místě mohli Pierceovi jezdci hnát stádo k Očistci.

Už se začalo stmívat, když tam dorazili. Jim počítal s tím, že tam budou Pierceovi pistolníci, kteří na ně pod rouškou temnoty zaútočí. Na svazích nalevo a napravo od údolí stály dva naložené Murphyho povozy přivázané lasy a postavené tak, že pokud by někdo ta lasa přesekl, sjely by do údolí. Vedle povozů stály plechové konvice plné nafty. Údolí mezi kopečky bylo porostlé seschlými keříky, které musely vzplanout jako troud.

Muži schovali koně do bezpečí za nevysoký pahorek, vytáhli ze sedlových pouzder winchestrovky a rozmístili se po obou stranách doliny.

Jim Bucko vyhlížel na východ. Jasně viděl mohutná oblaka zvířeného prachu. Podle jeho odhadu již první zvířata překonávala Mustang River.

Ještě půl hodiny a dostanou se do údolí.

Přikázal dvěma kovbojům z Dunnova ranče, aby povoz po jeho pravé ruce polili naftou. Poté jeden z nich sáhl po sekeře, zatímco druhý čekal na Jimovo znamení, aby mohl povoz zapálit.

Rychle se stmívalo. O čtvrt hodiny později už mračno prachu – přestože bylo tak mohutné – nebylo vidět, o to více však bylo slyšet bučení dobytka.

Ozvalo se kovové cvakání, když muži nabili své winchestrovky. Krátce nato se v ohybu údolí objevili první longhorni – první vlna nekonečného, rohatého moře.

„Teď!“ zvolal Jim na oba kovboje u povozu. Poté si opřel pušku o rameno a zmáčkl spoušť.

Tu za ním k nebi vytryskl ohnivý gejzír a hořící Murphyho povoz osvětlil noc. V následující vteřině se ozval úder sekerou. Laso bylo přeseknuto a planoucí povoz se s rachotem řítil do hlubiny.

To samé se dělo i na druhé straně údolí. Oba povozy se dole roztříštily, přičemž ohnivý déšť zapálil vyschlé keříky v údolí. Dolina se bleskově změnila v ohnivé moře.

Vítr pak šířil požár dál.

Stádo se však dostalo již příliš daleko na to, aby je oheň zastavil. Přední zvířata se obracela a snažila se vrátit, ale zadní je tlačila vpřed.

A pak se po jeho stranách objevili jezdci, kteří ho hnali dál.

„Palte!“ zvolal Jim.

Ihned po tom třeskly salvy z winchestrovek. Údolí se změnilo v peklo. Muži padali ze sedel, zasažení koně i krávy se v křečích válely po zemi. Stádo se změnilo v neovladatelnou masu. A kovbojové na úbočích stříleli dál, tak rychle, jak jen stačili obsluhovat páková nabíjení.

Pierceovi kovbojové odpovídali střelbou z koltů, ale jejich koně byli příliš vyplašení a vzpínali se, čímž znemožňovali přesné míření. Stále více jich padalo pod smrtící kopyta dobytka.

Pistolnická horda, která jela za stádem, potřebovala příliš mnoho času na to, aby se dostala dopředu, poněvadž vyděšený dobytek’jí zablokoval cestu. Proto nemohla včas zasáhnout.

Když Russ Tamblin uslyšel výstřely, okamžitě vytušil, že vjeli do léčky. Když se však dokázal probít až na špici stáda, zjistil, že skutečnost překonala i jeho nejhorší obavy.

Šedesát tisíc kusů dobytka – a s nimi i kovbojové a pistolníci –beznadějně uvízlo v léčce.

V zoufalé snaze za každou cenu dosáhnout průlomu se mladý hráč postavil ve třmenech a vypálil na úbočí, kde se neustále blýskalo.

Prudce se tam zvedla temná postava, pustila winchestrovku, rozhodila rukama, a svalila se po svahu dolů. Zároveň to však koupili dva nebo tři

pistolníci v bezprostřední Tamblinově blízkosti.

Russ pochopil, že mu zbývá jediná možnost: útěk.

Obrátil koně a vykřikl na své muže, aby jeli pryč, načež se sám vydal cvalem zpět. Přitom se neustále otáčel v sedle a střílel z koltu.

Náhle však kůň pod ním sebou trhl, klopýtl a zřítil se k zemi. Russ byl vyhozen ze sedla. Vrávoravě se zvedl.

Jezdci projeli kolem něj. Běžel s nimi i jeden kůň bez jezdce. Tamblin ho chytil za uzdu a zastavil jej, načež vylezl do sedla.

Jim Bucko, který zasáhl hráčova koně, měl Tamblina na mušce své winchestrovky. Nepoznal ho však.

