John Kirby

Colorado western 046. Tři desperáti

Ty tři drsné muže svedl dohromady osud. Jay Ballard pocházel z Wyomingu. Pocítil tam pěst mocných. Rány na jeho těle se již zahojily, ale rány na duši nikoli. Na to, co mu udělali, nikdy nezapomene. Robert Morgan, kterého v Novém Mexiku nařkli z loupeží dobytka, na tom byl podobně. Když se ti dva poznali a zjistili, že mají podobnou minulost, uvědomili si, že je musel dát dohromady sám ďábel. Třetím do party byl Pedro Ramirez, mexický zloděj koní. Všichni tři uprchli na Západ jako psanci. Stále žili ve stínu šibenice. Až přijeli do Arizony…

John „Jay“ Ballard si oddechl, když měl za sebou hranici Wyomingu. Dostal se z toho živý, a to už něco znamenalo.

Začalo to tak, že jednoho rána našel mrtvého chovného býka a pět nejlepších krav. Leželi u napajedla, s hlavami zakloněnými dozadu a s vyplazenými jazyky. Ballard prozkoumal vodu v napajedlu a zjistil, že je otrávená.

Došlo mu, že jeho dny ve Wyomingu jsou sečteny. Velcí dobytkáři neznali slitování. Vedli si takzvanou černou listinu, do které zapsali každého, kdo byl podle jejich názoru zlodějem dobytka. A k tomu stačilo už to, když člověk chytil volné tele a ocejchoval jej - něco, co velcí rančeři sami dělávali, když ještě nebyli velcí.

Jednoho dne se u Ballarda stavil jeden muž a prozradil mu, že na černé listině je i jeho jméno. To bylo jasné varování, ale Ballard se ještě nemínil vzdát. Nechtěl připustit, aby ty skvělé wyominské pastviny patřily jen několika mocným rančerům. Od toho dne se však už neodvažoval spát ve svém srubu.

A pak jednou spatřil černý kouř stoupající z údolí, v němž ležel ranč KC. Vydal se tam a nalezl mrtvá těla svých přátel Natea Championa a Nicka Raye. Byli to malí rančeři a jejich jména nepochybně též stála na černé listině. Byli provrtáni mnoha kulkami.

Od té chvíle Ballard věděl, že zanedlouho bude na řadě on. Stále to však ještě nechtěl vzdát.

Když potom jednou u pramene dával napít svému koni, přepadli ho čtyři maskovaní jezdci. Než stačil sáhnout po koltu, bylo už pozdě.

Strhli z něj košili, přivázali ho ke stromu a pak…

Jizvy na zádech ho bolely ještě teď. Když se probral, ležel v trávě jako zlomený, ponížený člověk. Zatím si to nechtěl přiznat, ale bylo mu jasné, že se musí vzdát. Jestli zůstane, tak ho příště rovnou pověsí.

Náhle již pro sebe neviděl budoucnost. Opustil Wyoming chudší, než jak tam přijel. Jeho jediným majetkem byl jeho věrný kůň Tobby a revolver. Ani v Coloradu se však necítil bezpečně, takže zastavil teprve za hranicí Nového Mexika. Po cestě se mu rány na zádech zahojily a jizvy ho bolely, už jen když se mělo změnit počasí. Nebo když pomyslel na to, co mu udělali.

Rána na duši bolela stále. Zranili totiž jeho hrdost.

Když po třech dnech jízdy dorazil do městečka Elkhorn, cinkalo mu v kapsách už jenom pár centů.

Přišel o všechno.

+ + + + +

Slunce klesalo k západnímu obzoru a dřevěné domy Elkhornu vrhaly dlouhé stíny.

Ballard spatřil vchod jednoho saloonu. Měl zaprášené hrdlo, a tak si sáhl do kapsy a prohrábl zbytek svých peněz. Na jedno pivo by to ještě stačilo. Co bude potom, to ho momentálně nezajímalo.

Sesedl a přivázal Tobyho ke sloupku. Kvůli vedru byla křídla lítacích dveří rozevřena dovnitř. Ballard slyšel ostrou slovní výměnu, načež se ozvaly údery pěstí. Poté vrávoravým krokem vyšel muž a složil se Ballardovi k nohám.

Chvíli nehybně ležel. Byl malý, černovlasý a vypadal, jako houževnatý chlapík. Revolverové pouzdro na jeho pravém boku bylo prázdné. Jeho oděv prozrazoval, že je mužem prérie.

Ve vchodu salonu se objevil druhý muž. Měl mohutnou postavu a červený obličej.

„Už máš dost, Morgane?“ zvolal.

Černovlasý muž sebou trhl. Z úst mu vytékala krev.

„Proklínám vás, všechny!“ zavrčel.

Náhle vyskočil a vrazil mohutnému muži hlavu do břicha. Tak ho, jako býk toreadora, dotlačil zpátky do saloonu.

Ballard slyšel, že boj pokračuje. Nestaral se o něj. Ve všech saloonech Západu docházelo k takovým rvačkám. Jeho nyní zajímalo pouze pivo.

Vstoupil dovnitř a kolem klubka mužů, kteří se váleli zaklesnuti v sobě na špinavé podlaze, prošel až k pultu. Barman držel v ruce klacek připraven praštit toho ze rváčů, kdo by se dostal příliš blízko barovému pultu. Bál se totiž o své sklenice.

Ballard se otočil a pohlédl na bojující muže. Tři chlápci nyní viseli na onom černovlasém muži jako klíšťata. Ten se sice bránil, ale bylo pouze otázkou času, kdy podlehne přesile.

„To není fér!“ řekl Jay barmanovi.

Ten si jej všiml teprve nyní.

„Jste tu cizinec?“ otázal se.

Ballard přikývl.

„Ano, cizinec.“

Kývl na rvoucí se muže. „Tři proti jednomu, proč to připustíte? Můžete je přece vyhodit. Vsadím se, že máte pod pultem schovanou brokovnici. S ní už byste se mohl postarat o férový průběh té bitky. Proč to neuděláte?“

„Nemůžu,“ zašeptal barman. „I když bych rád Bobbiemu Morganovi pomohl, tak nemůžu. Leech je proti.“

„Kdo je Leech?“ vyzvídal Jay.

Barman nenápadně kývl do rohu. Ballard tam pohlédl a spatřil muže oblečeného jako kovboj a opírajícího se zeď. Byl to vysoký, drsně vyhlížející chlápek s úzkými rty a chladnýma očima.

„Co s tím má ten Leech co společného?“

„Je předákem ranče Koňská hlava. Obvinil Bobbieho Morgana,“ řekl barman a ukázal na černovlasého muže, „že mu ukradl koně.“

Ballard si předáka změřil pohledem. Všiml si výsměšných jisker v jeho očích. Poté se opět obrátil na bojující. Bylo mu, jako by mlátili jeho samotného.

„Existují důkazy o Morganově vině?“

Barman pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Na to se tu nikdo neptá. Když lidé z Koňské hlavy tvrdí, že někdo je zloděj koní, tak je lepší o tom moc nediskutovat.“

Ballard sevřel rty. I zde tedy řádili mocní, kteří ho samotného vyhnali z Wyomingu. Píchlo ho u srdce.

Klubko mužů se dostalo až k baru. černovlasý muž se bránil, jak jen mohl, ale už ho opouštěly síly. Jeden z protivníků ho ranou pěstí do brady srazil na podlahu.

Saloonem se ozval Leechův chladný hlas: „Dobrá práce, hoši. Teď toho bastarda přiveďte sem.“

Muži Morgana zvedli z podlahy. Jeden z nich, muž, který krvácel z nosu, mu zkroutil ruce za záda, další ho kopl do holeně. Morgan zasténal bolestí.

Tak ho přivedli před Leeche. Předák ranče Koňská hlava stál široce rozkročen a významně si sundával pracovní rukavice z dobytčí kůže.

„Tak co, Bobbie, nechceš už konečně přiznat, žes nám kradl dobytek?“

Morgan mu plivl pod nohy. „Jdi k čertu, ty i tvůj šéf, Leechi! Jenom mu dál lízej podrážky!“

Dál už se nedostal. Leech ho praštil pěstí do obličeje.

„Ty se asi rád hraješ na hrdinu, že, Bobbie?“ zamumlal předák. „No, však mi už z tebe tu vzpurnost vymlátíme.“

Nato mu zasadil další ránu, tentokrát do žaludku. Morgan se zkroutil bolestí a zalapal po dechu.

Leech jej udeřil potřetí, a to už Ballard nevydržel.

„Stop!“ zvolal hlasem, který mu samotnému připadal nějak cize. „To už by stačilo!“

Leech strnul.

„Co - ?“ podivil se.

Ballard odstoupil od baru. Držel ruce tak, aby všichni mohli vidět, že to myslí vážně.

„Řekl jsem, že to stačilo! Jestli se s tím mužem chcete bít, tak proč nebojujete férově? Není správné bít někoho, koho další drží.“

„Ne!“ varovně zašeptal barman, ale Jay na to nedbal. To, co viděl, nemohl připustit.

Leechovi cukalo ve tváři. Pozvedl obočí a zeptal se: „Kdo jste, he?“

Ballard přivřel oči.

„Dejme tomu, že jsem někdo, koho kdysi také nespravedlivě nařkli z krádeže dobytka.“

Leech se obrátil na Morgana. „Je to tvůj kámoš?“

Morgan se pokusil zavrtět hlavou. Z nosu mu tekla krev.

„Ne. Vidím ho poprvé životě.“

„Má pravdu,“ přisvědčil Jay. „Toho člověka neznám.“

„A přesto se do toho mícháte. Vy jste se musel zbláznit!“ zabručel Leech.

Ukázal ke dveřím. „Poslyšte, cizinče, mám dneska dobrý den. Nikdo vám nebude bránit, když se teď vypaříte. Takže honem vypadněte - adelante, rychle!“

Ballard se rozhlédl. Probudil se v něm starý vzdor, jako vždy, když mu někdo říkal, co má dělat.

„Proč bych měl jít pryč? Mně se tu líbí. Zůstanu.“

„Tak si podáme i vás!“ zvolal Leech.

„Opravdu?“ Ballard naklonil hlavu a vysmál se mu do očí. „Tak proč s tím rovnou nezačneš, ty tlachale?“

Jeden z Leechových mužů se zasmál. Předák zrudl. Věděl, že byl vyzván - a že tu výzvu musí přijmout, pokud nechce ztratit tvář.

Vyrazil vpřed, ale okamžitě inkasoval tvrdý direkt. Bylo mu, jako kdyby ho zasáhl blesk.

„He…“ zmateně zasténal.

„Jestli hledáš mě, tak jsem tady!“ řekl Ballard.

Ubránil se dalšímu Leechovu výpadu a zasadil mu nekompromisní hák. Zdálo se, že předák Koňské hlavy v tom okamžiku o několik coulů vyrostl. Jeho oči byly náhle jakoby skleněné. Ballard ho udeřil ještě jednou a bylo po boji.

„Pozor!“ zvolal Morgan.

Jay se otočil. Viděl, že v dlani jednoho z Leechových mužů se objevil kolt. Bleskově ho kopl do ruky. Kovboj vypálil, ale kulka se pouze zavrtala do stěny saloonu.

V následujícím momentě už Ballard sám držel v ruce kolt.

„Pusť to! „sykl.

Jezdec odhodil svůj revolver, jako kdyby se o něj popálil.

„Nestřílejte, vzdávám se!“ škemral. „Jenom nestřílejte!“

„Hm, a přitoms mě chtěl oddělat, ničemo!“ zvolal Ballard.

Poté jej pažbou srazil k zemi. Pak namířil na ostatní. „Ještě by to chtěl někdo zkusit?“

Odpovědí mu bylo mlčení. Morgan přiskočil za ně, odzbrojil je a vyhodil jejich kolty dveřmi ven. Nato se obrátil na barmana a natáhl ruku. „Dej mi zpátky mou pušku, Harry. Vím, že ji máš.“

Barman jej poslechl a Morgan s úsměvem přistoupil k Leechovi, jenž se svíjel na podlaze.

„Nejradši bych tě odstřelil jak prašivého psa!“

Jay mu v tom však zabránil.

„Ne! Svoje už dostal. - Kde máš koně, parťáku?“

„Za domem,“ odpověděl Morgan. Rozbitými rty se mu mluvilo ztěžka.

„Měl bys zmizet,“ zamumlal Ballard.

Morgan chvíli váhal, aby pak přikývl a odešel. Jay se sklonil, zvedl kolt muže, který na něj vystřelil, a strčil si jej za opasek.

„To si vezmu jako památku na tento Zapadákov. Máš něco proti tomu?“

Odpověď nedostal a ani žádnou nečekal. Přiložil palec ke kohoutku a řekl:

„A teď všichni na břicho, chlapci! Budete dělat společnost vašemu předákovi. Jo, tak je to správně. A jestli jste rozumní, tak tak zůstanete, dokud mě budete slyšet a vidět.“

„No dobře, cizinče,“ zavrčel jeden z kovbojů.

Venku se ozval dusot kopyt. Morgan přijel k dřevěnému chodníku před saloonem. Sklonil se ze sedla a zvolal do dveří:

„Tak pojď, parťáku!“

Ballard namířil revolver na barmana Harryho a dodal: „Odcházím. Ne aby vás napadlo hrát si na hrdinu.“

„To určitě ne,“ ubezpečoval ho barman.

Jay se pousmál.

„Myslím, že pod pultem máte brokovnici. Tak ji tam hlavně nechejte.“

„Rychle!“ naléhal Morgan. V ruce měl kolt a držel jím v šachu tři jezdce z ranče Koňská hlava.

Ballard kráčeli pozpátku. Leech zasténal a převalil se na bok. Pokusil se tasit kolt a skutečně se mu podařilo vytáhnout jej z pouzdra. Jenomže chvěla se mu ruka. Nebyl nebezpečný. V této chvíli ne.

Jay dorazil ke dveřím. Tu za ním třeskl výstřel. Ballard měl pocit, jako by mu praskly ušní bubínky. Na barovém pultu se zatřásly sklenice. Zvenčí se do saloonu dostal oblak dýmu.

Leech sebou na zemi trhl, načež mu revolver vypadl z ruky na podlahu. Poté sebou několikrát křečovitě škubl, aby pak zůstal bezvládně ležet.

Jay se ohlédl. Nechtěl věřit vlastním očím.

Střílel Morgan! Z hlavně jeho koltu se kouřilo.

„Bylo to nutné?“ zvolal Ballard.

„Sebeobrana,“ procedil Morgan mezi zuby. V jeho černých očích se zajiskřilo. „Leech tě chtěl oddělat, už měl v ruce kolt.“

„Vystřelit by nedokázal,“ namítl Ballard.

„To si myslíš ty,“ zavrčel Morgan. „Já znám Leeche líp. Ten čubčí syn by tě klidně odkrouhl zezadu.“

Rozhlédl se po ulici a dodal: „Bude lepší, když zmizíme. Koňská hlava má v této díře hodně přátel. A jestli nás dostanou…“ Odmlčel se a sevřel rty.

Ballard mu rozuměl. Stala se vražda. Jestli se rychle nevypaří, nezůstane Leech jediným mrtvým. Obyvatelé Elkhornu již vycházeli ze svých domů.

„Dělej!“ naléhal Morgan. „Kde máš koně?“

Ballard přišel k Tobymu, odvázal mu uzdu a vyšvihl se do sedla. Ačkoli byl unavený, vyrazil hnědák cvalem. Vydal se za Morganem. Za sebou slyšeli volání barmana: „Nenechte je ujet! Zabili Stevea Leeche z Koňské hlavy!“

+ + + + +

„Sakra, to teda bylo o chlup!“ povzdechl si Morgan a zastavil svého strakáče na jednom skalnatém bradle. Prostříleli si cestu z Elkhornu a nyní je už od města dělilo mnoho mil. Stmívalo se a po pronásledovatelích nikde ani památky.

Morgan podal Ballardovi ruku. „Jmenuju se Robert, Robert Morgan. Ale nejsem rád, když se mi říká Bobbie. Díky za pomoc, kamaráde.“

„Není zač.“ Jay měl stále před očima onu dramatickou scénu, kdy Leech koupil kulku mezi oči. „Tos ho musel rovnou zabít?“

„Ty ho neznáš tak jako já,“ odvětil Morgan. „Leech je, teda spíš byl, krvelačný pes. Kdyby žil, byl by nám teď v patách. On i celá ta smečka z Koňské hlavy.“

Ballard si jej změřil pohledem.

„Myslím, že ti rozumím. Koňská hlava se s tebou nijak nemazlila, co? To ona tě přivedla na mizinu?“

Robert zasmušile přikývl.

„Je to tak. Leech nechal rozšířit fámu, že jsem zloděj dobytka. Od té doby jsem v kraji vyřízený - jestli víš, co tím myslím.“

„A jsi zloděj dobytka?“ otázal se Robert. „Měl Leech pravdu?“

„Ne!“ opáčil Morgan. „Přiznávám, že jsem si občas vzal neoznačené tele. Ale to dělá každý. Všichni velcí rančeři kdysi začínali se značkovacími železy a dlouhým lasem, jen si to dneska nechtějí přiznat.“

To byla pravda a Jay to věděl. I dobytkářští magnáti ve Wyomingu na to už zapomněli. Jizvy na jeho zádech, otrávené krávy, mrtví na ranči KC - to vše to dosvědčovalo.