Než stačil zmáčknout spoušť, zmizel Russ Tamblin v prachu a kouři.

Ostatní pistolníci se nedokázali dostat do bezpečí dostatečně rychle. Jejich koně byli uvězněni mezi splašenými longhorny. Většině jezdců se nepodařilo z toho pekla uniknout a skončili pod kopyty vyděšeného dobytka.

Jen hrstce mužů se povedlo ujet. Cválali na východ pronásledováni kulkami. Dva nebo tři z nich dokonce byli zasaženi a zřítili se ze sedel.

Zatímco Jim vytahoval náboje z poutek svého revolverového opasku, aby znovu nabil winchestrovku, vydali se první longhorni směrem, odkud přitáhli. Nejprve jich bylo jen pár, ale pak je následovali ostatní.

Desetitisíce kusů dobytka se hnaly zpátky jako bouře. Pod jejich kopyty se otřásala zem. Těch pár jezdců, kteří se je snažili zastavit, to brzy vzdalo, protože to nemělo smysl. Kromě toho měli plné ruce práce s tím, aby se sami zachránili.

Přeživší pistolníci prchali se svěšenými uzdami vedle stáda. Nikdo z nich ani nepomyslel na boj.

Jejich porážka byla totální.

Kovbojové na kopcích přestali střílet.

Ta část údolí, která ještě nebyla v plamenech, byla poseta mrtvolami dobytka a koní, mezi nimiž leželi padlí Pierceovi jezdci.

Pierceovi pistolníci zaplatili za svůj zločinný záměr krvavou daň.

+ + + + +

Ransom Colby se vynořil z temnoty, utřel si rukávem pot a saze ze tváře a zastavil se před Jimem.

„Myslím, že jsme se vůči vám dopustili křivdy,“ řekl. „Za to, že jsme Pierce a jeho bandu poslali k čertu, můžeme poděkovat vám. Je mi líto, že jsme vás v Trinidadu tak zřídili.“

Podal Jimovi pravici a ten mu ji stiskl. V myšlenkách však byl s Rus-sem Tamblinem. Doufal, že to mladý hráč přežil.

„Jak velké jsou naše ztráty?“ zeptal se.

„Jeden mrtvý a dva ranění na naší straně údolí,“ odpověděl Colby. „Jak to bylo na druhé straně, nevím. Ale Pierceovo mužstvo utrpělo těžké ztráty. Myslím, že už si na nás netroufnou.“

„Když dáme rančerovi dostatek času na to, aby znovu nabral síly, zkusí to zase,“ odtušil Jim. „A to nesmíme připustit.“

Ransom Colby na něj udiveně pohlédl.

„Co chcete dělat?“

„Chci vyjet s tuctem jezdců do Trinidadu a udělat tam pořádek. Pak pošlu telegram okresnímu šerifovi a federálnímu maršálovi v Tyrone a poprosím je o pomoc a podporu. Neměli by ji odmítnout.“

„V pořádku,“ přisvědčil Colby. „Doprovodím vás. Chci být u toho, když se vymete Trinidad. A moje mužstvo pojede s námi. Vyčistíme město od těch zatracených pistolníků. Ti ještě uvidí, s kým mají tu čest.“

+ + + + +

Když Russ Tamblin sesedl před kovbojskou ubytovnou Pierceova ranče ze sedla, tak ho natolik přemáhala únava, že nebyl schopen přemýšlet. Opřel se o svého koně a zavřel oči. Pocit ponižující porážky ho bolel víc než střelná rána, kterou utrpěl.

Dostal se sice z pekla v údolí za Mustang River, ale již nebyl tím samým člověkem, jako předtím.

„Hej, Tambline!“ zvolal někdo za ním. „Šéf chce s tebou mluvit! Máš jít do jeho domu.“

Russ přikývl, aniž by se ohlédl. Loudavým krokem se pak vydal přes dvůr k velké, honosné budově.

Joe Pierce stál před krbem zády otočen ke dveřím a díval se do plamenů. Charity se se zkříženýma rukama opírala o zeď. Když pohlédla na Tamblina, čišela z jejích očí nenávist a pohrdání.

„Zklamal jste, Tambline,“ procedil magnát mezi zuby. „Udělal jste neodpustitelnou chybu, když jste poslal pistolníky za stádem. Měli jet před ním a vyčistit mu cestu. Tato chyba nás stála vítězství. Vy – jenom vy – jste vinen touto zbytečnou, krvavou porážkou. Kvůli vaší neschopnosti jsem ztratil skoro polovinu svých mužů. Pistolníci, kteří přežili, se ani nevrátili na ranč, ale jeli rovnou do Trinidadu. To znamená, že už pro mne nepracují.“

Obrátil se a nenávistně na Russe pohlédl, přičemž zatnul ruce v pěst.

Mladý hráč pohlédl na Charity.

„Myslíte si i vy, že jsem vinen naší porážkou?“ otázal se.

Zablesklo se jí v očích a odpověděla: „Je snad nějaký důvod, proč bych si to myslet neměla? Jednou hloupou, zbytečnou chybou jste zničil všechny plány mého otce, Russi. Všechno, na čem pracoval a za co bojoval, je vaší vinou v troskách.“

„Dělal jsem vše, co bylo v mé moci, abych vám a vašemu otci pomohl,“ bránil se Russ jakoby omráčený jejími slovy. „Léčku, kterou nám připravili, jsem nemohl předpokládat.“

„Měl jste brát v úvahu možná nebezpečí,“ odsekla. „Můj otec vám svěřil velení nad jeho muži. A co jste udělal? Zničil jste nás!“

„Jak můžete takto mluvit, Charity? Myslel jsem, že ke mně cítíte více než…“

„Nikdy jsem k vám nic necítila,“ opáčila.

Russ nechtěl věřit svým uším. „Dala jste mi slib.“

„Ne.“

„Možná ne slovy. Ale žena má prostředky, jak dát muži najevo, že jí není lhostejný,“ řekl Russ.

Charity Pierceova mu pohlédla do očí a v jejím pohledu se vedle hněvu objevil i náznak soucitu.

„To jste opravdu věřil, že bych mohla patřit obyčejnému pistolníkovi?“

Tamblin sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem. Byl bledý jak stěna.

„Takže všechno, co jste mi řekla, byly lži?“ Zdálo se mu, že stojí před úplně jinou ženou.

„Nic jsem vám neslíbila,“ opakovala Charity. Její výraz byl opět tvrdý a nepřístupný.

Tu Russ konečně pochopil, jakou nečestnou hru s ním celou dobu hrála.

„Zneužila jste mě jako svůj nástroj,“ řekl chvějícím se hlasem. „Jim Bucko měl pravdu, když mě před vámi varoval. Možná jsem špatný člověk, ale vy mě ve svých špinavostech daleko překonáváte. Svými falešnými sliby jste mě chtěla přimět k tomu, abych pro vás dělal špinavou pistolnickou práci. Že jsem ho neposlechl a neodjel s ním.“

„Pak byste teď s ním byl v pekle,“ odvětila Charity Pierceová. Jakmile to vyslovila, uvědomila si, že toho řekla příliš. Vyděšeně pohlédla na Tamblina, jenž bezděky trhl rukama ke koltům.

V tom okamžiku se zvenčí otevřely dveře. Russ se otočil a spatřil hlavně dvou winchestrovek, kterými na něj mířili dva Pierceovi kovbojové.

Poté se obrátil na dobytkáře a pohrdavě na něj pohlédl.

„Teď už vím, na čem jsem,“ prohodil. „Odstavil jste Bucka, protože jste se bál, že by vám mohl být nebezpečný. Jim vás totiž prohlédl. Mě jste zneužili pro své špinavé cíle. A teď, když už vám nemůžu být užitečný, se mě chcete zbavit. Pošlete ty lidi pryč. Pořád budu mít dost času na to, abych vás vzal s sebou, Piercei.“

Byl široce rozkročen a rukama se téměř dotýkal slonovinových pažeb svých koltů. Z očí mu sršel hněv.

Pierce poznal, že zašel příliš daleko. Podcenil Tamblinovu odhodlanost. Kývnutím dal kovbojům znamení, aby odešli.

„Jste horší než celá ta smečka pistolníků, které jste najal,“ zavrčel Russ. „Skončíte v pekle, Piercei!“

Pozpátku pak odešel z rančerova domu. Nikdo mu v tom nebránil.

Nasedl do sedla svého vyčerpaného koně, který stál před kovbojskou ubytovnou a s koltem v ruce odjel.

Z jeho snů zůstal jen popel. Neprodal Pierceovi – lépe řečeno jeho dceři – pouze svůj kolt, ale i duši.

Bylo mu jasné, že za to ještě bude muset zaplatit.

Vydal se do Trinidadu.

+ + + + +

Na hlavní ulici Trinidadu panoval takřka sváteční klid, když Jim Bucko, Colby a deset jeho jezdců vjeli do města. Byl to však klid před bouří.

Obyvatelé Trinidadu tušili pohromu a tak raději nevycházeli z domů. Pouze před saloonem Longhorn a před maršálovou úřadovnou stálo několik osedlaných koní.

Jim Bucko zastavil svého valacha před stájí.