Pohlédl do noci směrem k Elkhornu.

Osud byl k němu i k Robertovi tvrdý. Možná, že společně se jim povede lépe.

„Vyznáš se tu? Potřebovali bysme se někde vyspat.“

Morgan přikývl.

„Ano. Dneska v noci jsme tu v bezpečí. Ale zítra musíme pryč. - Jak se jmenuješ, kamaráde?“

„Jay Ballard.“

„Odkuds přijel? Tvůj kůň vypadá unaveně.“

„Z Wyomingu.“

Ballardovi znovu vyvstala před očima pěchava na Powder River, vysoká až po kolena. Zastesklo se mu.

„Wyoming?“ zamumlal Morgan. „To prý má být skvělá zem, když ji teď Siouxové museli odstoupit bílým.“

„Ano, je to skvělá zem,“ odvětil Jay s hořkostí v hlase, „pokud má člověk práci a nezkříží cestu mocným. Jenže právě to jsem já udělal.“

„Tak jako já,“ přitakal Robert, „tak jako já.“

Jeli krokem. Únavné vedro již polevilo a z hor zavanul chladivý vítr. Na nebi se rozzářila večernice.

Po chvíli Robert prohodil: „Jestli ti to uleví, tak povídej. Já rád poslouchám.“

Ballard na něj udiveně pohlédl. Byl to vážně ten muž, který ještě před dvěma hodinami ležel v prachu? Proč je tak zvědavý?

Omlouvalo jej ovšem to, že ho zmlátili do bezvědomí. Mohl tedy snadno ztratit nervy.

Ano, byly to nervy. Jay věděl, jak se člověk cítí, když se nemůže bránit. Prožil to na vlastní kůži.

„Tak co?“ tiše se zeptal Morgan. Jeho hlas zněl sametově jako hlas dívky.

Ballard si odkašlal.

„Před dvanácti lety jsem přijel s jedním stádem do Wyomingu a už jsem tam zůstal, protože tam byly volné pastviny, kam oko dohlédlo.“ Znovu měl před očima svůj malý srub a zurčící pramen. „Nějakou dobu jsem pracoval pro místní rančery, ale potom jsem to zkusil na vlastní pěst. Za to mě velcí dobytkáři začali nenávidět. Uzavřeli ochranný spolek, ve skutečnosti kartel, a označili nás - malé rančery - za zloděje dobytka.“

„Tak jako mě, kamaráde, tak jako mě,“ povzdechl si Robert.

„Nejdřív se pokoušeli můj ranč koupit,“ pokračoval Ballard. „Ale já jsem nechtěl prodat. Potom přišel nátlak. Slyšels už někdy o černé listině klubu z Cheyenne? Mé jméno tam stálo hodně vysoko. A jednoho dne… jednoho dne…“

„Ano?“

Jay zavrtěl hlavou.

„Nic. Není to nic, o čem bych mohl mluvit. Ten nátlak byl zkrátka příliš velký. Řekl jsem si, že bude lepší, když Wyoming opustím a zůstanu naživu, než kdybych měl zemřít pro pár akrů půdy a pár tuctů krav. Osedlal jsem svého Tobyho a vydal se na jih, kde nejsou tak tuhé zimy.“

„Arizona,“ podotkl zamyšlený Morgan, „ta by mohla být rájem pro dva outsidery, jako jsme my. Co říkáš, Jayi?“

„Mně je to jedno.“ Jay pohlédl do tmy. „Užs tam někdy byl?“

„Ne, ale slyšel jsem, že je tam spousta volné půdy. Každý si jí může vzít tolik, kolik je schopný ubránit. A nejsou tam žádní mocní, kteří by ti šlapali po krku. Aby je čert vzal!“

„Jo, to teda jo!“ přisvědčil Ballard. Robert mu mluvil z duše.

Jezdci se odmlčeli. Koně kráčeli potmě jen pomalu.

Dorazili do sedla, v němž foukal studený vítr. Jay se ve své propocené košili třásl zimou. Robert zvedl ruku a ukázal do údolí, tam, kde se měsíční svit odrážel od nějaké lesklé plochy.

„Můj srub - ale jen pro tuto noc.“

Sesedli a jali se vést koně krkolomnou stezkou dolů. Nad nimi se zvedaly rozsochaté skalní stěny. Pročpak si Morgan vybral tak odlehlé místo?

Ballard byl příliš unavený na to, aby o tom přemýšlel. A ani nechtěl. Robert byl outsider tak jako on. Co víc by měl vědět?

Náhle se Morgan zastavil.

„Vítej v mém domě, kamaráde,“ řekl.

Nedaleko bublal potok. Ballard cítil pod nohama měkkou trávu.

Odsedlal Tobyho a pustil ho na pastvu. Hnědák si okamžitě vyválel zpocený hřbet v trávě.

Robert otevřel dveře srubu. „Bude lepší, když nebudeme svítit,“ prohodil. „Je možné, že nějaký bastard z Koňské hlavy toto místo zná.“

+ + + + +

Panovalo vedro až k zalknutí. Ballard sesedl a vedl Tobyho za uzdu, zatímco Morgan zůstal v sedle. Zdálo se, že nemá porozumění pro své zvíře. To se Jayovi moc nelíbilo.

Srub, v němž přespali, už ležel daleko za nimi. Už jej nikdy nespatří, protože elkhornskému kraji dali sbohem. Zůstat by znamenalo jistou smrt.

Pomalu kráčeli do táhlého stoupání. Robert, který byl vpředu, náhle prudce obrátil koně a sykl:

„Pozor!“

Ballard pustil Tobyho uzdu a sáhl po koltu. Morgan seskočil ze sedlá a vrhl se k zemi. Jay následoval jeho příkladu. Morgan zvedl ruku a ukázal do údolí na druhé straně sedla.

„Tam!“

Jay přivřel oči. Nechtěl věřit tomu, co viděl.

Dva muži tam přivazovali třetího ke kmeni starého korkového dubu. Dva další stáli opodál a pokoušeli se chytit krásnou a temperamentní kobylu, která kolem sebe bila předními kopyty. Jejich koně stáli kousek odtud se skloněnými hlavami.

Jeden z mužů svázanému strhl košili, odstoupil a rozmotal dlouhý, kožený karabáč.

Jay spatřil nahá záda. Strnul. Uslyšel ránu bičem - a bylo mu, jako kdyby ten úder patřil jemu.

Skočil k Tobymu, vyšvihl se do sedla a vyrazil ze svahu. Přitom vypálil z koltu do vzduchu.

„Hej!“ vykřikl vyděšený Morgan.

Ballard ho neposlouchal. Pádil dál a za jízdy střílel. Čtyři koně zvedli hlavy a odběhli. Toby srazil jednoho muže k zemi. Kobyla se vytrhla a vyrazila pryč. Jednoho z chlapů přitom takřka zadupala do země. Jay zastavil pod dubem. Viděl krvavou stopu po biči na nahých zádech připoutaného muže. Vzpomněl si, jak kdysi bičovali jeho.

Muž, kterého Toby srazil k zemi, se s námahou zvedl, aby pak zase spadl. Další, který neunikl kopytům kobyly, klečel v trávě a zvracel. Zůstali ještě dva. Něco na sebe zavolali a rozběhli se. Ballard věděl, že mu každým okamžikem hrozí smrtící křížová palba.

Na výšině třeskl výstřel z pušky a ozval se Robertův hlas: „Tak pozor, pánové! Kdo se hne, koupí kulku!“

Oba strnuli. Jay na ně namířil revolverem a zvolal: „Odhoďte ty kolty! Rychle, nebo ochutnáte hlínu!“

Poslechli jej a Ballardovi spadl kámen ze srdce. Ještě nikdy nikoho nezabil. Dokázal by to? Na čele mu vystály krůpěje potu.

Morgan sjel pomalu ze svahu. Svou winchestrovkou přitom mířil na oba zraněné muže.

„Co se tu děje?“ otázal se.

„Ukradl koně!“ odpověděl muž s bičem a ukázal na svázaného. „Chytili jsme ho, jak chtěl zmizet s jedním uloupeným koněm.“

Ballard sesedl a nožem přeřezal provaz. Muž mu skoro padl do náruče. Byl to snědý Mexičan s černými, lesklými vlasy a pečlivě udržovaným knírem. Tvář měl zkřivenou bolestí a krvácel z ran na zádech.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se ho Ballard.

Mexičan si položil dlaň na prsa. „Pedro Ramirez, k vašim službám, seňore.“

Ballard ukázal na muže s bičem. „Je pravda, co tvrdí ten člověk? Ukradl jste tu kobylu?“

„Chicu, mou milovanou klisničku?“ Ramirez zavrtěl hlavou. „Kdepak.“

„Lže!“ zařval muž s bičem.

„Drž hubu,“ zabručel Robert. „Spíš bych řekl, že lžeš ty.“

„Hned když jsem přijel do jejich tábora a poprosil je o kávu, jsem viděl, že se těm hombres moje Chica líbí,“ vysvětloval Ramirez. „Ale už jsem nemohl nic dělat.“

Pohlédl na kobylu, která stála opodál a kopytem ryla do země. Ocasem si šlehala po bocích a zdálo se, že scénu bedlivě pozoruje.

Pedro na ni ukázal a dodal: „Dostal jsem ji a vychoval už jako hříbě. Máme se rádi. Je moje, seňores.“

„Myslím, že byste nám to měl dokázat,“ zamumlal Jay.

Ramirez přikývl.

„To hned udělám. Viděli jste, že neodběhla s ostatními caballos? Proč ne? Protože se mnou chtěla zůstat. Vždycky jsem k ní byl mírný a nikdy jsem nezlomil její hrdost.“

Natáhl ruku a luskl prsty. „Pojď sem, muchacha mia. Pojď ke svému příteli Pedrovi!“

Kobyla zastříhala ušima a tiše zaržála, načež přiběhla k Ramirezovi, sklonila hlavu a olízla mu ruku.

„To je důkaz, seňore,“ prohodil Ramirez k Ballardovi.

Morgan namířil winchestrovku na náhle pobledlé muže. „Měl bych vás zastřelit!“ zvolal. „Měli byste táhnout k čertu!“

„Ne!“ odtušil Jay. „Nechej je jít. Kdo se dotkne svinstva, sám se zašpiní.“

Poté se obrátil na Mexičana a otázal se jej: „Máte vůči nim ještě nějaké požadavky? Kde máte své věci?“

Ramirez si zastrčil roztrhanou košili do kalhot. Na zemi vedle dubu ležel opasek s koltem v krásném pouzdře. Zvedl jej a připnul si ho. Pak položil ruku na slonovinovou pažbu revolveru.

. Robert odjel stranou. Muž, který Ramireze bičoval, náhle zbledl.

„Nedělejte to!“ žadonil.

Jeho kumpán sklonil hlavu. Ballard si varovně odkašlal. Nechtěl prolévat krev. Zároveň však Ramirezovi rozuměl. Nikdo nemá právo někoho zbičovat.

Vteřiny ubíhaly, napětí vzrůstalo.

Nakonec však situaci uklidnil Ramirez, když řekl: „Máte pravdu, seňore. Proč si špinit ruce s těmi darebáky? Ať si táhnou. Daruju jim ten jejich bídný život.“

Jay si oddechl.

„Slyšeli jste!“ zvolal Morgan. „Vezměte si svoje kumpány a zmizte. Ale rychle!“

Vystřelil do vzduchu a s úsměvem přihlížel, jak utíkají.

„Nechej je být,“ prohodil Ballard a utřel Ramirezovi krev ze zad. „Jedna jizva vám zůstane,“ zamumlal. „Jizva, která vám bude navždy připomínat tento den.“

„De nada,“ usmál se Mexičan. „To nic. Ale řekněte mi jedno, seňore. Vy Američané námi pohrdáte. Není ve vašem stylu někomu z nás pomoci, když je v nouzi.“

„Proč?“ Ballard sevřel rty, vysvlékl kabát i košili a natočil se k Ramirezovi zády.

„Proto!“

„Madre de Dios!“ zašeptal Ramirez. Morgan zaklel.

„Už to chápete?“ Jay si znovu oblekl košili. „Chápete to?“

„Myslím, že už ti rozumím líp, kamaráde,“ zamumlal Robert. „Takže protos odjel z Wyomingu!“

„Ano, proto,“ přisvědčil Ballard.

Ramirez podal Jayovi ruku. „Chtěl bych být vaším přítelem, seňore. Vadilo by vám, kdybyste mě osloval Pedro?“

„To určitě ne.“ Ballard mu stiskl pravici a dodal: „Já se jmenuju Jay. A ten černovlasý hezoun na tom strakáči je Robert.“

„Jay - Robert, bueno,“ usmál se Ramirez. „Kam máte namířeno, amigos? Kde leží cíl vaší cesty?“

„V Arizoně,“ odvětil Robert.

Pedro pohlédl nejprve na něj a pak na Jaye. „Měli byste něco proti, kdyby se k vám ubohý Pedro připojil? Slyšel jsem, že Arizona je prý hezká zem.“

Jay pokrčil rameny. Jemu to bylo jedno. Ramirez pro ně určitě nebude přítěží. Vypadalo to, že se dokáže Postarat sám o sebe.

Robert, který ještě stále seděl v sedle, se sklonil k Mexičanovi a vrhl na něj zkoumavý pohled.

„To snad není pravda!“ vyprskl smíchy.

„Co se stalo?“ otázal se Jay.

Robert se smál a plácal se po stehnech.

„Pedro Ramirez, no jistě! Ze jsem si toho nevšiml hned!“

Jay svraštil čelo.

„Nemluv v hádankách. Čeho sis hned nevšiml?“

Robert slzel smíchy. Ukázal na Pedra a řekl: „Víš, kdo to je, Jayi?“

„Nemám tušení.“ Jay začínal ztrácet trpělivost.

„To je přece Pedro Ramirez, postrach všech bankovních úředníků a vozků dostavníků v Novém Mexiku!“ odvětil Robert. „Zatykače na něho visí na každém kaktusu.“

„Hombre!“ vložil se do věci Pedro.

Morgan zvedl ruku. „Jenom klid. Nás se bát nemusíš. I my jsme psanci. Pro mě za mě s náma můžeš jet.“

Obrátil se na Jaye a zeptal se: „Co si myslíš ty, Jayi?“

Ballard pokrčil rameny. Robert měl pravdu. Všichni byli psanci. Museli držet spolu.

„Je pravda to, co říká Robert?“ otázal se.

Ramirez zakoulel očima.

„Vy mi příliš lichotíte, hombres. Přiznávám, že jsem tu a tam navštívil nějakou banku. Ale že by můj zatykač visel na každém kaktusu? To by byla příliš velká čest.“

„Konec řečí!“ zachechtal se Morgan. „Jestli je jenom půlka z toho, co se o tobě tvrdí, pravda, tak budeš pěkné kvítko.“

Jay se vyšvihl do sedla svého koně. „Do Arizony!“ řekl. Tím bylo rozhodnuto.

+ + + + +

Do tmy zářilo rudé oko ohně. Morgan si vzal z ohniště konvici s kávou.

„To je poslední,“ prohodil a pohlédl na své druhy. „Od zítřka už budeme pít jenom čistou vodu, compaňeros.“

Pojedli dva divoké králíky, které Pedro, skvělý střelec, ulovil svou winchestrovkou. Velkorážní kulka však jejich maso značně poničila. Pro tři hladové muže tak ze dvou králíků zbylo jen pár soust.

Robert se posadil na sedlo a prohledal si kapsy.

„Už nemám ani cent,“ zabručel. „A přitom do Arizony je cesta dlouhá a my potřebujeme zásoby. Jak to vypadá s tebou, Jayi?“

„Mám už jenom pár nikláků,“ zahučel Jay.

„A ty, Pedro?“

„Ti hombres, kteří mě chytili, mi všechno vzali,“ odpověděl Ramirez. „Ať se za to smaží v pekle.“

„Asi tak jednou dopadnou,“ poznamenal Morgan. „Ale to nám teď moc nepomůže. Přemýšlejte, chlapci!“

Pedro si ubalil cigaretu z hnědého papíru.

„Vím o jednom městečku, které je půl dne cesty odtud.“ Ukázal směrem na jih a dodal: „Jmenuje se Pueblo a je v něm velice pěkná banka. Co, kdybysme se tam podívali, amigos?“

Robert se usmál a palcem a ukazováčkem naznačil pistoli.

„Myslíš - tak podívat?“

„Proč ne?“ zachechtal se Pedro. „Bohatství je na světě rozložené nerovnoměrně. Nezbývá než to trochu napravit.“

„To není špatné,“ zubil se Robert. „Já jsem pro. Co ty, Jayi?“

Ballard přemýšlel. Bankovní loupež se na Západě nepovažovala za hrdelní zločin. Naopak, lidé se většinou těšili, když se nějaké přepadení banky povedlo, protože z nich banky ždímaly peníze za vysoké úroky z půjček. Ale přesto: stále to byl zločin.

„Ne, chlapci, to není nic pro mě,“ zamumlal.