„Rozmístěte své lidi mezi domy a schovejte se,“ poradil Ransomu Colbymu. „Když na ně pistolníci, kteří ještě jsou ve městě, zaútočí, musí hned střílet. Nikdo nesmí podstoupit zbytečné riziko. Máme co dělat s protivníky, kteří jsou s koltem rychlejší než kdokoli s vašich mužů, Colby. Když jim dáte šanci, prohrál jste.“

Rančer se otočil v sedle a zvolal na své kovboje: „Slyšeli jste, co řekl Bucko. Řiďte se tím!“

Jezdci sesedli, přivázali své koně, chopili se winchestrovek a rozběhli se mezi domy po obou stranách hlavní ulice.

Jim Bucko a Colby zamířili k saloonu. Rančer držel svou winchestrovku u pasu a obezřetně se rozhlížel.

Před Longhornem se na chvíli zastavili, aby poté Jim Bucko rozkopl létací dveře a vstoupil dovnitř. Colby jej následoval. Rančer zůstal u zdi a winchestrovkou držel přítomné pod kontrolou.

U pultu stálo půltuctů mužů. Mezi nimi i světlovlasý Texasan Lee Coffey. Když se otočil, zaleskla se mu na hrudi hvězda zástupce maršála.

„K čertu, vy ještě žijete?“ zvolal a odstavil sklenici whisky, ze které se chtěl právě napít.

„Ano, ještě žiju,“ odpověděl Jim. „Hledám Pierce, Tamblina a Rifkina. Kde jsou?“

„ Joe Pierce se po prohraném boji vrátil na svůj ranč,“ řekl Coffey. „Tamblin teprve před chvílí přijel do města a Sid Rifkin je…“

„Jsem tady,“ přerušil ho chladný hlas.

Na horní části schodiště vedoucího do patra stál Sid Rif kin s cínovou hvězdou městského maršála na kožené vestě bez rukávů.

„Hledáte mě, Bucko?“

„Hledám celou bandu, Rifkine. Ale na Mustang River jste na mě střílel vy. Ze zálohy, jako zbabělec. Nedal jste mi šanci.“

Za pistolníkem se objevilo jedno děvče ve sporém oděvu, Rifkin ji však odehnal mávnutím ruky. Položil dlaně na dřevěné pažby svých koltů a jedovatě se pousmál.

„Bohužel jsem u Mustang River nebyl při tom,“ zavrčel. „Ale to je jedno, vždycky jsem chtěl vědět, kdo z nás dvou je rychlejší. Každého druhého nepřítele Joea Pierce bych vyhnal z města. To mu dlužím, protože mi dal maršálskou hvězdu. Ale vy se jen tak snadno vyhnat nedáte, že Bucko? Vás budu muset poslat k čertu.“

Hovořil pomalu, ale jeho ruce byly zatraceně rychlé. Tasil oba revolvery a vypálil. Ani jedna z obou kulek však nenalezla svůj cíl. Jim Bucko totiž vytáhl kolt stejně rychle. Navíc se ale přitom k Rifkinovi otočil bokem.

Poté dvakrát vystřelil.

Sid Rifkin to koupil a podlomilo se mu levé koleno. Svalil se na zábradlí schodiště, které jeho váhu nevydrželo, prasklo a Rifkin se pak zřítil šest stop hluboko na podlahu saloonu. Pokusil se ještě jednou vstát, ale už se mu to nepodařilo.

V tom okamžiku za Jimem zaduněla rána z pušky. Obrátil se a spatřil Lee Coffeyho, jenž se s koltem v pravé ruce skácel na pult. Uprostřed jeho cínové hvězdy mu zela díra.

Colby znovu nabil winchestrovku a namířil na ostatní pistolníky.

„Chtěl vám střelit do zad, Bucko,“ prohodil. „Co uděláme s těmi ostatními?“

„Radím vám, abyste okamžitě zmizeli z města!“ řekl Jim. „Vlastně si ani nezasloužíte, abychom vás takto nechali běžet. Jestli tu za hodinu někoho z vás potkám, tak ho postavím před soud a skončí ve vězení nebo na šibenici, to vám zaručuju. Zavraždili jste muže, kteří vám nic neudělali. Za to si zasloužíte tvrdý trest. Váš čas ve městě již skončil. Takže nasedněte do sedel a odjeďte. A to rychle!“

Nikdo z pistolníků se neodvážil odporovat. Stáli tam jak zpráskaní psi a neměli chuť dál bojovat za ztracenou věc. Jeden po druhém odcházeli ze saloonu, aby venku vylezli na koně a odjeli pryč.

„Doufám, že jsme neudělali chybu, když jsme je nechali takto odejít,“ řekl Colby, když zmizeli. „Mohli by nám vpadnout do zad.“

„Pistolník se nikdy nevrací na místo své porážky,“ opáčil Jim a strčil si kolt do pouzdra. „Ti se nezastaví ani po sto mílích. Nikdo z nich už se v Las Animas neukáže. Pojďte, Colby! Musíme poslat telegram federálnímu maršálovi a šerifovi v Tyrone.“

+ + + + +

Oba muži opustili saloon. Na verandě se Jim zastavil a rozhlédl se po hlavní ulici. Koně před Longhornem a maršálovou úřadovnou již zmizeli. Pouze před obchodem, kousek dál, stál jeden osedlaný kůň. Jim tušil, komu patří.