„Proč?“ podivil se Robert. „To snad máš výčitky svědomí? Ty peníze, které v té bance jsou, patří bohatým a mocným, často velkým darebákům. Ti se přes to nějak přenesou. Nezapomeň, co ti udělali! A mně také! Kdyby tě nevyhnali z Wyomingu, tak bys teď nemusel žít jako tulák a pořád by ti nekručelo v žaludku! Viděl jsem tvá záda. Kdyby to udělali mně - „

„Mlč!“ zvolal Jay. Staré rány ho rozbolely.

„Robert má pravdu,“ ozval se Pedro. „Všude je to stejné, ve starém Mexiku i tady. Velcí bossové nejsou špatní - dokud je po jejich. Ale když ne, tak chudé zmáčknou.“

Morgan souhlasně přikývl. „Je to tak. Pro ty pyšné dobytkářské barony jsme jen ten poslední póvl.“

Pohlédl na Jaye a naléhavým tónem poznamenal: „Víš, že jsou nám v patách. Vsadím se, že už jsou na nás vypsané zatykače. Stojí na nich: „Za vraždu Stevea Leeche, zaměstnance ranče Koňská hlava, člena New Mexico Cattle Company!“ A i kdyžs nestřílel, tak ti to přišijou stejně tak jako mně. Naší jedinou šancí je Arizona. Teprve tam budeme v bezpečí! Jenže bez peněz se tam nikdy nedostaneme ! A zůstat tady by byla sebevražda. To tu chceš zhebnout?“

Jay zavřel oči. Viděl vysokohorská údolí Wyomingu prosvětlená sluncem. Viděl větrem bičovanou step u Laramie, zasněžené vrcholky Skalistých hor a vlnící se trávu, která jezdci sahala až po boky.

To všechno byla minulost.

Toho všeho se musel vzdát. A to nikoliv dobrovolně. To, že nyní cestoval ve společnosti zloděje dobytka a mexického ladrona, nebyla jeho vina. Mohli za to mocní. A těm to nyní mohl oplatit.

Zmocnila se ho hořkost, která utlumila všechny ostatní pocity.

„V pořádku, chlapci, souhlasím.“

Obrátil se na Ramireze a otázal se: „Jak?“

„To už nechte na starém Pedrovi,“ zubil se Mexičan.

+ + + + +

Ramirez vešel do banky v Pueblu, zatímco Robert s Jayem zůstali venku u koní. Jay si vymínil, že střílet budou jen v sebeobraně. Pedro s Robertem s tím souhlasili.

V bance byl příjemný chládek. Ramirez zůstal stát u dveří, dokud si jeho oči nezvykly na přítmí.

Sňal si z hlavy sombrero a začal je mačkat v rukou - jako to dělali mexičtí vaquerové, když je jejich šéf poslal do banky. Poněkud ironicky se usmál.

U přepážky stál jeden muž a klábosil s pokladníkem. V zadní části místnosti zapisoval bankovní úředník cosi do účetní knihy. U stropu létaly mouchy.

Ramirez si odkašlal a přistoupil blíž.

„Okamžik,“ řekl mu pokladník.

„Rád počkám, seňore,“ pokorně odvětil Pedro.

Díval se, jak muž před ním dostal od pokladníka několik formulářů a stoupl si s nimi k pultíku, aby je tam vyplnil. Podle obrysů na kabátě Pedro poznal, že je ozbrojený. Ale ne každý, kdo má kolt, je ochoten jej použít. Pedro dobře věděl, že většina lidí v nebezpečí zbraň zahodí a zvedne ruce. Zažil to už mnohokrát.

„Jste na řadě,“ prohodil pokladník. „Co pro vás mohu udělat?“

Pedro se pousmál.

„Odpusťte mi mou smělost, seňore.“ Ztišil hlas tak, aby jej nikdo kromě pokladníka neslyšel, a dodal: „Našel jsem v horách zlato, které bych rád vyměnil za dolary. Dobré americké dolary, rozumíte?“

Pokladník přikývl. Na Jihozápadě byl nález zlata běžnou záležitostí. Neustále přicházeli další a další prospektoři bez ohledu na to, že obecně se rýžovat nebo těžit zlato nevyplatilo.

„Jistě. Kolik je to? Ukažte mi to.“

Ramirez si přiložil prst ke rtům. „Pst! Ne tak nahlas, seňore, prosím.“

„Rozumím,“ opáčil pokladník a koutkem oka pohlédl na muže u pultíku. „Ale tady jste v bezpečí. Jsme naprosto diskrétní. Ukážete mi vaše zlato?

„Un momento, seňor,“ zašeptal Pedro.

Sáhl dolů, ale nevytáhl pytlík se zlatým prachem nebo s nuggety, nýbrž revolver.

Položil jej na pult, palec přiložil na kohoutek a ukazováček na spoušť.

„Ani muk, seňore! Bylo by mi líto, kdybych vás musel provrtat.“

Pokladník vytřeštil oči. „Pane Bože!“ zasténal.

„Pán Bůh vám teď nepomůže, „zasmál se Ramirez. „Zůstanete naživu, když uděláte, co vám řeknu.“

Muž přikývl. Jeho tvář byla šedá jako popel. Viděl ruku, která se netřásla, když na něj mířila koltem. Věděl, že je jen krůček od bran smrti.

„Ano -“

„Muy bien,“ pochválil jej Pedro, „velmi dobře.“

Posunul pokladníkovi plátěný pytel a dodal: „Vezměte všechny peníze z vaší pokladny a strčte je do tohoto pytle. A rychle, jestli smím prosit, seňore.“

„To mě bude stát místo, pane,“ naříkal pokladník.

„Chcete snad raději umřít?“ Ramirez trochu zvedl ústí svého koltu. „Pospěšte si, adelante!“

Cítil, že mu čas protéká mezi prsty. Každým okamžikem mohl ten druhý Yanqui u pultíku skončit vypisování formulářů, nebo by si ho mohl všimnout druhý úředník. A co potom? Nestřílej, prosil hoJay. Nebo to byl spíš příkaz?

Za Pedrem se ozvaly kroky. Otočil se jako blesk. Stál za ním muž, který předtím u pultíku vyplňoval formuláře. Zděšením mu papíry vypadly z rukou.

„Ruce vzhůru!“ zvolal Pedro. „A lehnout na zem. Tváří dolů - pronto!“

Druhý úředník vyskočil ze židle a vykřikl: „Proboha, přepadení!“

Pedro vystřelil do stropu. Úředník se vrhl k zemi a odplazil se pod stul. Nyní už nebylo co skrývat.

„Dej sem peníze!“

Pokladník hodil do pytle hrst zelených bankovek. Ramirez mu jej vytrhl z ruky. Na ulici se ozvala střelba z revolveru.

„Mia madre, něco se pokazilo,“ řekl si Pedro. „Ti gringové nestojí za nic.“

Přiskočil ke vchodu, čehož pokladník využil k tomu, aby se sehnul a vytáhl kolt.

„Stát!“ vykřikl.

Kulka rozbila okenní tabulku. Ramirez zaklel a vypálil na pokladníka. Úředník pod stolem začal křičet o pomoc, jako by ho skalpovali. Skrze rozbité okno dovnitř pronikl obláček dýmu. „Ven, Pedro!“ ozval se Morganův hlas.

Ramirez vyběhl ven a spatřil Roberta, jenž právě na zadních otáčel svého strakáče a střílel z koltu na cíle, které Pedro neviděl.

„Ještě jim prozraď, jak se jmenovala moje babička!“ vykřikl Pedro a vyskočil do sedla své kobylky. Vyrazila vpřed jako šíp.

Pedro ji dirigoval jen stehny. Pokoušel se pytel přivázat k hrušce sedla, aby měl volné ruce na střílení, jenže tu jedna z kulek ožehla klisně hřívu a Chica se vyděšeně vzepjala. Pedro musel pytel pustit, aby nespadl na zem. Jednou rukou se držel hrušky, druhou uzdy. Podařilo se mu klisnu opět přimět k běhu - ale pytel s cennou kořistí byl ztracen.

Z oblak prachu se objevil Jay. Jeho hnědý valach na hřbetě krvácel.

„To byl teda nápad!“ vykřikl na Ramireze. „Úplně jednoduché, co? Přitom to vypadalo, jako kdyby tam na nás ti čubčí synové čekali.“

Otočil se v sedle a jednomu muži, který vyběhl z banky, střelil pod nohy. Muž zařval a honem se vrátil do banky.

Ramirez se přitiskl ke hřbetu klisny a zděšeně se rozhlížel.

„Pryč odtud, compaňeros!“ zvolal. „Pronto - musíme pryč!“

Jeho klisna cválala ulicí následována Robertovým strakáčem. Morgan visel ze sedla jako Komanč a pálil koni pod krkem. Jedna z kulek proletěla kolem Ballarda a posunula mu klobouk.

„Dělej, Toby!“ hnal Jay svého valacha.

Hnědák cválal jako poslední. Kolem nich se otevírala okna a v nich se objevovali muži s puškami. Jay zaťal zuby. Odtud se nikdy živí nedostanou. Nikdy…

Ramirez s Morganem byli daleko vepředu. Oba byli lehčí než Jay a znamenali pro své koně menší zátěž. A při jízdě o život se počítala každá unce. Jay viděl, jak se dostali na konec města a jak vyjíždí na otevřenou prérii. Oni to dokázali. Aspoň na chvíli. Ale on byl uprostřed olověného pekla.

Toby cválal, jak mohl. Měl stažené uši a břichem se téměř dotýkal země. Od huby mu odletovala pěna.

„Jeď! Jeď!“ křičel na něj Jay.

Už už to vypadalo, že se mu to podaří, když z jedné postranní uličky vyjel vůz a postavil se mu do cesty.

Ballard zaječel jak indián. Cítil, jak valach váhá. Toby byl prvotřídní kůň, vytrvalý, jistý a rychlý. Rozuměl práci s dobytkem. Jenže skoky k ní nepatřily.

Jay ho pobodl ostruhami a zvolal mu do ucha: „Ty to dokážeš, Toby!“

Hnal jej přímo proti povozu. Za několik málo okamžiků se rozhodne o jeho osudu.

Toby se poslušně připravil na skok. Vznesl se do vzduchu - a v tom okamžiku Jay poznal, že to jeho věrný kůň nedokáže.

Vytáhl nohy ze třmenů, aby ho Toby pod sebou nepohřbil. Tobyho přední kopyta narazila do dřevěné bočnice vozu. Jay viděl, jak se proti němu pekelnou rychlostí blíží země.

V následujícím okamžiku dopadl Toby hrudí na zem a převalil se. Ballarda náraz vyrazil ze sedla. Překulil se z nebezpečného dosahu kopyt a vyskočil.

To poslední, co viděl, byl muž, který vstal zpoza povozu.

Ten muž zvedl ruku a v dlani se mu zablesklo.

Jaye zasáhlo něco tvrdého a horkého. Zdálo se mu, že se někam propadá.

+ + + + +

„Madre de Dios, to bylo o chlup!“ prohodil Pedro a zastavil svou zpěněnou klisnu za hřebenem. „Caramba! Už jsem si myslel, že ochutnám místní hlínu!“

Pohlédl na Roberta a dodal: „Co se vlastně stalo?“

Morgan vyplivl prach a odvětil: „Co se stalo? Nemám tušení. Když se ozvaly výstřely v bance, začalo se střílet ze všech oken. Vypadalo to, že na nás čekali.“

Pedro pohlédl za sebe. Už nebyl tak bledý jako předtím.

„Kde je Jay? Nikde ho nevidím.“

„Držel se těsně za mnou,“ odpověděl Morgan. „Nedostali ho, tím si buď jistý.“

„Tiše!“ sykl Ramirez.

Ozval se dusot kopyt. Robert zvedl kolt, ale Pedro zavrtěl hlavou.

„To musí být náš amigo.“

Jenže Ballard to nebyl, jen Toby s prázdným sedlem.

„Zatraceně, oni ho oddělali!“ zavrčel Robert, když hnědáka chytal.

„Quien sabe,“ zamumlal Ramirez. „Kdo ví. Na sedle není krev. Může být naživu.“

„Snad,“ přitakal Robert. „Co si o tom myslíš, Pedro?“

V Ramirezově pirátském obličeji vystoupilo několik linií značících tvrdost a nelítostnost.

„Na co ses ptal, muchacho? Je to náš přítel. Dostaneme ho odtud.“

„To by mohlo být nebezpečné,“ namítl Robert.

Pedro mávl rukou. „Celý život je nebezpečný. Jay je můj přítel. Nikdy mi neřekl ,Ty špinavý Mexikáne’ jako většina Američanů. Podal mi ruku, když jsem byl v nouzi, i když mě vůbec neznal. Musím mu tu pomoc oplatit. Ty mi přece pomůžeš, ne?“

„Nevím…,“ odtušil Robert. „Jistěže nechci nechat Jaye ve štychu. Ale nejdřív musíme myslet na sebe. Přepadli jsme banku, takže se to tady teď bude hemžit ozbrojenci.“

„Nevěřím, že by nás pronásledovali,“ odtušil Pedro. „Neukořistili by tu ani rezavý niklák.“

„Co?“ zabručel Morgan. „Řekni to ještě jednou, Pedro?“

Ramirez pokrčil rameny.

„Nemám z toho ani cent. Měl jsem ty peníze, ale Chica, můj miláček, začala dělat problémy, když se ze všech stran začalo střílet. Neměl jsem na vybranou. Musel jsem ten pytel pustit, abych přežil,.“

Morgan zrudl.

„A kvůli tomu jsme riskovali kůži?“ zavrčel. „Kvůli ničemu? Mám chuť tě oddělat, Pedro!“

Pedro se okamžitě přestal usmívat.

„To by byla chyba, amigo mio!“ zvolal a položil pravou ruku na pažbu revolveru.

Robert mu hleděl do očí. Viděl v nich odhodlanost. Na ní se jeho hněv tříštil jako vlny o skály.

„Hej?“ přidušeně se zasmál. „Snad si nemyslíš, že jsem to myslel vážně?“

„Mluvils dost vážně,“ procedil Ramirez mezi zuby. „Já beru vážně všechno, co lidé říkají.“

„Pane Bože, nebuď zase tak vztahovačný! „ řekl Robert. „To já jenom tak plácám. Vzpomeň si, co říkal Jay: My vyvrhelové musíme držet spolu.“

„Myslím na to,“ odvětil Pedro. „A proto nedopustím, aby ho pověsili.“

„Ještě ani nevíme, jestli ještě žije,“ prohodil Robert.

Pedro přivřel oči.

„To uvidíme - hned, jak se setmí.“

+ + + + +

Když se Ballard znovu probral, ležel obličejem v prachu. Dunělo mu v hlavě.

Z vypětím všech sil dokázal zvednout hlavu. Nedaleko stál povoz a poblíž něj muž, který na něj mířil kouřícím šestiranným revolverem. To znamenalo, že mohl být jen několik vteřin v bezvědomí.

Rozhlédl se. Morgan s Ramirezem zmizeli. A Toby také. Zůstal tu sám. Náhle se mu udělalo špatně a musel zvracet.

„Jo, pořádně se vyzvracej, dokud můžeš,“ prohodil muž, který na něj vystřelil. „Brzy nebudeš moct, protože se ti kolem hrdla stáhne oprátka.“

Ke snídani měl zvěřinu. Ta byla nyní venku a Jay se cítil lépe. Sáhl si na hlavu a nahmatal něco teplého a lepkavého: krev.

Jeho vlastní krev!

Nad levým uchem se mu táhl bolestivý šrám. Kdyby kulka letěla jen o trochu vpravo, tak…

Připadalo mu, že má hlavu podloženou vatou. Před očima měl rudou mlhu a siluety přítomných rozeznával jen nezřetelně. Dobře však věděl, že jsou ozbrojeni.

„Vstávej!“ ozval se vzteklý hlas. „Vstávej, ty bastarde!“

Jay sebou trhl. Nesměli ho vidět slabého.

Postavil se, zavrávoral, ale dokázal vstát. Pomyslel na svůj kolt. Stačilo by jej vytáhnout, strčit si hlaveň do úst a zmáčknout spoušť.

Jenže pouzdro po jeho boku bylo prázdné. Musel ho ztratit, když spadl.

Kdosi ho pažbou pušky udeřil do zad. Opět padl na zem. Před očima měl červené kruhy.

Vstávej, ty pse!“ zavrčel kdosi. Ballardovi se zdálo, jakoby ten hlas přicházel z velké dálky. Pak mu někdo kopl do žeber.

Další muž řekl: „Skončeme to! Bít raněného není fér. Netrapte ho!“

„Jděte k čertu!“ ozval se další hlas. „Co bysme měli z toho, kdybyste ho pověsili? Uvědomte si, že není sám. Musíme nejdřív zjistit, kdo jsou jeho komplici. A to z něho nedostanem, když ho hned odkrouhneš. - Leme, jestli do něho ještě jednou kopneš, tak budeš mít co dělat se mnou!“

Ballard poznal svou šanci. Musel předstírat, že je slabší, než ve skutečnosti byl. Zasténal a převalil se na bok.

Hlas, který mu zachránil život, dodal: „Jak to s ním vypadá, doktore? Je těžce raněný?“

Kdosi se nad ním sklonil a obratné prsty mu ohmataly ránu.