A měl pravdu. Dveře obchodu se otevřely a ven vyšel Russ Tamblin. Nesl plátěný pytel – viditelně s potravinami. Přistoupil ke svému koni a pověsil vak na hrušku sedla.

V tom okamžiku spatřil Jima Bucka a zarazil se. Russ zbledl a přivřel oči. Váhal. Nakonec však od koně odstoupil a palci se zahákl za kohoutky svých koltů.

Russ Tamblin věděl, že souboj je nevyhnutelný. Zradil Buckovo přátelství. Bojovali na opačných stranách. Nyní spolu museli zúčtovat.

Jeho údiv i radost z toho, že Jim Bucko je naživu, byly rázem pryč. Nyní již věděl, komu vděčí za porážku na Mustang River. Kupodivu však nepociťoval hněv.

Osud rozhodl a on toto rozhodnutí přijal. A to velmi lhostejně. Russ již neměl žádnou naději, a proto se ani ničeho nebál.

Jim čekal, že Russ nasedne na koně a zmizí stejně jako ostatní pistolníci. Neučinil nic, aby ho zadržel. Když však viděl, že se chystá na souboj, zavrtěl hlavou.

„Nasedni a odjeď!“ pobídl.

Jenže Russ ho nemohl slyšet. A i kdyby ho slyšel, tak by jeho slova nechápal. Zoufalí lidé jednají málokdy uvážlivě.

Ransom Colby zvedl winchestrovku, avšak Jim mu ji sklonil.

„Ne.“

Jednalo se o věc pouze mezi ním a Tamblinem. Nikdo jiný se do ní nesměl plést.

Sestoupil z verandy do prachu ulice a vykročil k Russovi.

Mladý hráč ho bez hnutí očekával s dlaněmi na pažbách koltů. Když Jim přišel až na pětadvacet yardů, ozval se za ním dusot kopyt. Zarazil se a ohlédl se.

Na konci ulice se objevila řada jezdců v čele s Joem Piercem, který jel na svém mohutném, tmavém hřebci. Sebral zbytky svého mužstva a vrátil se do Trinidadu, aby zachoval svou moc nad městem. Porážka na Mustang River pro něj byla zlá, ale ještě stále neztratil vše. Věděl, že má šanci, ovšem pouze tehdy, pokud bude jednat rychle. Jeho sokové si mysleli, že je na konci. A v tom spočívala jeho naděje. Chtěl je překvapit. Musel jenom přijet za přeživšími pistolníky do Trinidadu a slibem vysoké mzdy je znovu získat do svých služeb.

Ale teď – když vjel do města – náhle spatřil Jima Bucka, Ransoma Colbyho a Russe Tamblina, tři muže, které nejvíce nenáviděl.

Přestal se ovládat, prudce trhl uzdou a zabrzdil svého hřebce, který se vzepjal na zadní, a sáhl po koltu.

Ten pohyb byl pro Colbyho muže připravené s winchestrovkami mezi domy na obou stranách ulice signálem. Spustili palbu a proměnili hlavní ulici v peklo.

Pierceovi lidé, kteří unikli smršti kulek, tasili revolvery, ale byli ve značné nevýhodě, protože jejich vyplašení koně se vzpínali a oni tak nemohli přesně mířit.

Mnoho koní se s děsivým ržáním skácelo k zemi a shodilo své jezdce. Někteří sesedli a pokoušeli se krýt, jiní si chtěli prostřílet cestu ven. Daleko se však nedostali.

Od fasád domů se odrážela ozvěna výstřelů a nad hlavní ulicí se vznášely obláčky dýmu.

Když přestřelka začala, tak se Jim přikrčil, vytáhl oba kolty a běžel přes ulici do průchodu mezi dvěma domy. Jedna kulka mu proletěla koženým chráničem nohy, avšak nezranila ho. Další mu vyrazila zbraň z levé ruky. Vrhl se k zemi, převalil se, schoval se za jednu zídku a vypálil na jednoho jezdce, jenž na něj pálil. Zasáhl ho a srazil ho ze sedla.

To se však již objevili další jezdci a mezi nimi i Pierce a jeho předák Slagle. Jejich kulky hvízdaly nad Jimem. Ten se obrátil a běžel průchodem dál až na dvůr, na kterém stály dvě staré kůlny.