„Těžce ne. Je to jenom škrábnutí. Ovšem zvrací, a to znamená, že utrpěl otřes mozku, a to člověk nikdy neví, jak se to vyvine. Nejlepší by bylo, kdybyste ho vzali ke mně.“

„K vám, doktore?“ namítl kdosi a Jay poznal, že to je muž, který na něho střílel. „Být várna, nedělal bych to. Může to jen předstírat a pak vás přepadne a…“

„Vy nevěříte mým lékařským schopnostem, Tannere?“ řekl doktor. „Tento muž je příliš slabý na to, aby pro mě znamenal nebezpečí. Kromě toho navrhuji, aby někdo hlídal před mým domem. Souhlasíte?“

„V pořádku, doktore,“ ozval se další hlas. „Zvedněte ho, chlapi. Ale opatrně!“

„Nějak moc se s tím hajzlem mazlíme,“ zabručel kdosi. „Kdyby bylo po mém, tak už by visel.“

„No jo, ale pak už bysme z něho nedostali, kdo v tom s ním jede,“ opáčil další muž. „Doktor má pravdu. Dělejte, chyťte ho, chlapi.“

Zvedli ho a nesli ho po ulici, po které předtím cválal na Tobym. Ach Toby, kde jenom můžeš být? povzdechl si Jay.

Celou dobu měl zavřené oči.

Zavrzaly dveře a náhle se ocitl v chladné, stinné místnosti.

„Položte ho sem,“ řekl lékař.

Kdosi mu dal pod nos cosi ostře čpavého. Jay si řekl, že teď už nebude dál předstírat bezvědomí. Pomalu otevřel oči.

„Ha!“ zvolal kdosi.

Sklonil se nad ním vousatý muž s modrýma očima.

„Jsem doktor Miller,“ prohodil. „A jak se jmenujete vy?“

„Ballard,“ zašeptal Jay.

Lékaře kdosi odstrčil a přistoupil k Jayovi.

„Well, Ballarde, kdo jsou vaši komplicové?“

Jay sevřel rty. Slyšel, jak lékař říká: „Nechejte ho na pokoji, Tannere. Musím ho ovázat.“

„Dobrá, doktore,“ zabručel Tanner. „Dělejte, co můžete. Jenom se s ním piplejte, ať ho můžeme co nejrychleji pověsit.“ Rozesmál se a odešel pryč.

„Moje hlava,“ zamumlal Jay. „Hrozně mě bolí.“

„Zatněte zuby,“ zabručel doktor Miller.

Pak mu do rány nalil něco pálivého. „To je desinfekce. Měla by zabránit zanícení rány a otravě krve. Jak se cítíte?“

„Hrozně,“ zašeptal Jay.

„To máte z toho, že jste chtěl přepadnout banku,“ podotkl Miller, zatímco mu ránu natíral hojivou mastí. „Ještě se vám chce zvracet?“

Jay slabě přikývl, načež Miller řekl: „To přejde. Jenom klidně ležte. Jste v mé ordinaci. A ani nepřemýšlejte o tom, že byste mohl utéct. Nedostal byste se daleko.“

Jay zjistil, že leží na kožené pohovce. Doktor mu ovázal hlavu, odešel k oknu, odhrnul žaluzie a vyhlédl ven.

„Lem Tanner, to jsem si myslel! Ballarde, jestli vystrčíte nos z mého domu, jste mrtvý. Tanner jenom čeká na to, až to uděláte - před rokem ztratil při bankovním přepadení bratra. Teď stojí venku s puškou v ruce. A bude tam stát, dokud se neuzdravíte a nebudete postaven před soud.“

Jay se pokusil o úsměv, ale nějak se mu to nedařilo.

„Nemůžete tam přece stát pořád. Musí si hledět své práce, musí jíst, spát a odpočívat. Nebo snad ne?“

Miller se otočil, pohlédl na něj a svraštil čelo.

„Vy Lema Tannera neznáte tak dobře jako já. Kdyby bylo po jeho, už byste ležel šest stop pod zemí. Má ve městě přátele, kteří ho tu vystřídají. A ti by vás provrtali se stejnou radostí jako on.“

„Ale to by byl lynč,“ namítl Ballard. „Co by na to řekl maršál?“

„Maršál?“ Miller si sňal brýle a vyčistil je. Pak pohlédl na Jaye a dodal: „U nás v Pueblu žádného maršála nemáme. Proč také utrácet peníze, když to jde i bez něho? Vaším případem se bude zabývat městská rada. Zřejmě vás pošlou okresnímu šerifovi, hned jak budete schopný převozu. Jste obviněn z přepadení banky. A to je těžký zločin.“

„Nic jsemneukradl,“ zamumlal Jay. „Nemůžou mi nic dokázat. Do té přestřelky jsem se mohl dostat náhodou.“

„To je otázka pro soud,“ odvětil lékař a opustil ho.

Jay si na tvrdé pohovce udělal pohodlí. Dunělo mu v hlavě. Morgan s Ramirezem zmizeli a on tu musí ležet a čekat na neveselou budoucnost. Od té doby, co odjel z Wyomingu, se mu smůla lepila na paty.

+ + + + +

Jay usnul a probudil se až v noci. Bolesti hlavy odezněly. Otevřenými dveřmi slyšel chrápání doktora Millera.

Chtěl vstát, ale nešlo to. Měl svázané ruce a nohy. Miller mu musel dát do kávy, o kterou ho požádal, opiovou tinkturu. Tak proto bylo to kafe tak hořké! Ještě teď měl na patře nepříjemnou pachuť.

Škvírou mezi žaluziemi dovnitř pronikal bledý měsíční svit a tvořil na podlaze světlé pruhy. Jistě už dávno odbila půlnoc.

Jay pomyslel na Roberta a Pedra. Kde mohou být? Jistě už byli někde daleko, zatímco on… Mezi psanci morálka, věrnost či kamarádství neplatily. A oni psanci byli. Mysleli hlavně na sebe.

Náhle zaslechl hlas Lema Tannera.

„Otevřete, doktore! Vstávejte, pane Millere, potřebují vás!“ Zároveň se ozvalo bušení na dveře.

Chrápání ve vedlejší místnosti ustalo. Ballard slyšel, jak Miller vstal a zaklel, poněvadž ho vyrušili ze spánku. Zašustila košile, kterou si strkal do kalhot. Poté lékař s petrolejkou v ruce nahlédl do Jayova pokoje.

„Jak se vám daří, Ballarde?“

„Jděte k čertu!“ zaklel Jay a trhl řemínky, jimiž byl připoután k posteli. „Bylo to nutné?“

„Jistota je jistota,“ prohodil Miller a obrátil se. „Co se děje, Leme?“ zvolal.

„Stalo se neštěstí!“ odpověděl Tanner. „Někoho kopl kůň. Potřebuje vaši pomoc, doktore!“

„Kdybych se v této zatracené díře aspoň jednou mohl pořádně vyspat,“ zabručel Miller. „Pořád se něco děje. Teď zase kohosi o půlnoci kopl kůň!“

Zatímco v levé ruce držel lucernu, pravou otevřel venkovní dveře. Náhle mu kdosi lucernu vytrhl a zhasl ji. Dovnitř vklouzl stín, který zašeptal Ramirezovým hlasem: „Ani muk, doktore! Hlavně buďte tiše!“

„Co, k čertu?“ hlesl Miller.

Tu si všiml, že na něj nezvaný návštěvník míří koltem.

„Pedro!“ zvolal Jay.

„Tady jsi, amigo mio,“ odvětil Mexičan.

Venku se ozval úder a zasténání, následované pádem něčeho těžkého na zem. Hned nato se objevil Morgan.

„Dopřál jsem pánovi, co tu hlídal venku, trochu spánku.“ Kývl na Ballarda a otázal se: „Jak se ti vede, Jayi?“

„Jsem rád, že vás vidím,“ usmál se Jay. „Jak jste zjistili, kde jsem?“

„To nebylo těžké uhádnout, když jsme před tímto domem viděli hlídat chlapíka,“ zazubil se Morgan. „Ten gentleman byl neuvěřitelně sdílný, když mu Pedro předvedl, jak dobře má naostřený nůž.“

„A teď?“

„Teď spí. Trochu jsem ho pohladil pažbou jeho vlastní pušky.“

Jay se obrátil na lékaře, který stál před Ramirezovým revolverem jako solný sloup. „Myslím, že budete mít práci. Vašeho přítele Tannera bude zítra bolet hlava.“

„Jděte k čertu!“ zavrčel Miller. „Chytí vás všechny tři a pak…“

„Atención, doktore,“ zamumlal Ramirez. „Tiše, seňore.“

„Raději ho poslechněte,“ dodal usmívající se Morgan. „Ten gentleman venku si chtěl hrát na hrdinu. Nechtěl na vás zavolat. A nechtěl ani přiznat, že v tomto domě je náš přítel Ballard. Měl jste ale vidět, jak změnil názor, když na krku pocítil Pedrův nůž.“

„Můžeš vstát, Jayi?“ otázal se Pedro.

Jay přikývl.

„Jistě, jen co mi rozvážete pouta.“

Morgan kývl hlavní revolveru na lékaře. „Do práce, doktore.“

„Skláním se před násilím,“ zamumlal Miller.

Odložil lucernu a ze stolku s nástroji vzal skalpel. Chvíli jej váhavě těžkal v ruce.

Ramirez si toho všiml a varoval jej: „Jestli si pohráváte s myšlenkou tady našemu příteli Jayovi podříznout krk, seňore, tak na to honem zapomeňte ! Stáhl bych z vás kůži zaživa!“

„Ano, ano,“ hlesl Miller.

Sklonil se nad Ballarda a několika rychlými řezy jej zbavil pout. Jay se nejistě postavil. Trochu se mu klepala kolena, ale to se po několika doušcích čerstvého vzduchu jistě spraví.

„Můj klobouk.“

„Visí na věšáku,“ zabručel Miller. „Čím dřív odtud zmizíte, tím lépe pro nás všechny.“

Jay se chopil svého starého stetsonu, který již sloužil jako poduška, poklička hrnce i vědro pro koně, a dal si jej na hlavu. V plsti zela díra po Tannerově kulce. Pod ní se bělal obvaz hlavy připomínající turban.

Morgan přistoupil ke dveřím a vyhlédl ven.

„Měli bychom si pospíšit,“ prohodil.

„Má pravdu,“ přisvědčil Ramirez.

Jay kývl na lékaře. „Co uděláme s ním?“

„No co asi?“ Ramirez strčil kolt do pouzdra a položil ruku na pažbu svého nože. „Nesmí mluvit. Takže, co nám zbývá?“

Miller rázem zbledl.

„Matko boží, to ne!“ zašeptal. „Nemůžete mě přece zavraždit, pánové!“

Ve vzduchu bylo cítit napětí. Jaye polil studený pot. Schylovalo se k vraždě.

„Běžte ven a počkejte tam na mě,“ řekl Ramirez. „Já to vyřídím.“

Ballard zavrtěl hlavou.

„Ne! Nedělej to!“

„Co?“ podivil se Morgan. „Viděl nás, a ty ho chceš nechat naživu? Mohl by proti nám vypovídat a pak by nás pověsili.“

„To by nás nejdřív museli chytit,“ namítl Jay. „Je to lékař a pečoval o mě dobře. Proto vám říkám: nezkřivíte mu ani vlas!“

„Amigo, ty mě vždycky něčím překvapíš,“ zamumlal Pedro. „Nevěděl jsem, že dokážeš být tak měkký.“

„Jen lidský,“ odvětil Jay. „Kdybych nebyl, ubičovali by tě tenkrát k smrti.“

„Nemusíš mi to pořád připomínat!“ zavrčel Mexičan a zle se na Jaye zašklebil.

„Jestli tu budeme dál diskutovat,“ vmísil se do debaty Robert, „tak si rovnou můžeme dát sami smyčky na krk. All right, Jayi, tak ty chceš, aby ten felčar zůstal naživu. Jenže, když ho tu necháme, začne křičet o pomoc, jen co odtud vytáhneme paty.“

„To ne,“ opáčil lékař chvějícím se hlasem. „Slibuju, že budu mlčet.“

„Strčte si ty vaše sliby někam!“ zavrčel Morgan, který už ztrácel trpělivost.

„Vezmeme ho s sebou,“ řekl Jay. „Toby je dost silný a odpočatý na to, aby nás unesl oba. Hned jak budeme v bezpečí, tak ho pustíme. Souhlasíte?“

„Je to tvoje věc,“ zabručel Robert a pokrčil rameny.

Ramirez se s úsměvem obrátil na Millera a zamumlal: „Měl jste štěstí, seňore. Ale jistě nebudete mít nic proti tomu, když vám trochu odlehčíme kapsu. Náhodou jsme bez peněz.“

Miller ukázal na sekretář a dodal: „Nějaké peníze jsou v horním šuplíku. Víc bohužel doma nemám.“

Ramirez otevřel šuplík a vytáhl odtud svazek zelených bankovek, který rychle probral svými útlými prsty.

„To by mohlo na chvíli stačit. Vamos, compaňeros, pojedeme.“

Poté vyklouzli ven, Morgan jako první, pak Ballard s Ramirezem, kteří mezi sebou vedli lékaře. Na schodech Ballard málem zakopl o nehybného muže.

Robert na něj ukázal a podotkl: „Má šestiraňák a pušku. Posluž si, Jayi.“

Ballard to učinil. S chladnou ocelí v rukou se hned cítil lépe.

Pueblo tonulo ve tmě. Kdesi zavyl pes.

Koně zastavili na konci tmavé uličky mezi stodolami a kůlnami. Toby dýchl na Jaye, jako by chtěl říct: „Tak jsi zase zpátky, příteli.“

Ballard ho poplácal po krku, odvázal ho a vyšvihl se do sedla.

„Nasedněte za mě, doktore,“ sykl.

Miller poslechl. Ramirez přijel vedle něj.

„A zapomeňte na to, že byste křičel o pomoc, seňore,“ zamumlal. „Byl byste z nás ten první, kdo by šel na pravdu boží.“

„Radši jsme ho měli odkrouhnout,“ poznamenal Robert.

„Ne!“ odsekl Jay a dotkl se Tobyho slabin ostruhami. Po krátké době měli spící město za sebou.

Jeli až do svítání, dokud se jim neunavili koně. Jay odhadoval, že jsou takových dvacet mil od Puebla.

Sesedl a pomohl lékaři z koně. Miller zasténal, když se jeho nohy dotkly země.

„A teď?“ otázal se nejistým hlasem.

„Jste volný,“ řekl Jay. „Můžete jít, kam chcete. Čeká vás dlouhá cesta domů, ale vy to dokážete.“

„Mohl bych pomoct olověným životabudičem,“ zazubil se Robert.

„Jděte, doktore,“ zamumlal Ballard. „Jděte, dokud jsem schopný zadržet ty dva. A moc vám děkuju za pomoc.“

Miller mu pohlédl do očí a tichým hlasem řekl: „Vy nejste takový jako ti dva - jste lidštější. Ti jednoho dne skončí na šibenici nebo s kulkou v hrudi, ale vy máte šanci. Oddělte se od nich, dokud je čas.“

Pak se obrátil a vydal se pěšky do Puebla. Ramirez s Morganem se smáli, protože věděli, že je před ním dvacet mil bez vody a zanedlouho začne žhnout slunce. Jenom Ballard se nesmál.

+ + + + +

„Dios mio!“ zvolal Pedro Ramirez. „Dokázali jsme to, muchachos.“

Ukázal na pyramidu z navršeného kamení. Na její severní a jižní straně byly bronzové tabule. Na jedné se poutníkům oznamovalo, že právě vkročili na území Nového Mexika, na druhé se skvěl název „Teritorium Arizona“.

Morgan se postavil ve třmenech a zamával kloboukem.

„Sbohem, Nové Mexiko!“ zvolal přes rameno. A pak, když obrátil hlavu, dodal: „Jsme tady, Arizono!“

Pak si nasadil klobouk zpátky na hlavu a sáhl si na zadek. „Sakra, já jsem na ostrou jízdu zvyklý, ale teď se mi zdá, že mám zadek v jednom ohni.“

Jay se usmál.

„To nejsi sám, Bobbie,“ prohodil.

Morgan svraštil čelo a olízl si vyschlé rty.

„Neříkej mi Bobbie! To jméno nemám rád. Zní tak - tak hloupě. Jmenuju se Robert! Robert, rozumíš?“

„No dobrá,“ zabručel Jay. „Už se nezlob.“

Šrám nad uchem se mu již zahojil a tak mohl dát dolů obvaz. Pouze dírka ve stetsonu mu připomínala, že jen těsně unikl smrti.

Zastavili na temeni hřebene, z něhož se rozhlédli po krajině, jež jim ležela u nohou. V dáli se modraly hory. Vzduch se tetelil a to byl také jediný pohyb, který v této rozpálené pustině zaregistrovali - kromě mraků, jež táhly po obloze, ale blahodárný déšť nepřinesly.

„Tak toto je Arizona,“ zamumlal Jay. Jeho oči zvyklé na zelené pastviny Wyomingu ho z pohledu na tuto pustinu rozbolely.

„Si,“ přisvědčil Pedro. „Nelíbí se ti? Qué lástima - škoda.“

„Neboj, já už si zvyknu,“ odvětil Jay.

Morgan se protáhl v sedle a prohodil: „Proč jste pořád tak patetičtí?“

„Mlč,“ zamumlal Pedro, jenž tušil, co se nyní odehrává v Ballardovi.

Robert explodoval.

„Proč bych měl být tiše?“ zabručel. „Nějaký špinavý Mexikán mi nebude říkat, že mám být tiše!“

V posledních dnech byl stále podrážděnější.

„Špinavý Mexikán! - Tys mě nazval špinavým Mexikánem - gringo?“

Ballard k němu honem přijel a zvolal: „Tak klid. To jste zapomněli, že musíme držet spolu?“

„Bien,“ podotkl Ramirez. „Já jsem se hádat nezačal. Nestrpím ale, aby mi někdo nadával špinavých Mexikánů. Rozuměli jste, amigos?“

Jay přikývl a obrátil se na Roberta. „Co ty na to?“

Robert hleděl Pedrovi do očí. Cosi na chování toho snědého ladrona ho mu říkalo, aby se s ním nepouštěl do sporu.

„V pořádku. Prostě jsem to přehnal. Je mi to líto, Pedro.“

„Takže jeďme,“ ucedil stručné Jay a povolil Tobymu uzdu.

Vydal se na jih. Tam spatřil mezi hnědou a červenou i zelený pruh, což naznačovalo, že tam je voda.

Robert jel jako poslední, Pedro uprostřed. Po nějaké době se však Pedro připojil k Jayovi.

„Qué le pasa?“ tiše se otázal a kývl za sebe. „Co se s naším přítelem Robertem děje?“

Jay pokrčil rameny.

„Nevím. Zřejmě touží po jiné společnosti. Pro mladého člověka není lehké vláčet se divočinou se dvěma chlápky, kteří smrdí koňským potem.“

Ramirez se usmál a luskl prsty. „Myslíš, že nějaká krásná seňorita by mu byla milejší než my? Olala, to bych mu potom mohl pomoct. Trochu se tu totiž vyznám. Jenom budeme potřebovat peníze. Hodně peněz.“

Tím Pedro trefil do černého. Těch pár dolarů, které vzali v Pueblu doktoru Millerovi, utratili během dlouhé cesty na zásoby a píci.

„Vypadá to, že pan Morgan bude muset na tvé krásné seňority ještě na nějakou dobu zapomenout,“ poznamenal Jay. „Dolary nevyčaruju z klobouku. A slovo banka přede mnou vůbec neříkej.“

Náhle zavětřili vodu. Koně okamžitě zrychlili. Cesta nyní strmě klesala do údolí, na jehož dně se leskla hladina řeky.

Ve větru šuměly listy stromů.

„Halelujáh!“ zvolal Robert a projel kolem Jaye i Pedra dopředu.

Když dorazil k řece, skočil po hlavě do vody.

„Na tvém místě bych dával pozor na náboje,“ prohodil Ballard a sesedl.

Robert se zašklebil a odsekl: „Ty mi pořád musíš něco vyčítat.“

„Jay má pravdu,“ ozval se Pedro. „Tato země je nebezpečná. A náboj, který selže, tě může stát život, amigo.“

„Hm, vy dva jste se museli zatraceně dlouho hledat,“ zavrčel Morgan a vylezl z vody.

Jay odsedlal Tobyho a dal mu napít. Po tak dlouhé jízdě si lepší tábořiště ani nemohli přát.

„Zůstaneme tu na noc.“

Robert, který se posadil na velký kámen a vyléval si vodu z bot, na něj vrhl zamračený pohled.

„To jsi náš šéf, že se podle tebe musí všichni řídit?“

„Nejsem,“ klidným hlasem odvětil Jay. „Ale koně jsou unavení a my také. A tady je dost pastvy, vody i dřeva. Proto navrhuju zůstat tady.“

„Souhlasím,“ přikývl Pedro. Pohlédl na Roberta a prohodil: „Přehlasovali jsme tě, příteli.“

Utábořili se tedy pod vrbami na břehu řeky. Toho dne byla s vařením řada na Ramirezovi. Když dopil kávu, vychrstl usazeninu do ohně.

„To byla naše poslední káva, compadres. Je čas obstarat si zásoby.“

„Jak?“ otázal se Robert.

Ramirez se pod svým černým, pečlivě upravovaným knírem pousmál.

„Co tak nějaká malá banka? I v Arizoně přece musí mít něco takového?“

Jay zavrtěl hlavou. „Beze mě. Když slyším slovo banka, hned mi na mysli vytane Pueblo a naskočí mi husí kůže. Já si chci ty peníze vydělat poctivě.“

„Cha!“ zasmál se Robert. „A můžeš mi prozradit, jak chceš začít, ty chytráku? Co vlastně umíš? Nic než jezdit kolem dobytčích ocasů. Teď uprostřed léta všichni rančeři snižují počty svých mužstev. U nich najdeme džob až tak při podzimním shánění. Jenomže do té doby chcípneme hlady.“

„Je tu ještě jedna možnost,“ navrhl Pedro. „Doly. Celá Arizona je doslova provrtaná doly. Jenže v dole musíš dřít dvanáct hodin denně jako mezek v podzemí a měděný prach ti otráví plíce. Jak by se ti to líbilo, Jayi?“

Ballard zavrtěl hlavou. „Proboha, to ne!“ Už jenom myšlenka, že by se již nemohl prohánět na hřbetě svého koně na čerstvém povětří, mu naháněla hrůzu.

„Podívej se, jak se potí,“ prohodil Robert k Pedrovi.

Jay si utřel čelo a zamumlal: „All right. Něco vymyslete. Přidám se k vám. Ale žádná banka! Toho už mám dost!“

„Co by teda ještě přicházelo v úvahu?“ nahlas dumal Robert. „Hej, Pedro, co myslíš? Jsi přece odborník.“

Ramirez se polichoceně usmál a zvedl obočí.

„Po celém Západě se za celkem dobrý džob považuje přepadení dostavníku. Co na to říkáte, amigos?“

„Dobrý nápad,“ pochválil ho usmívající se Morgan. „Co ty, Jayi?“

Jay před sebou viděl svou budoucnost. Přepadení a pak další a další, až bude jednoho dne někdo střílet rychleji než oni, nebo je dostane šerif. To mu osud opravdu nedá jinou možnost?

„Mně je to jedno, jenom když to není banka,“ odpověděl. „Mám ale jednu podmínku: žádné krveprolévání! Budeme střílet, jen když nás k tomu přinutí! Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Máš nějak moc rád lidi,“ prohodil Pedro. „Ale mně to zachránilo život.“

Jay se obrátil na Mexičana a zeptal se: „Pedro?“

„Nebudu střílet, když nechceš,“ odvětil Ramirez, „i když mně - přiznávám - občas svědí prsty.“

„Šetři střelivem!“ poznamenal Jay příkřeji, než chtěl.

Pedro přikývl.

„Si, Jay. Jsi můj přítel. Postavil ses za mě, když jsem potřeboval pomoc. Když řekneš, že se nebude střílet, tak to Pedro dodrží.“

Jay mu věřil. S Morganem už si tak jistý nebyl. Něco se mu na něm nelíbilo. Ten černovlasý chlápek mu dělal starosti. Bylo v něm cosi temného, co se občas dostalo na povrch, a Ballard se toho děsil. Rozhodl se, že si ho bude víc všímat.

„Well, takže se podíváme na nějaký dostavník.“ Opřel se o lokty a dodal: „Kde, Pedro?“

Mexičan ukázal na jih. „Nemělo by to být daleko k nejbližší státní silnici. Stačí tam jenom počkat.“

„To zní jednoduše,“ prohodil Morgan.

„Jednoduše?“ Jay nevěřícně zavrtěl hlavou. „V Pueblu jste také věřili, že to bude jednoduché, a přitom jsme unikli jen o chlup. Nejlepší by bylo, kdyby jeden z nás v tom dostavníku, který máme přepadnout, cestoval. Zbylí dva budou schovaní někde u cesty a zastaví jej, zatímco ten třetí bude držet v šachu cestující. Řekl bych, že to je ten nejbezpečnější způsob přepadení.“

Pedro na něj vrhl obdivný pohled.

„Tys býval důstojníkem, amigo mio? Nebo snad kapitánem celého oddílu?“ ptal se.

Jay zavrtěl hlavou.

„Ne, proč?“

„Protože to je ten nejlepší nápad, co jsem kdy od koho slyšel, „ odpověděl Mexičan. „Jeden bude kontrolovat hombres vevnitř, dva venku se postarají o vozku a ozbrojeného průvodce. To přece musí vyjít.“

„Doufejme!“ ozval se Robert.

„Nemůžeme si dovolit, aby to nevyšlo, „řekl Jay.

Ramirez vytáhl z kapsy tři sirky.

„Ať los rozhodne, kdo pojede v dostavníku, muchachos.“

Dvěma z nich ulomil hlavičky a dodal: „Kdo si vytáhne nejdelší, pojede v dostavníiku. Bude mít nejtěžší úkol. Do toho, přátelé.“

Morgan losoval jako první. Svou sirku zahodil. Poté přišel na řadu Ballard. Vytáhl si sirku s hlavičkou.

„Pěkně se povezu v dostavníku, a když budu mít štěstí, pocestuju ve společnosti nějaké hezké slečny, kdežto vy si budete muset odírat zadky,“ komentoval svůj los.

Pedro se šťoural mezi zuby.

„Doufám, že s žádnou seňorou nepojedeš, Jayi!“ varoval ho. „Pak by tvůj úkol byl ještě nebezpečnější. Caballero přece nemůže vytáhnout šestiraňák proti dámě.“

„To je pravda,“ přisvědčil Ballard. „Na to jsem nepomyslel.“

„Láry fáry!“ zabručel Robert. „Muž nebo žena, jaký je mezitím rozdíl?“

Jay si v duchu řekl, že se znovu projevila horší stránka Morganovy duše, která ho tolik děsila.

„Nejdřív se na to vyspěme,“ zamumlal.

„Ano, ráno je moudřejší večera,“ usmál se Pedro. „Počkejte, amigos, až to bude za námi. Váš přítel Pedro tu zná městečko, kde je dost tequily, whisky i ohnivých seňoritas, které jenom čekají na to, až učiní muže šťastným.“

„Whisky? Seňoritas?“ Morgan zakoulel očima. „To už chybí jenom karty! - Pedro, to je přímo hudba pro mé uši.“

Ramirez zvedl sedlo ze země a hodil ho na hřbet své klisny.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Jay.

„Chci zjistit, jestli je tu někde stanice, kde bys mohl nastoupit, amigo,“ odpověděl Mexičan a nasedl. „ dios, hasta maňana, muchachos - nashledanou zítra.“ Pak odjel.

„Je to drsňák,“ podotkl Robert. „Vypadá to, že ani nepotřebuje spát. Doufejme, že se vrátí.“

„Ten určitě,“ řekl Jay, zatímco naslouchal vzdalujícímu se dusotu kopyt.

+ + + + +

„Tady je to,“ řekl Pedro. „Apache Wells.“

Město leželo na úpatí rudé skály. Sestávalo z několika domů a cihlové budovy dostavníkové stanice. Prameny vyvěrající ze skály zásobovaly obyvatelstvo čerstvou vodou. V tom suchém kraji byla voda vzácností. Právě tyto prameny daly městečku jeho jméno. Patrně tam kdysi tábořili Apačové.

Ze severu na jih městem procházela prašná cesta.

„Dobrá práce, Pedro,“ pochválil Mexičana Jay.

Pedro natáhl ruku. „Podívej! Právě nakládají jeden dostavník. Dáme dohromady všechny peníze, co máme, ty pojedeš dolů a koupíš si lístek. Setkáme se na příští přepřahací stanici. Tam nám řekneš, jestli se to přepadení vyplatí. Jsi pro?“

Jay přikývl. Morgan se protáhl ve třmenech a dlaní si zastínil oči.

„Vidím tam bednu,“ prohodil. „Vypadá to, že je pěkně těžká. Táhnou se s ní dva peoni a nakládají ji na kozlík. Ať se na místě propadnu, jestli není plná prachů.“

„Můžou to být peníze na žold pro armádu,“ podotkl Ramirez. „Anebo je to transport Wells Fargo & Co. Pak ale tu bednu budou zatraceně dobře hlídat. Buď opatrný, Jayi!“

„Neboj,“ odvětil Ballard.

„A kdyby ji hlídali, tak co?“ ozval se Robert. „Jsme tři a s těžkostmi se vypořádáme.“

Jay neodpověděl. Bylo zbytečné Morgana dále provokovat. V poslední době byl popudlivý jako žárlivý kohout.

„A teď si hrábněte do kapes, pánové, „řekl Jay.

Dali mu peníze a on si poklepal na okraj klobouku. „Tak zatím. Musíme se chovat, jako že se neznáme. Až na stanici půjdu ke svému koni, tak přijďte za mnou, jako byste mi něco chtěli prodat. Tak se budeme moct nerušené bavit.“

„Bien,“ zazubil se Pedro. „Adios, amigo.“

Obrátil se a odcválal. Robert pohlédl Jayovi do očí.

„Hraješ doufám poctivě, co?“ zavrčel. „Máš naše poslední peníze - a mohlo by tě napadnout s nimi zmizet.“

Jay si myslel, že se snad přeslechl.

„Cože? Zmizet? S těmi pár centy? To bych se daleko nedostal. Klidně můžeš jet ty, jestli mi nevěříš.“

Robert naklonil hlavu a svraštil čelo. Náhle se rozesmál.

„Ale, co! Tak jsem to nemyslel, Jayi. Zapomeň na to!“

Otočil koně a vyrazil v Pedrových stopách.

Jay jen zavrtěl hlavou. „Co se to s ním děje?“

Pohlédl na dostavník a viděl, že zrovna zapřahají čerstvé koně. Byl nejvyšší čas, aby se tam vydal.

„Jeď, Toby,“ zamumlal a zamířil dolů.

Vozka stál vedle dostavníku a pozoroval zapřahání.

„Mohl bych jet s vámi?“ zeptal se ho Jay.

„Jet s námi?“ podivil se vozka a kývl na Tobyho. „Když máte tak pěkného valacha?“

Ballard se postavil ve třmenech a zašklebil se.

„Mám otlačený - no, však víte, co myslím. Řekl bych, že jsem zralý tak pro doktora.“

„Well,“ prohodil vozka, „tak jo. Můžete si koupit lístek v pokladně. Můžete jet tak daleko, jak vám budou stačit peníze. Vašeho hnědáka přivážu dozadu. Ale pospěšte si, vyrážíme za pět minut.“

Jay toporně slezl z koně a odkulhal do stanice. Když se vrátil, měl za stuhou klobouku lístek. Platil až do Mineral City, města, jež leželo v horách osmdesát mil daleko, jak mu řekl staniční agent.

Dva muži oblečení jako dobytkáři už seděli v dostavníku a střídavě pili z láhve brandy. Jay se musel pousmát. Cestování v dostavníku nebyl žádný med a v takovém vedru těm dvěma jistě brzy stoupne alkohol do hlavy. Ale to byla jejich věc. Aspoň při přepadení nebudou dělat problémy.

Bedna, kterou viděl Morgan, ležela na kozlíku pod sedadlem vozky. Byla natřená zelenou barvou a pobitá železem. Existovala pouze jedna společnost na celém Západě, která dopravovala hotové peníze, šeky, úvěrové listy a poukázky takovým způsobem: Wells Fargo & Co.

„Vypadá to, že máme štěstí,“ pomyslel si Jay.

Jeho sebevědomí však pokleslo, když spatřil muže, který se posadil vedle vozky.

Vysokého, velmi hubeného, na první pohled tvrdého, ocelově tvrdého muže.

Měl na sobě šedý plátěný oděv, který mu příliš neseděl. Jeho ostře řezaná tvář s bystrýma očima byla velmi snědá. Konce dlouhého, světlého kníru měl svěšené. Jay si řekl, že by mu daleko více padl jezdecký oděv než sako, zpod nějž mu trčely hlavně dvou těžkých koltů.

Musí to být strážce, který má dávat pozor na tu bednu. Vyřadit ho nebude snadné, uvažoval Jay.

Svraštil čelo. Zprvu se to zdálo být tak snadné a teď to vypadalo na problémy.

Z jediného saloonu v Apache Wells vyšla žena a zamířila k dostavníku. Měla na sobě zelený klobouk a zelené, přiléhavé šaty. Lem sukně táhla za sebou v prachu. Vlasy měla obarvené na červeno. Tyto okolnosti a skutečnost, že předtím byla v saloonu, Jayovi prozradily, o jaký druh ženy se jedná.

„Dobrý den, Betty,“ pozdravil ji vozka a vzal jí malý kufr, který si nesla.

Hubený spolujezdec před ní smekl klobouk a hlubokým hlasem řekl: „Buďte vítána, slečno Grimesová.“

„Lee Lockhart, jaké štěstí!“ zvolala a přistoupila k němu. Pohlédla mu do očí a na chvíli mu položila ruce na rameno. Vypadalo to, že se znají.

Lockhart si opět posadil klobouk na hlavu a otevřel dvířka vozu. „Jestli vám mohu pomoci nastoupit, slečno Grimesová.“ Jeho způsoby byly skutečně prvotřídní a příliš se nehodily k jeho drsnému zevnějšku.