Třikrát vystřelil na pronásledovatele. Poté, když měl prázdný bubínek, se skryl za jednu kůlnu a znovu jej nabil. Levá ruka ho velmi bolela – vždyť mu z ní také jedna z kulek vyrazila kolt. Mohl jí pohybovat jen se zaťatými zuby.

Slyšel odfrkávání a dusot koní, hlasy mužů, chvatné kroky a cinkot ostruh. Posléze již zazníval jen ryk boje.

Když Jim obezřetně zvedl hlavu, spatřil několik koní bez jezdců, kteří stáli v průchodu, jenž opustil jen před chvílí. O zlomek vteřiny později padl výstřel a kulka se zavrtala do stěny kůlny jen dlaň od Jimovy hlavy.

Zpoza druhé kůlny se vynořila postava s winchestrovkou. Muž znovu nabil a zamířil. Vypálit však již nestačil. Rána z Jimova koltu ho poslala do pekel.

Náraz ho odhodil na stěnu kůlny, po které se svezl na zem, kde zůstal bezvládně ležet.

Ve stejném okamžiku však třeskl výstřel z druhého směru. Jim cítil ostrou bolest v levém rameni. Padl k zemi, převalil se a spatřil dalšího chlápka s winchestrovkou. Stál ani ne deset kroků od něj. Jim tušil, že už na něj nestihne namířit. I když byl velmi rychlý, asi by to nestačilo.

V tom momentě se ozvala rána z revolveru.

Muž s winchestrovkou vytřeštil oči, padl na kolena a svalil se na zem.

Mezi domy se objevila přikrčená postava, jež běžela ke kůlně, za níž ležel Jim. Byl to Russ Tamblin.

Skočil za ním a jen o vlas tak unikl kulce, jež mu hvízdla nad hlavou. Byl zadýchaný, ale usmíval se.

„Koupils to?“ otázal se.

„Dá se to vydržet,“ odvětil Jim. „Proč nebojuješ na Pierceově straně? Vždyť tě platí.“

„Užne.“

„A krásná zrzavá Charity se zelenýma očima? Myslel jsem, že ty a to děvče…“

„To je minulost,“ odtušil Russ. „Teď už vím, co si o mně myslí doopravdy.“

Na tváři se mu objevil stín. Chtěl něco dodat, ale tu padl další výstřel a kulka se zaryla těsně před něj. Jim se přitiskl ke stěně kůlny, přičemž si všiml, že mu z rány na rameni teče krev.

„Tam je,“ zamumlal Tamblin a kývl nahoru.

Bucko spatřil hlavu a ramena muže, který ležel na nejvyšším schodě dřevěného schodiště na zadní straně jednoho domu.

Šlo o Lewta Slaglea, Pierceova předáka.

Slagle právě zvedal kolt.

Russ Tamblin však byl rychlejší. Vypálil, předák pustil kolt a zůstal ležet tak, jak byl. S jedinou změnou. Byl mrtvý. Tamblinova kulka vyřadila zákeřného střelce dřív, než mohl provést svůj temný záměr.

„Myslím, že už zbývá jenom Pierce,“ řekl hráč. Strčil vystřílený kolt do pouzdra a druhý revolver si přehodil z levé do pravé ruky. „Věřil jsem, že Pierce to po porážce u Mustang River vzdá. Ale asi si myslí, že už zašel příliš daleko na to, aby se stáhl. Všechno vsadil na jednu kartu. Byl jsem hlupák, že jsem tu špinavou hru, kterou se mnou on a Charity hráli, neprohlédl. Já.“ Náhle Russ vykřikl: „Pozor, Jime!“

Obrátil se a vrhl se mezi Jima Bucka a Pierce, který se – se dvěma revolvery v rukou – vynořil zpoza druhé kůlny. Z hlavní jeho koltů vyšlehly plameny smrti.

Russ Tamblin zasténal a skácel se k zemi.

Poté Jim vystřelil. Zasáhl. Rančer se svalil na zem jako pytel otrub. Jim odhodil kolt a přiskočil k Tamblinovi. Mohl pohybovat jen pravou rukou, takže pro něj bylo obtížné mladého hráče obrátit.

Stačil mu krátký pohled na to, aby poznal, že Russovi již není pomoci. Dvě kulky ho poslaly na cestu, odkud už není návratu. Ještě ale žil a křečovitě se usmíval.

„Obětovals pro mě svůj život, Rus-si, proč?“ otázal se Jim pohnutým hlasem.

„Já jsem – duhu – v Coloradu – nenašel,“ přerývaně odpověděl hráč. „Ty – sis – zvolil – lepší cestu – Jime. Mé sny – byly příliš velké – na to, abych – je mohl uskutečnit. Doufám, že – ty to – dokážeš. Já…“

Poklesla mu hlava a světlo v jeho očích zhaslo. Hrdost a bolest, láska a nenávist, věrnost a zrada – to všechno bylo pryč.

Jim zaslechl kroky a vzhlédl. Jednalo se o Colbyho a jeho kovboje, kteří – černí od dýmu a mnozí i ranění – mlčky přicházeli k oběma pistolníkům, živému i mrtvému. Jim pustil Tamblina na zem a znaveně vstal. Levá ruka se mu bezvládně houpala, rukáv byl celý od krve.

„Nebyl to jeden z Pierceových jezdců?“ otázal se Colby hledící na mrtvého hráče.

„To už teď není důležité,“ odpověděl Jim. „Hledal konec duhy, hledal své štěstí. Doufám, že to, co tak dlouho hledal, už konečně našel.“

Nemluvilo se mu snadno, ale nikoli kvůli bolesti v rameni.

Colby se rozhlédl a jeho pohled ulpěl na Joeu Pierceovi, jenž ležel tváří v prachu.

„Je po něm,“ řekl. „Způsobil lidem v Las Animas mnoho zla, protože nikdy neměl dost. A všechno, co mu teď zůstane, je jen ta trocha hlíny, pod kterou bude ležet.“

Když se vrátili na hlavní ulici, stáli na ní jezdci Pierceova mužstva se zdviženýma rukama. Hlídalo je pár Colbyho kovbojů. Několik Pierceových lidí při přestřelce přišlo o život, mnozí byli ranění. Jako omámení tam teď stáli s popelavý-mi tvářemi. Jejich kolty ležely v prachu ulice.

„ Joe Pierce je mrtvý,“ oznámil jim Ransom Colby. „Bojovali jste pro špatného člověka. Teď je po všem. Nasedněte na koně a odjeďte na váš ranč nebo někam pryč! Je samozřejmou povinností každého kovboje, že bezpodmínečně bojuje za cejch, pro který jezdí. Proto nikoho z vás nepověsíme ani nepředáme k soudu.

Ale za několik dnů sem přijedou federální maršál a okresní šerif z Tyrone. Jestli bude tvář někoho z vás na jejich zatykačích, tak… A teď už konečně zmizte!“

Pierceovi jezdci neváhali. Většina kovbojů odjela směrem na jeho ranč, někteří však zamířili na jih, k hranici státu. Za pět minut již nezůstal v Trinidadu ani jeden z nich.

„Myslím, že toto je konec války o prérii v okrese Las Animas,“ prohodil Colby.

„Definitivně to skončí, až tu šerif s federálním maršálem nastolí právo a pořádek,“ opáčil Jim. „Měli bychom jim poslat telegram do Tyrone.“

Náhle se o něj pokusily mdloby. Zavrávoral a spadl by na zem nebýt včasné pomoci Ransoma Colbyho. Krvácení ho velmi oslabilo.

„Přiveďte ho k doktorovi, ale opatrně!“ zvolal rančer na jednoho ze svých lidí. „Já pošlu vaším jménem telegram, Bucko.“

Jim jej chytil za ruku. „Tamblin,“ zamumlal, ačkoli se mu točila hlava. „Rádně ho pohřběte. Ne za zdí. Pohřběte ho – na druhé straně hřbitova, tam, odkud – po každé bouřce bude moct vidět duhu.“

Poté ztratil vědomí.

Znovu se probral u lékaře, který mu vytahoval kulku z ramene.

„Měl jste zatraceně štěstí, příteli,“ řekl doktor. „Trochu hlouběji a kulka by vám zasáhla srdce nebo plíce. Potom bych vám nepomohl ani já. Ale takto už za pár dnů budete moct znovu do sedla. Chtěl byste tu kulku na památku?“

„Ne,“ tiše odvětil Jim. „Na tento den nezapomenu tak jako tak. A ne kvůli tomu zranění.“

Když to říkal, myslel na Russe Tamblina.

+ + + + +

O tři dny později přijeli z Tyrone federální maršál, okresní šerif a soudce. Jak se ostatně očekávalo, potvrdili oprávněnost nároků menších rančerů na území jihovýchodně od řeky Očistec.

Jednání se účastnila i Charity Pierceová. Za těch několik dnů se úplně změnila. Zdálo se, že během pár dnů zestárla o celá desetiletí. Ztuhle seděla na své židli, na nikoho se neodvážila pohlédnout a vypadalo to, že vůbec neposlouchá. Její pýcha se zdála být nezlomena, ale to byla jenom maska. Ve skutečnosti už neměla sílu. Oheň v jejích zelených očích vyhasl.