Žena prošla tak blízko Ballarda, že se ho dotkla sukní. Přitom na něj vrhla zkoumavý pohled. Musela mít už přes třicet. Až příliš upnuté šaty zvýrazňovaly její ladné tvary. Rty měla příliš napomádované a líce příliš napudrované. Jay ucítil její parfém. V protikladu k jejímu zevnějšku nebyl nijak vtíravý, ale velmi decentní.

Jay měl o čem přemýšlet.

Krátce poté, co nasedla, dostavník zahalený do oblaků prachu vyjel z Apache Wells směrem na jih.

+ + + + +

Jay se uvelebil v rohu. Žena, která se jmenovala Betty Grimesová, jak již věděl, se posadila naproti němu.

Oba dobytkáři seděli na druhé straně. Vesele popíjeli bez ohledu na přítomnost dámy. Brzy se na nich začaly projevovat účinky alkoholu - skelným zrakem a vláčností pohybů. Lockhart seděl venku vedle vozky. Ballardovo přesvědčení, že patří k té bedně Wells Fargo & Co, rostlo.

Kolem ubíhala nekonečná krajina. Ozýval se pouze monotónní dusot kopyt, cinkání postrojů a rachot okovaných kol v písku. Tuto tisíckrát obehranou melodii proložil vozka tu a tam nějakým výkřikem ke koním.

Štěrbinami v podlaze dovnitř pronikal červený prach a postupně pokrýval lavice i pasažéry. Čas od času jedno z kol dostavníku najelo do nějaké jámy a pak se cestující vevnitř váleli po sobě. Betty Grimesová si ovázala ústa šálou, aby se chránila před prachem. Jay následoval jejího příkladu. Oba dobytkáři usnuli. Vzduch v dostavníku byl cítit alkoholovými výpary.

Jay počítal. Ramirez a Morgan budou určitě mít s Lockhartem, který hlídal bednu, problémy. Šlo o to, jestli ho dokážou překvapit.

Ti dva dobytkáři nemohli znamenat větší nebezpečí. I kdyby se probudili, byli by příliš opilí na to, aby chápali, co se děje.

Zůstávala jen ta žena, Betty Grimesová.

Ballard si ji prohlížel. Měla zavřené oči, ale zdálo se mu, že nespí.

Působila jaksi drsně, tak jako Lockhart. To muselo souviset s životem, který vedla. Bezpochyby už poznala kdejakou špatnost.

Sklonil hlavu a pohlédl na její kolena, která se rýsovala pod sukní. Měl pocit, že vidí malý derringer, který jistě nosila pod podvazkem.

Zná se s tím Lockhartem a možná je s ním nějak spojená. Třeba i ona pracuje pro Wells Fargo & Co. Jay svraštil čelo. Co bude dělat, když ta ženská vytáhne zbraň? Myšlenka, že by měl použít násilí vůči ženě, se mu příčila - i když šlo jen o prodejnou ženštinu z pohraničního městečka.

Zatímco takto přemýšlel, dostavník zpomalil. Ballard vyhlédl ven a uviděl ruiny vypáleného chaty. Vedle něj byla studna s vahadlem.

„To je Rock Springs,“ prohodila žena. Měla poněkud chraplavý hlas.

Jay otočil hlavu. Žena otevřela oči a vyzývavě na něj pohlédla.

„Vy to tu znáte, madam?“ Pokusil se o úsměv.

„Ano, nejedu touto trasou poprvé,“ odpověděla.

Ukázala na vyhořenou chatu. „Tady kdysi bývala přepřahací stanice, než ji loňský rok přepadli Apači. Od té doby v Rock Springs nikdo nebydlí, ale žádný vozka neprojede kolem, aniž by tu dal svým koním napít. Voda je tu opravdu dobrá.“

„Díky za informaci, madam,“ odvětil Jay.

„Neříkejte mi madam!“ vyjekla. „Nikdo mi tak neříká - a vy dobře víte, proč. Jmenuju se Betty, Betty Grimesová.“

Ballard si sáhl na kraj klobouku. „Jay Ballard. Jsem ze severu. Bude mi ctí, když vás dnes večer budu moci pozvat na sklenku, slečno Grimesová.“

„Děkuji,“ zamumlala a na okamžik se usmála.

Zapískaly brzdy, načež dostavník zastavil. Vozka otevřel dvířka a nahlédl dovnitř.

„Na pár minut tu zastavíme, napojíme tu koně.“ Měl chraplavý hlas, protože se mu na patře usadil prach z cesty. „Jestli někdo musí ven, tak pánové vpravo, dámy vlevo.“ Přitom se zasmál, jako kdyby to byl nějaký dobrý vtip. Poté podal Betty ruku. „Chceš vystoupit, Betty?“

„Ráda,“ přisvědčila a vylezla ven.

Jay ji následoval. Lockhart právě vypřahal koně. Betty se posadila na kámen, odložila klobouk a pokusila se upravit si své červené vlasy. Vozka nabíral vodu ze studny.

„Co vaše pozadí, amigo?“ zvolal na Jaye.

„Už je to lepší,“ odvětil Ballard. „V sedle bych dostal zabrat, dostavník je něco úplně jiného.“

Přistoupil k Tobymu, který byl přivázaný k dostavníku, aby ho rozvázal a dal mu napít. Když se otočil, všiml si, že ze stínu vypálené stanice vyjeli dva jezdci.

Na okamžik strnul, protože si pomyslel, že Morgan s Ramirezem změnili plán a chtějí přepadení provést hned. Poté však poznal, že to nejsou oni.

Seděli na vychrtlých, chundelatých herkách a obličej jim kryly špinavé šátky. Zpod stínu klobouku jim zářily pichlavé oči.

„Ruce vhůru!“ zvolal jeden z nich.

„Pane Bože, přepadení!“ vykřikl vozka a nechal vědro, které právě vytáhl, spadnout zpátky do studny. Hned potom zvedl ruce.

„Správně, to je přepadení!“ potvrdil jeho slova jezdec. „Nikdo ani hnout! Kdo jenom cekne, ochutná olovo. Když ale budete rozumní, nic se vám nestane. Takže ruce nahoru, pronto!“

Ballard je poslechl. Chtěli tu bednu, to bylo jasné. Teď se tedy Pedro s Robertem budou muset poohlédnout po něčem jiném.

Také Lockhart zvedl ruce. Zdálo se, že ani nepomýšlí na odpor. Betty Grimesová stále seděla na kameni.

„Na dámu snad střílet nebudete, ne?“ otázala se svým chraplavým hlasem.

„Ne, pokud budeš mlčet, děvenko,“ zasmál se jeden z banditů. „Ale jestli uděláš nějakou hloupost, bude to tvůj konec.“

„Pozor na ni,“ varoval ho jeho kumpán. „Vsadím se, že má pod sukní kolt.“

„Tak proč se sám nepodíváš?“ posměšně dodala.

„Drž hubu!“ obořil se na ni a natáhl kohoutek revolveru.

„Ne! „řekl Lockhart.

„Ty buď taky zticha!“ zavrčel bandita. „Radši se pěkně vyšplhej na kozlík a hoď dolů tu zelenou bednu!“

Lockhart přikývl.

„Jistě. Ale musíte mi dovolit dát ruce dolů. Dokud je budu mít nad hlavou, tak tam nevylezu.“

„All right, můžeš je dát dolů,“ odpověděl desperát. „Ale pospěš si! Nemáme čas!“

„Samozřejmě,“ řekl Lockhart. „Samozřejmě.“ Vypadalo to, že není takový drsňák, jak se zdálo.

Chopil se zábradlí kozlíku a vyšvihl se nahoru. Tam se na okamžik zastavil.

„Na co ještě čekáš?“ zvolal jeden z banditů.

Zdálo se, že se mu o něco zahákly cípy saka. Trhl jimi - a v tom okamžiku Betty Grimesová zvolala:

„Dej jim, co jim patří, Lee!“

To, co se pak odehrálo, se udalo tak rychle, že to Jayovi připadalo jako sen.

Lockhart skočil na zem a, ještě než dopadl, stačil tasit kolty.

Poté třeskly dva výstřely, jež se slily v jeden. Oba bandité sebou sebou trhli a rozhodili rukama.

Opět zaúřadovaly Lockhartovy revolvery. Nad prostranstvím před studnou se vznášel dým. Když se rozplynul, bylo po všem.

Lockhart již stál na nohou. Pomalu přikročil k ležícím banditům, jejichž koně odběhli.

„Díky, Betty,“ prohodil.

„Proč mi děkujete?“ zamumlala žena. Během přestřelky nehnula ani brvou. Ani pohled na mrtvé ji nijak nerozrušoval.

„Rozptýlila jste jejich pozornost,“ odvětil Lockhart. „Na vteřinu - ale ta mi stačila.“

Obrátil se na vozku a řekl: „Pomoz mi je odnést k chatě. Budu informovat velitele Crawforda. Zase si může odškrtnout dva ze svého seznamu.“

„Prach a broky!“ zaklel vozka. „Lee, ty jsi ten nejrychlejší střelec, jakého jsem kdy viděl - a to jsem jich už pár potkal.“

„Přeháníš,“ usmíval se Lockhart, zatímco si znovu nabíjel bubínky koltů.

Vozka zavrtěl hlavou.

„Nepřeháním. Ti dva bastardi už drželi kolty v rukou, a co jim to pomohlo? No, co jim to pomohlo?“

„No, přiznávám, že zrovna jsem ve formě,“ prohodil Lockhart.

Vrhl svůj ledový pohled na Jaye a řekl: „Dělejte, chlape, pomozte mi. Mrtvých se bát nemusíte.“

Jay mlčky přikývl. Lockhart jej svou bleskurychlou akcí doslova uhranul. Proti takovému čarostřelci neměli Pedro s Robertem šanci. Ani tu nejmenší.

Těla banditů byla odnesena do ruin stanice. Lockhart si pozorně prohlížel jejich obličeje, z nichž strhl šátky.

„Vsadím se, že zatykače s jejich portréty visí na nárožích celého Jihozápadu.“

„A já se vsadím, že bys tu sázku vyhrál, Lee,“ poznamenal vozka. „Velitel Crawford bude mít radost.“

„Kdo to, k čertu, může být ten velitel Crawford?“ pomyslel si Jay.

Byl tento Lockhart opravdu jenom normální expresní kurýr? Wells Fargo & Co zaměstnávala dobré muže, ale Lockhart byl více než dobrý. Ten musel mít jiné, těžší úkoly, než jen doprovázet dostavníky.

Ballard tu hádanku nemohl rozluštit. Věděl jen jedno: Ramirez s Morganem tento dostavník nesmí přepadnout - v žádném případě. Jinak by přibyli další dva mrtví.

„Budu se muset podívat na tu Betty Grimesovou,“ řekl si Jay. „Vypadá to, že o tom Lockhartovi něco ví.“

Když vozka zavolal na pasažéry, nasedl dovnitř. Oba dobytkáři celou dobu chrněli v rohu. Byli tak opilí, že o ničem nevěděli. Neprobudily je ani výstřely.

Vůz vyrazil a opustil vypálenou stanici, v níž zůstala dvě mrtvá těla.

Jay se naklonil k Betty. „Vy ale máte odvahu, madam,“ oslovil ji obdivným tónem.

„Myslíte?“

Přikývl.

„Ano, určitě. Zůstala jste klidná, když na vás mířili revolverem, to nedokáže každý. A to, jak jste zavolala na Lockharta - to byla skvělá finta.“

„Nemohla jsem přece dopustit, aby ho ty krysy odstřelily,“ odpověděla. „On by se totiž bránil. Není to člověk, který by se nechal oloupit.“

„Znáte ho celkem dobře, jak vidím, ne?“ Ballard se snažil, aby nevypadal příliš zvídavě. „Na expresního kurýra má zatraceně rychlé a přesné kolty.“

Pozvedla obočí.

„Jak jste ho nazval?“ podivila se. „Expresní kurýr? To byste ho pořádně rozesmál, kdybyste mu to řekl.“

„A on není expresní kurýr?“

Betty zavrtěla hlavou.

„Ani náhodou. Tak dobrého střelce, jako je on a jeho kamarádi, si nemůže dovolit žádná společnost na světě. Ti jsou příliš drazí.“

„Jeho kamarádi?“

„Ano,“ odvětila s nechápavým úsměvem. „To jste ještě neslyšel o Arizonské jízdní policii, o Arizonských rangerech?“

Na Jaye měla ta věta účinek rány pěstí.

„Arizonští rangeří?“

„To jste asi cizinec, když o nich nevíte,“ řekla Betty. „Ach ano, už si vzpomínám. Vy jste ze severu, že?“

„Z Wyomingu,“ přisvědčil Jay.

„Naši Arizonští rangeři,“ hrdým tónem vysvětlovala, „jsou dobrovolná policejní jednotka, asi jako rangeři v Texasu. Založil je velitel Crawford na příkaz guvernéra. Jsou to ti nejlepší střelci mezi Mississippi a Pacifikem. Přísahali, že skoncují s bandity, aby se Arizona mohla konečně stát členem Unie.“

Jednotka podobná Texaským rangerům! Ballardovi se rozbušilo srdce.

Texasští rangeři prosluli tím, že dostali každého, koho chtěli, živého nebo mrtvého. Většinou mrtvého…

„Co je s vámi?“ zeptala se Betty Grimesová. „Proč jste naráz tak zbledl?“

„To nic není,“ vyhrkl Jay. „To je tím vedrem. Ve Wyomingu na to nejsme zvyklí.“

„Ano, léto v Arizoně je náročné,“ přitakala. „Ale jinak je to hezká země.“

„Až na Apače, co?“

Žena svraštila čelo.

„Ano, ti se tu občas objeví, když je zavolá Geronimo. Ale většina z nich se usadila v rezervaci San Carlos a žije mírumilovným životem.“

Zdálo se, že se vyzná, a to mnohem více, než by se od ženy její sorty dalo čekat. Možná to ani nebyla prostitutka. Možná šlo o členku Arizonských rangerů, která pracovala společně s Lockhartem. Vždyť se znali.

Ballarda náhle něco napadlo. Něco celkem dobrého.

„Ten velitel Crawford - najímá ještě lidi?“

„Chcete se k nim přidat?“ kontrovala otázkou.

„Proč ne?“ Ballard pokrčil rameny. „ Umím bojovat - už j sem se něco nabojoval. Nejprve jsem válčil se Siouxy a pak v půtkách o vodu a trávu. Ve střelbě sice nejsem takové eso jako váš přítel Lockhart, ale zatím mi to stačilo.“

„Zajímavé, ale když se objevili ti dva ničemové, tak jste se jako velký bojovník příliš neprojevoval,“ namítla.

„Proč bych měl zasahovat?“ opáčil. „Nic mi do toho nebylo, vždyť jim šlo jenom o tu zelenou bednu. V soukromých střetech na prérii jsem se naučil, že člověk si má hledět hlavně svého. - Povězte mi jedno, madam: Víte, kde bych mohl najít toho velitele Crawforda?“

„Už zase madam! Jeho tábor leží v horách poblíž Buckbushe. To je město, do kterého dorazíme večer - pokud máte lístek až tam.“

„Koupil jsem si lístek jen do Mineral City.“

„Mineral City? Pch!“ Mávla rukou a dodala: „Těch pár mil do Buckbushe vás Sam vezme i zadarmo, když ho o to poprosím.“

„To byste pro mě udělala?“ Jay ji chytil za ruku. „Byl bych vám velmi zavázán.“

„Neděkujte mi,“ zamumala. „Možná mě za to budete jednoho dne proklínat, Kdo se dá k Arizonským rangerům, je jednou nohou v hrobě.“

Pak mu stiskla ruku.

+ + + + +

Dostavník vjel do prašné kotliny. Ballarda probral Bettyin hlas.

„Deep Hole Station. Tady se budou měnit koně.“

Pustila mu ruku a slabě se usmála. „Bude lepší, když nás takto neuvidí. Uškodilo by to vaší pověsti.“

Jay neodpověděl. Myslel na něco úplně jiného.

Budou tu Morgan s Ramirezem, tak jak slíbili?

A povede se mu je přesvědčit, aby změnili plán?

Vůz zastavil tak prudce, že cestující náraz vyhodil ze sedadel. V okénku se objevila hlava staničního agenta.

„Vystupovat, panstvo, vevnitř už je prostřeno.“

Jay následoval ženu, které při vystupování pomohl Lockhart. Své druhy objevil okamžitě.

Měli své koně přivázané poblíž žlabu. Ballard slyšel, jak Robert volá na šéfa stanice: „Mohl bych u vás něco pojíst?“

„Prosím, jen vstupte.“

Morgan se zastavil u Tobyho a tvářil se, že ho ještě nikdy neviděl.

„Hezký kůň. Co myslíš, compadre?“

Pedro přikývl. Právě si balil cigaretu.

„Neměl byste oheň, seňore?“ prohodil a přikročil k Jayovi.

Ballard škrtl sirkou o nehet. Když se k němu Ramirez sklonil, aby si zapálil cigaretu, zašeptal: „Na ten dostavník zapomeňte!“

Pedro zvedl hlavu. Jeho tmavé oči se nyní zdály být úplně černé.

„Muchas gracias, seňor,“ poděkoval Pedro a následoval Roberta do stanice.

Jay za nimi hleděl. Rozuměli mu vůbec? Neměl tušení.