Po jednání Charity sama nastoupila do své bryčky a odjela. Nikdo ji nedoprovázel, jelikož těch několik kovbojů, kteří jí ještě zůstali, mělo plné ruce práce s tím, aby sehnali rozprchnutý dobytek a zjistili, kolik kusů bylo ztraceno. Jenom jednou – když šerif oznámil, že kulka, jež zabila Joea Pierce, pocházela z Buckova koltu – Charity odložila svou kamennou masku. Obrátila se na Jima a věnovala mu nenávistný pohled.

Když vše skončilo, nasedl Jim s Gail Dunnovou do jednoho rančerského povozu, který byl mezitím za jedním obchodem naložen zbožím. Jim přivázal svého koně za povoz a chopil se opratí.

Trinidad působil mírumilovným dojmem, když projížděli po hlavní ulici, na které ještě před několika dny zuřil lítý boj. Život ve městě byl úplně jiný, když zmizeli všichni ti pistolníci s nebezpečnými kolty a ještě nebezpečnějšími pohledy.

Na prosbu Gail zastavili před hřbitovem, vysedli a prošli se kolem dlouhé řady čerstvých hrobů, v nichž ležely všechny oběti právě skončené války o prérii. Na dřevěných křížích byla vyryta jejich jména. Chybělo pouze jediné – Joe Pierce. Ten byl totiž pohřben na svém ranči. Trvala na tom jeho dcera. Snad to tak bylo i dobře, neboť na městském hřbitově by možná rušil mír i po smrti.

Gail Dunnová se pomodlila u hrobu svého manžela, zatímco Jim postál u místa posledního odpočinku Russe Tamblina. Když smekl klobouk, všiml si, že na hrob někdo položil květiny. Jednalo se o texaské růže. Ještě byly čerstvé.

„Kdo by sem mohl dát ty květiny?“ otázala se Gail, jež k němu neslyšně přistoupila.

„Široko daleko jsem viděl texaské růže jenom na jediném místě – na Pierceově ranči,“ odpověděl Jim. „Ale ty nemohou být odtud, protože to by potom znamenalo, že…“

„…že je sem přinesla Charity,“ dokončila Gail jeho myšlenku. „A proč ne? Možná pro ni Russ znamenal víc, než si chtěla připustit. Je možné, že to pochopila teprve v okamžiku, kdy se vymanila z chorobného vlivu svého otce. Ale to už bylo příliš pozdě. Snad jsou ty růže její poslední prosbou o odpuštění.“

Jim přikývl.

Opustili hřbitov, nasedli do povozu a vydali se dál na východ. V paprscích slunce vypadala krajina pokojně a utěšeně, přestože tam ještě před pár dny tekla krev.

„Brzy zase osedlám koně a odjedu pryč,“ řekl Jim po chvíli. „Tady už pro mě není práce. Spory skončily, znovu zavládlo právo a pořádek. Teď budete potřebovat předáka, ne pistolníka.“

Gail se kochala krásami krajiny a přitom přemýšlela o jeho slovech. A pak dospěla k dlouho zvažovanému rozhodnutí.

„Chci, abyste zůstal,“ řekla. „Nemůžu ranč vést sama, jsem jenom žena. Práce na ranči vyžaduje mužskou ruku. Věřím vám, Jime. Člověk druhého pozná nejlépe v těžkých časech. Riskoval jste pro mne život, i když jste vlastně ani neměl proč.“

„Ale měl,“ zamumlal Jim. „Vy mi totiž nejste lhostejná. A z toho samého důvodu brzy odjedu, protože přítomnost pistolníka by vám mohla uškodit.“

„Vím, co tím chcete říct. Ale jen nedávno jsem ztratila muže. Nemohu s vámi mluvit tak, jak bych chtěla. Avšak až uplyne rok…“ Sklonila hlavu a dodala: „Chci, abyste zůstal, Jime. Dejte mi čas, ať se mohu vyrovnat s minulostí. Nebude to dnes, ani zítra. Ale ten den přijde, to vám slibuji. A jestli mi potom položíte otázku, kterou jste se mi teď ještě neodvážil dát – pak vám určitě neřeknu ne.“

Jim mlčel a pozoroval krajinu.

„Myslím, že máme dost času,“ poznamenal po chvíli. „Na ranči nás čeká spousta práce. A při tvrdé práci čas uběhne nejrychleji.“

Jim byl šťastný tak jako už dlouho ne. Byl připraven dát Gail dostatek času na to, aby zapomněla na ty hrozné věci, které právě prožila. Věděl, že to čekání se mu vyplatí. Měli se rádi a navzájem se ctili. A z těchto pocitů mohlo, lépe řečeno muselo vzniknout něco pevného.

„Jenom nechci, aby muž po mém boku byl pistolník,“ řekla Gail.

Jim jí pohlédl do očí, poté jí podal opratě, rozepnul si sponu svého revolverového opasku a i s oběma armádními kolty jej odložil – aby si ho už nikdy nepřipnul.