Zůstat venku by bylo nápadné. Vešel tedy do zděné budovy stanice s plochou střechou. Pro pasažéry dostavníku byla prostřena tabule. Jay si našel místo, odkud bylo vidět na dveře. V pozadí byl pro ostatní cestující bar. Tam nyní seděli Ramirez s Morganem. Tiše se spolu bavili.

Oba dobytkáři vešli dovnitř a hned se dožadovali kávy. Po tom, co všechno vypili, ji potřebovali. Po nich dovnitř vešli ostatní.

„U Rock Springs jsme byli přepadeni! „ oznámil vozka šéfovi stanice. „Měls vidět, jak s nimi Lee zatočil.“

Lockhart položil Betty Grimesové ruku na rameno: „Chtěl bych vám ještě jednou poděkovat za pomoc. Kdybyste neodvedla jejich pozornost…“

„Ale prosím vás.“ Mávla rukou a sedla si ke stolu.

Lockhart pohlédl na Ballarda. „Jedete až do Buckbushe? Pak tam chvíli zůstaňte se mnou. Je možné, že vás bude šerif potřebovat jako svědka do protokolu.“

„V pořádku,“ přikývl Jay.

Dostal kávu a napil se. Měl ochraptělý hlas. jako by vypil příliš mnoho whisky. Tu za sebou uslyšel odkašlání a otočil se.

Stál tam Morgan a usmíval se na něj. „Máte zatraceně dobrého koně. Je na prodej?“

Jay pokrčil rameny.

„Může být. Záleží na ceně.“

Robert odpověděl: „Rád bych se na něho podíval. Máte něco proti tomu?“ Pak vyšel ven, aniž by počkal na odpověď. Jako stín jej následoval Pedro.

Ballard odsunul šálek kávy a řekl: „Pokud si někdo chce prohlížet mého koně, chci být při tom.“

Kývl na Betty a prohodil: „Omluvte mě, madam.“

Když odcházel, slyšel, jak říká Lockhartovi: „Myslím, že mám nového člověka pro váš oddíl, Lee.“

Pedro s Robertem stáli u Tobyho a předstírali, že si jej prohlížejí. Dívali se mu na zuby, aby zjistili, jak je starý, a zkoušeli mu kolena.

Jay k nim přikročil. Měl pocit, že ho někdo sleduje z okna stanice.

Morgan se k němu otočil, usmál se a ukázal na valacha. Vypadalo to, že se s Ballardem baví o jeho koni. Ve skutečnosti se však zeptal: „ Co to má znamenat? Proč máme na ten dostavník zapomenout?“

„Jede v něm Arizonský ranger,“ zněla Jayova odpověď.

Ramirez okamžitě zbledl.

„Arizonský ranger?“ zamumlal.

Jay přikývl. Sklonil se k Tobymu, zvedl mu přední kopyto a ukázal na podkovu. Přitom sykl:

„Vypadá to, žes už o něm slyšel, co, Pedro? Je to ten chlap se světlým knírem. Po cestě oddělal dva chlápky, kteří dostavník přepadli. Můžete to zkusit, jestli chcete, ale beze mě. Cítím se příliš mladý na to, abych šel na jistou smrt.“

„Máš strach?“ prohodil Morgan.

„Kďybys viďěl to, co já…“ začal Jay, ale hned se odmlčel, neboť ze stanice vyšel vozka a oznámil odjezd.

„Co teď?“ zavrčel Robert, jehož se viditelně zmocnil vztek.

Jay pokrčil rameny.

„Jedu až do Buckbushe. Přijeďte tam za mnou, jestli budete moct.“

„Dostals strach!“ procedil Morgan mezi zuby. „Podělal ses!“

Ramirez ho chytil za ruku. „Ne tak nahlas. Jay má pravdu. Ti rangeři… řeknu ti, amigo, jestli je z toho, co nám Jay pověďěl, pravda jen půlka, tak bysme byli mrtví dřív, než bys řekl švec - a co bys pak měl z krásných seňorit, které jsem ti slíbil?“

„Táhněte oba k čertu!“ zvolal Robert.

Mexičan jej chytil za krk.

„Tiše.“

Přišel vozka a zeptal se: „Dohodli jste se?“

Ramirez zavrtěl hlavou.

„No, seňor. Caballero,“ řekl a ukázal na Ballarda, „chce příliš moc.“

„Byl by hlupák, kdyby tak dobrého koně prodal levně,“ podotkl vozka a vylezl na kozlík.

„Uvidíme se v Buckbushi, Jayi,“ výhružně zavrčel Robert.

Lee Lockhart doprovodil Betty Grimesovou k dostavníku. Ballard zdvořile smekl klobouk.

„Jenom nechte na hlavě, kovboji,“ poznamenala.

Hned nato se ho Lockhart zeptal: „Je to, co mi řekla slečna Grimesová, pravda? Skutečně se chcete přidat k našemu oddílu?“

„Možná,“ odtušil Jay.

„Jestli ano - a jestli vás velitel Crawford přijme - pak se stanete terčem mnoha zbraní,“ dodal Lockhart. „Budete osamocený - a pravděpodobně jednou někde zemřete s kulkou v břiše. Ještě stále máte zájem?“

„Zemřít může člověk všude,“ procedil Jay mezi zuby. „Nemám co ztratit.“

„Ne?“ Lockhart si jej pozorně prohlížel. „A co váš život? Ale je to vaše věc, jestli vám na něm nezáleží.“ Poté se posadil vedle vozky.

Ballard si nastoupil dovnitř. Jeden z dobytkářů zůstal v Deep Hole, kde pro něj měli přijet jeho lidé. Druhý s hekáním vylezl do vozu, sedl si do rohu a hned usnul.

Betty Grimesová měla ruce v klíně.

„Vadí vám, že jsem o vás řekla Lee Lockhartovi?“ tiše se zeptala.

„Ne, madam,“ odvětil Jay.

Dostavník vyjel vstříc dalším mílím.

Betty příliš nebylo do řeči a Jay též mlčel, aby se nějak neprozradil. Přemýšlel, jestli je to doopravdy lehká dívka nebo tajná agentka Arizonských rangerů. Řekl si, že raději nebude mluvit.

Uprostřed noci zaprášený dostavník dorazil do Buckbushe a zastavil před stanicí. Na ulici svítily dvě lucerny.

Jay odvazoval svého valacha a nenápadně přitom pozoroval, jak vykládají zelenou bednu a pak ji vynášejí do domu. Lockhart zmizel ve tmě a až pochvíli se objevil.

„Vyřízeno,“ prohodil k Jayovi. „Už vás nebudu potřebovat. Adios, amigo.“

Chtěl odejít, ale Jay ho zadržel.

„Moment. Předpokládám, že teď pojedete do tábora, abyste tam podal zprávu vašemu veliteli.“

„No a?“ Lockhart pozvedl obočí.

„Chci jet s vámi - vy víte, proč.“

„Táhněte k čertu,“ zabručel Lockhart, obrátil se a zmizel ve tmě.

Ballard věděl, že je zbytečné jít za ním. Choval by se tak příliš vtíravě a možná by i vzbudil podezření. A to si nemohl dovolit.

Dal nohu do třmenu, když za sebou uslyšel zakašlání. Rychle dal nohu dolů a otočil se.

Ve vchodu stanice stála Betty.

„Přes noc spím tady a dál pojedu až zítra,“ řekla. „Lee Lockhart se k vám asi nechoval příliš přátelsky, co?“

„Přátelsky?“ Jay se pousmál. „Ledovec je vřelejší než on.“

„Musíte mu rozumět,“ zamumlala. „K Arizonským rangerům se hlásí hodně bojechtivých dobrovolníků, ale jen málo z nich se na to hodí. Jsem si jistá, že velitel Crawford se o vás brzy dozví - od Lockharta.“

„Zdá se, slečno Grimesová, že toho o poměrech v tomto oddíle víte zatraceně hodně,“ poznamenal Jay.

Posmutněla a odpověděla: „Byla jsem zasnoubená s jedním z Arizonských rangerů. Než jsme se mohli vzít, tak ho zavraždili bandité. Od té doby se znám s Lee Lockhartem a jeho kamarády. Proto mě vždycky potěší, když potrestají dalšího desperáta. Kvůli těm lumpům jsem přišla o milého.“

„To je mi líto, slečno,“ podotkl Jay. „Netušil jsem to. Nechtěl jsem vás ranit.“

„To je dobré.“ Betty mávla rukou. „Ještě pořád se chcete přidat k rangerům?“

Jay přikývl.

„Je to mé pevné rozhodnutí - za předpokladu, že mě pan Crawford přijme.“

Ukázala na vzdálený vrcholek, jež se zvedal nad rozeklaným hřebenem, a řekla:

„To je Apache Peak. Na jeho úpatí leží tábor rangerů. Přes den není těžké ho najít. Povězte veliteli, že vás posílá Betty Grimesová. Mého muže dobře znal.“

„Děkuji,“ zamumlal Jay. „Děkuji mnohokrát, madam.“

Přistoupila k němu, a přestože byla napudrovaná a našminkovaná, vypadala rázem jako úplně jiná bytost.

„Tolik mi připomínáte Bena,“ poznamenala třesoucím se hlasem. „Budete na sebe dávat pozor?“

„Ano, madam.“ Jayovi se stáhlo hrdlo.

Zasmála se a odstoupila. „Och, k čertu se sentimentálními vzpomínkami! Kdy mi už konečně přestanete říkat madam?“ Hned nato za sebou zavřela dveře.

Jay tam stál jako opařený. Díval se na ty dveře. Pocítil cosi, o čem už si myslel, že je nadobro zničeno.

Byli vyměněni koně. Lockhart, vozka i Betty zmizeli. Jay zůstal před stanicí sám.

Ze stájí k němu přišel staniční agent. „Jestli hledáte nocleh, tak hotel je kousek odtud na této ulici,“ poznamenal. „Nemůžete ho minout, je to jediný hotel v Buckshutu.“

Ballard kývl na stanici. „Slečna Grimesová nocuje u vás?“

„Je to sestřenice mé ženy a vždycky tu spí, když tu projíždí,“ odpověděl muž. „A pokud ji posuzujete podle jejího zevnějšku, tak na to zapomeňte. Betty je úplně jiná, než jak vypadá. Muži u ní neměli štěstí, chápete?“

„Ano,“ přikývl Jay.

Chopil se Tobyho uzdy a vydal se ulicí. Když kráčel kolem ústí jedné postranní uličky, ozval se hlas ze tmy:

„Tady,kámo!“

Byl to Morgan, který tam stál a čekal na něj.

+ + + + +

U táborového ohně dřepěl Ramirez a dával do pánvičky plátky slaniny.

„Vítej doma, amigo,“ přátelsky prohodil k Jayovi, který právě seskakoval ze sedla.

Morgan sesedl se zachmuřeným obličejem.

„Co se s tebou stalo, Jayi?“ vyštěkl. „Kdyby Pepe večer u pokeru neobehrál jednoho opilce o pár babek, tak bysme dneska hryzali kořínky.“

„Už jsem vám to řekl,“ bránil se Jay, který odsedlal Tobyho a pustil ho se napást. „V dostavníku byl Arizonský ranger, nejrychlejší a nejpřesnější střelec, jakého jsem kdy viděl.“

Morgan si pohrdavě odplivl. „ Arizonských ranger, pch! Co to znamená?“

„Pověz mu to, Pedro,“ zamumlal Jay. „Ty víš, co to znamená.“

Ramirez obracel špičkou nože opékající se plátky slaniny. Hovořil přidušeným hlasem. „Už jsem o nich slyšel. Je to elita, nepodplatitelná a věrná. Berou jen ty nejstatečnější. A jenom ti nejlepší tam mají šanci na přežití. - Jay jednal správně, Roberte, amigo mio. Byli jsme tři, bueno, a snad bysme toho rangera přemohli - ale jeden nebo dva z nás by to odnesli.“

Náhle se usmál a dodal: „Pedro nechce zemřít. Ty snad také ne, co?“

„Jdi k čertu!“ zavrčel Robert. „Chcípnout kulkou nebo hladem, jaký je to rozdíl?“

„Nikdo nebude muset zemřít, jestli se budeme držet plánu, který jsem dneska vymyslel,“ ozval se Jay.

„No to jsem teda zvědavý,“ skepticky zavrčel Morgan.

„Buď zticha!“ zvolal Pedro. Poté kývl na Ballarda. „Mluv, Jayi,,

„Pokusím se stát Arizonským rangerem,“ řekl Jay. „Už vím, kde mají tábor. Zítra tam pojedu a nechám se najmout.“

Morganem lomcoval vztek.

„Cože? To snad není možné!“ vykřikl. „Pedro, slyšels to? Náš přítelíček nás chce nechat ve štychu.“

Pedro na něj vrhl ledový pohled. „Jsi hlupák, Roberto mio. Mluv dál, Jayi.“

Ballard šel k věci. „Jestli se mi podaří dostat se k rangerům, mohl bych vám dávat tipy, abyste mohli přepadat bez rizika. Už mi konečně rozumíš, Roberte?“

Morgan vytřeštil oči.

„To mě podrž,“ hlesl. „Tak ty pro nás chceš pracovat jako špion u těch arizonských hochů?“

„Jo, přesně tak,“ usmál se Ramirez. „Je to moc hezký plán. Ale pro jednoho člověka je to příliš těžké. Půjdu s tebou, Jayi.“

„To není třeba,“ opáčil Ballard.

„Hloupost!“ Pedro zavrtěl hlavou. „Robert se ukryje v horách. Dobrá. Kdo mu bude předávat zprávy? Někdo musí udržovat spojení mezi ním a tebou. A to budu já.“

Jay o tom přemýšlel. To, co pravé navrhl Pedro, mělo hlavu a patu.

„All right,“ přisvědčil.

„Snad mi už konečně někdo z vás vysvětlí, kde vlastně leží ten zatracený rangerský tábor,“ ozval se Morgan.

Jay kývl k siluetě Apache Peak: „Na úpatí té hory. Nebude pro tebe těžké se tam někde poblíž ukrýt. Jestli mě a Pedra šéf těch rangerů - jmenuje se Crawford - vezme, tak…“

Chopil se jednoho klacku a nakreslil do písku několik čar, přičemž jim vysvětlil svůj plán. Pedrovi se rozzářily oči.

„Muy bien! - Jayi, já jsem vždycky věděl, že bys mohl být kapitán. Ano a možná dokonce generál!“

„No dobře,“ zamumlal Jay.

Pomyšlení na to, že se bude muset vetřít jako špicl mezi rangery, ho příliš neuklidňovalo. Osud mu však nedal na vybranou.

+ + + + +

Na stožáru schlíple visela vlajka s pruhy a hvězdami. Stožár stál uprostřed prašného execírplacu, obklopeného uboze vypadajícími prkennými baráky.

„Dios mio!“ povzdechl si Pedro. „To jsem si tábor těch slavných Arizonských rangerů tedy představoval jinak.“

Jay se rozhlédl. Za táborem se ježily štíty hor, jimž dominoval Apache Peak. Na jejich úpatí se rozkládala obrovská ohrada, v níž se páslo stádo šlachovitých koní. Vedle stožáru stálo staré bronzové dělo z občanské války. Jay přemýšlel, na co tam je.

V druhé ohradě tři muži krotili jednoho mustanga. Jen krátce pohlédli na Jaye s Pedrem a pokračovali v práci.

Jinak tábor nevynikal ničím zvláštním. Nebyla tam strážnice ani ozbrojené stráže. Rangeři nosili civilní oděvt. Každý se oblékal tak, jak chtěl, měl svého koně a své zbraně. Jejich disciplína však byla vzorná a jejich představení nad nimi měli absolutní moc.

Nad vchodem baráku, který nevypadal tak zchátrale jako ostatní, visel dřevěný štít s nápisem: „Velitelství Arizonských rangerů“. Ballard seskočil ze sedla. Pedro následoval jeho příkladu a chopil se uzdí.

„Jdeme na to, muchacho,“ zašeptal.

Jay přikývl. Měl vyschlé rty a bušilo mu srdce. Byl připraven učinit krok, který ho lehce mohl stát život.

Natáhl ruku ke klice - a tu se dveře otevřely. Stál v nich vysoký muž s bílými vlasy a snědým obličejem. Jay okamžitě věděl, že má před sebou velitele Crawforda.

„Dobrý den!“ pozdravil ho Crawford. „Vy jste tenmuž, který byl včera svědkem přepadení buckbushského dostavníku. Pověděl mi o vás kapitán Lockhart. Jak se jmenujete?“

„John Jay Ballard,“ odvětil Jay.

Velitel rangerů ukázal na sebe a řekl: „Jsem velitel Crawford. Lockhart naznačoval, že máte zájem o přijetí do našeho oddílu. Když došlo k tomu přepadení, nehnul jste brvou. To se mi na vás líbí, protože mám raději chladnokrevné muže, kteří umí zůstat v klidu, když jde do tuhého, než horlivce, kteří hned ztratí hlavu.“

Pohlédl na Ramireze a otázal se: „A kdo je tento muž?“

„Je to můj přítel,“ odpověděl Jay. „Jmenuje se Pepe Vargas.“

„Pane Ballarde - seňore Vargasi, zaveďte koně do stínu a pojďte dovnitř.“

Jay s Pedrem za ním vešli do domu. Velitel je zavedl do kanceláře, zařízené se spartánskou jednoduchostí. Jaye tam okamžitě něcoupoutalo.

Mezi dvěma okny, jimiž bylo vidět na execírplac, visela americká vlajka - a pod ní mnoho těžkých, dlouhohlavňových revolverů. Jay je spočítal. Bylo jich třináct.

Pod každým z nich byla připevněna destička s vyrytým jménem a datem. Vedle byly na stěnu připevněny fotografie s kníratými či vousatými, vážně se tvářícími muži. Jayovi se zdálo, že mu hledí do očí.

„To jsou revolvery příslušníků mého oddílu, kteří padli ve službě pro Arizonu,“ řekl Crawford pohnutým hlasem. „Byli zastřeleni - bandity, zloději dobytka, dobrodruhy a profesionálními zabijáky - když bránili spravedlnost. Většina z nich dostala kulku do zad.“

Odkašlal si a poznamenal: „To je všechno, co mi po nich zbylo. Fotografie, jméno a kolt tady na stěně. Moji ubozí stateční hoši…“

Jay cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Třináct mužů a většinou ještě mladých! Co na to mohl říct? Nic.

„Co je s vámi?“ zeptal se ho Crawford. „Zdá se mi, že jste náhle zbledl.“

Jay se pokusil zavrtět hlavou. Cítil se mizerně.

„Je vedro a já na to nejsem zvyklý, protože jsem ze severu.“

„Tomu rozumím,“ přikývl Craword a kývl na židle. „Posaďte se. A vy také, seňore Vargasi.“

Otevřel další dveře a zavolal do sousední místnosti: „Barbaro, byla bys tak hodná a donesla bys nám džbán pramenité vody?“

Poté se obrátil na Jaye: „Voda je tady na Jihozápadě nejlepší. Voda nebo káva. Alkoholu se raději vyhýbejte.“

„Ano, pane,“ zamumlal Jay.

Do místnosti vstoupila mladá žena se stejnýma šedýma očima, jaké měl Crawford.

„Voda, otče,“ řekla a položila na stůl džbán s vodou a sklenice.

„Barbaro, rád bych ti představil pana Ballarda a pana Vargase.“ Crawford si nalil sklenici a napil se. „Gentlemani, to je moje dcera Barbara, která mi jako starému vdovci vede domácnost.“

Jay s Pedrem okamžitě vyskočili ze židlí a smekli klobouky. Jay se neobratně uklonil, Ramirez se usmál a vysekl poklonu s grácií španělského šlechtice.

„Služebník, seňorito Crawfordová.“

„Posaďte se, pánové,“ řekl velitel. „Barbara vyrostla mezi drsnými muži a není rozmazlená - a já chci, aby to tak zůstalo.“

Ballard se poslušně posadil. Barbara Crawfordová mu podala sklenici vody. Mohla mít tak dvacet let. Byla štíhlá a snědá jako její otec. Měla krátce střižené hnědé vlasy. Byla oblečená do modrých kalhot a mužské košile. Kdyby se v tomto oděvu objevila ve kterémkoliv městě, všechny ženy se znechucením odvrátily.

„Děkuji, slečno,“ zamumlal Jay, když mu podala sklenici vody. Na chvíli se dotkla jeho ruky, aby pak opět odešla do vedlejší místnosti.

„Přijmu vás na jednoměsíční zkušební období, pane Ballarde,“ řekl Morgan. „Dostanete plat sto dva dolarů a ubytování a stravu zdarma. Koně, zbraně, střelivo a ošacení si však musíte obstarat sám. Podle vašich výkonů ve zkušebním období se rozhodnu, zda vás přijmu či nikoliv.“

„A můj přítel?“ zeptal se Jay.

Crawford s lítostí v očích pokrčil rameny.

„Předpisy rangerů bohužel stanovují, že do jejich řad mohou vstoupit pouze občané Spojených států amerických. Je mi líto.“

Ballard odsunul židli a vstal.

„Pak tedy musím odmítnout, pane. Pepe a já už se známe dlouho. Bez něj pro vás pracovat nebudu.“

„No, pak_“ zamumlal Crawford.

„Un momento!“ přerušil jej Ramirez. „Seňore Crawforde, trochu rozumím koním. Snad byste mě mohli zaměstnat u caballos. Vaši muži budou rádi, když se o ně někdo bude starat. Potom pro vás bude všechno lehčí. Nepožaduji mnoho, jenom střechu nad hlavou, tři jídla za den a pár pesos pro Ped - ech pro Pepeho.“

Crawford svraštil čelo.

„Souhlasím,“ řekl po chvíli. „Náš štolba si už dlouho stěžuje, že potřebuje pomocníka. Jste přijat, seňore Vargasi.“

„Gracias,“ usmál se Ramirez. „Muchas gracias, seňor.“

Ballard nevěděl, co si o tom má myslet. Všechno šlo hladce - až příliš hladce. Přijetí k rangers si představoval jako mnohem těžší. Že by ten šedovlasý lev Crawford větřil něco nekalého? Že by šlo jen o léčku, do které se on i Ramirez chytili? Při tom pomyšlení se mu sevřelo hrdlo.

Zatímco nad tím přemýšlel, ozvalo se klapání kopyt. Kdosi vjel do tábora. Kolem jezdce se na execírplacu náhle shromáždili muži.

Crawford přiskočil ke dveřím a otevřel je. Kdosi vykřikl: „Apači! Přepadli Wilsonovu farmu! Unikl jsem jim, ale ostatní… nevím…“

„Poplach!“ zvolal Crawford. „Seržante Atkinsi, svolejte své muže!“

Zaduněl výstřel ze starého bronzového děla. Jeho ozvěna se nesla horami. Nyní již Jay chápal jeho účel. Svolávalo rangery do zbraně.

Crawford se obrátil a řekl: „Pane Ballarde, toto je vaše přijímací zkouška. Je váš kůň schopný ostré jízdy?“

„Ano, pane,“ odpověděl Jay.

„Pak se přidejte k ostatním,“ dodal Crawford, připnul si revolverový opasek a chopil se winchestrovky ze stojanu na zbraně.

„Chci se k vám přidat, seňore,“ poprosil Pedro.

Crawford zavrtěl hlavou.

„Ne. Může to být trik Apačů. Nesmíme tábor ponechat nechráněný. Zůstanete tady.“

Byl to rozkaz, tak jasný a jednoznačný, že se ani Ballard ani Ramirez neodvážili proti němu něco namítnout.

O čtvrt hodiny později z tábora vyjela skupina devíti jezdců. Vedl je osobně velitel Crawford.

Jedním z těch jezdců byl i Ballard.

+ + + + +

Překonali hřeben, a když Crawford přikázal zastavit, měli již Apache Peak za zády.

Před nimi se rozprostíral kaňon, jehož svahy byly porostlé keříky mesquity, nad nimiž se tyčily často až padesát stop vysoké saguáry. Ze středu kaňonu stoupal dým.

„Wilsonova farma!“ řekl seržant Atkins, tmavovlasý, bradatý muž, který nenosil hodnostní označení.

„Buďte opatrní!“ varoval je Crawford. „Držte se spolu a buďte ve střehu!“

Poté se vydali k onomu místu. Poprvé v životě se Jay ocitl mezi muži, kteří riskovali své životy pro druhé, aniž by přitom mysleli na zisk. Cítil se mezi nimi dobře.

Z farmy zbyly jen kouřící trosky. Jay již viděl mrtvé, ale při pohledu na vypálenou farmu se musel odvrátit.

Crawford přikázal polovině svých mužů, aby se rozptýlili a zajistili okolí. Druhá polovina měla pohřbít to, co zbylo z obyvatel farmy. Byl to pochmurný úkol.

Když bylo po všem, vzal si velitel Ballarda stranou.

„Nu, jak se vám to líbí? Ještě u nás chcete zůstat?“

„Ano, pane,“ odpověděl Jay.

Crawford pohlédl do dáli. „Vždycky to není takové jako tady,“ zamumlal. „Často budete muset pracovat sám, protože náš oddíl je slabý. Možná budete jednoho dne své rozhodnutí proklínat.“

Jay pozoroval ostatní. Během jízdy se s nimi seznámil. Byli to muži rozdílného věku,i odlišně oblečení, a přesto je cosi spojovalo. Byl to pocit jistoty, jež vyzařoval z jejich společenství.

Byli to kamarádi - přátelé, kteří by pro sebe udělali všechno. Mohli se na sebe spolehnout. Ballard pocítil hrdost. Hrdost, že k nim patří.

„Nu?“ zeptal se Crawford.

„Zůstanu, pokud mě přijmete, veliteli.“

Crawford se slabě usmál. „Jestli vás přijmu, se ještě ukáže. Ještě není nic jisté.“

Objevil se seržant Atkins a zaujal vojenský postoj. Jeho bílé rukavice ukazovaly, že kdysi sloužil u kavalerie.

„Hotovo, pane.“

„Vracíme se do tábora,“ odvětil Crawford a vyhoupl se do sedla.

Po chvíli vyrazili zpět. Slunce se sklánělo k obzoru a saguáry vrhaly dlouhé stíny. Vrchol Apache Peaku byl již daleko za nimi.

Náhle se nad jedním pahorkem po pravé straně zvedl prach. Jaye vytrhl ze zamyšlení Atkinsův hlas:

„Pozor!“

Všichni muži se otočili vpravo. Na pahorku se objevil houf Apačů. Bylo to nejméně třicet bojovníků, kteří tryskem pádili k rangerům.

„Jeďme!“ zvolal Crawford a pobodl svého ryzáka ostruhami.

Na planině třeskly výstřely. Jay se přitiskl Tobymu ke krku. Všude kolem hvízdaly kulky. Pokud by je Apači dohnali, nikdo z nich by nepřežil.

Oddíl rangerů cválal k horám, kde se jezdci mínili obrátit a odrazit apačský útok.

Jekot rudochů naháněl Jayovi hrůzu. Vytáhl kolt a obrátil se v sedle. Atkins, jenž jel vedle něj, zavrtěl hlavou.

„Setři prach!“ zvolal. „Střílet za jízdy by bylo mrhání!“

Měl pravdu. Ballard zatnul zuby. Viděl zohavená těla na Wilsonově farmě. Sevřel se mu žaludek, když na to pomyslel.

„Tam!“ vykřikl jeden z mužů.

Na hřebeni před nimi se objevila další apačská horda, která se jim pokusila odříznout cestu k horám.

„Držte se spolu! Držte se spolu!“ zvolal velitel Crawford.

Indiáni i rangeři se k sobě řítili ve vražedném tempu. Crawford tasil kolt a zvedl jej. Ostatní jej napodobili.

Velitel namířil na blížící se nepřátele. Obě řady jezdců se valily proti sobě. Ballardovi bušilo srdce. Už viděl bělma rudých bojovníků. Za chvílí se srazí.

„Pal!“ vykřikl Crawford a zmáčkl spoušť.

Devět výstřelů z pětačtyřicítek se slilo v jediný. Kulky útočící Apače zastavily.

Rangeři pádili dál zvířeným prachem skloněni nad krky svých zvířat.

„Pal!“ opakoval Crawford.

Opět třeskly revolvery. Poníci se vyděšeně vzpínali a mnozí z nich se řítili k zemi. Bojovníci se jeden po druhém odebírali do říše stínů. A pak rangeři jejich zdecimovanými řadami projeli jako nůž máslem, ocitli se na úpatí skal, zastavili a seskočili ze sedel.

„Schovat koně a potom se rozptylte ! Rozptylte se!“ zněl rozkaz velitele Crawforda.

Jay se skryl za jeden balvan. Také Apači již přijížděli k úpatí skal. Ječeli a výhružně mávali puškami. Salvy rangerů je však zahnaly zpátky. Zastavili se až mimo dostřel jejich zbraní.

Tam mínili zůstat, dokud bude jediná z těch nenáviděných bledých tváří naživu.

„Ztráty?“ otázal Crawford.

„Tomkin to koupil do ramene, ale tvrdí, že s tím bojovat může,“ odvětil Atkins. „Booneovi rozdrtil tomahawk ruku. Poslal jsem ho ke koním.“

„Dobrá,“ přikývl Crawford.

Apači se rozdělili. Jedna skupina se obloukem hnala k horám. Jejich záměr byl jasný: chtěli rangerům vpadnout do zad. Ostatní seskočili ze svých mustangů a mezi keříky a skalisky se plížili k bledým tvářím. Pouze obláčky po výstřelech prozrazovaly jejich pozice.

Ballard střílel na cíle, které neviděl. Tu a tam rozhodil zasažený Apač rukama a skácel se ze svahu. Po každé takové trefě se ozval jekot, který naháněl Jayovi hrůzu.

„Chiricahuové!“ řekl muž vedle něj. „Nejhorší z nejhorších. Jestli nepřijde pomoc, budou se zítra touto dobou naše skalpy sušit před jejich chýšemi.“

Úkosem pohlédl na Jaye a řekl: „Nu, jak se ti líbí začátek tvé služby u Arizonských rangerů, kamaráde? Myslím, že skončí zatraceně rychle.“

„Opravdu?“ hlesl Ballard. Strachem se mu stáhlo hrdlo.

Ranger přikývl.

„Jistě. Něco ti teď řeknu: Jednu kulku si nechej pro sebe. Jestli prorazí naši obranu, pak si strč hlaveň do úst a zmáčkni to. Je to pořád lepší, než se zaživa opékat nad ohněm. Rozumíš?“

„Ano,“ přidušeně zamumlal Jay. „Samozřejmě, ano.“ Měl tak stáhnuté hrdlo, že ani nemohl polknout.

„Poslouchejte, chlapi!“ zvolal velitel Crawford. „Potřebuju dobrovolníka, který se probije do tábora a přivede pomoc. Kapitán Lockhart už je možná se svým oddílem zpátky. Kromě toho musíte zalarmovat domobranu v Buckbushi. Přes noc se tu ještě udržíme, ale ráno…“

Odmlčel se a odkašlal si.

Jay měl před očima těch třináct revolverů, třináct jmen a fotografií padlých rangerů na stěně Crawfordovy kanceláře. Aniž by to opravdu chtěl, přihlásil se:

„Já, pane!“

„Vy?“ Crawford svraštil čelo. „Ale vždyť vy jste ještě nikdy proti Apačům nebojoval.“

„Ale proti Siouxům ano.“ Ballard cítil, jak jsou na něj upřeny pohledy všech přítomných. „Jsou považováni za nejlepší lehkou kavalerii světa. Myslím, že tito Apači jim nesahají ani po kotníky. Kromě toho jsem zvyklý na jízdu v pustině a můj Toby je vytrvalý.“

Seržant Atkins si odkašlal. „Má pravdu, pane,“ poznamenal směrem ke Crawfordovi.

„No dobře. Já - ne, my všichni - na vás spoléháme. Jeďte jako ďábel.

A přiveďte sem všechny z tábora. Jestli se vám to nezdaří, všichni tu zahyneme.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, pane,“ sliboval Ballard.

Dal winchestrovku do ruky muži, jenž stál vedle něho, a vybral si náboje z kapes.

„Puška by mě jen zdržovala. Při jízdě o život se počítá každá libra. Ale dejte mi ještě jeden revolver. Při střelbě ze cválajícího koně není nic nad kolt.“

Atkins mu podal svou vlastní zbraň. „Hodně štěstí,“ zavrčel. „Jestli se ti to povede, tak se budeš smít týden zpíjet na účet táborové kantýny, i když starý,“ - nenápadně ukázal na velitele - „nerad vidí, když jeho rangeři pijí.“

„Vezmu tě za slovo,“ odvětil Jay a pokusil se o úsměv. Moc se mu to nedařilo.

Crawford dodal: „Jestli budete stále mít Apache Peak po pravici, pak jej nebudete moci minout. Jakmile se setmí, jste v bezpečí. Ale do té doby - well, to si budete muset cestu prostřílet, Ballarde. Myslete na to, že jde o život vašich kamarádů.“

Jay přikývl. Crawford mu podal ruku. „Hodně štěstí. Budete ho potřebovat. A my také.“

Slunce se podobalo rudé kouli nad obzorem, ale ještě bylo dostatek světla. Ballard se připlazil k Tobymu, schovanému mezi dvěma skalami.

„Jdeme na to, chlapče!“ řekl mu Jay a vyšvihl se do sedla.

„Buď opatrný,“ varoval ho Boone, muž s rozdrcenou rukou. „Nenech se těmi parchanty chytit.“

„Jeď, Toby!“ zamumlal Ballard.

Hnědý valach sjížděl ze svahu jako kočka. Po chvíli zastavil na jednom návrší, Jay se rozhlédl. Viděl skupinu Apačů, která cválala planinou. Vznášel se nad nim sloupec zvířeného prachu.

Po pravici měl pásmo hor, jemuž vévodil Apache Peak. Strmým kaňonem se vydal dolů. Orientoval se přitom podle toho, co si zapamatoval z cesty tam. Barva nebe přešla do inkoustově modré a rozzářily se hvězdy.

Toby cválal ve stálém tempu po suti a kamení. Pohyboval se jako kamzík. Ballard se postavil ve třmenech a zvedl se ze sedla, aby mu usnadnil běh.

Kdesi poblíž se odvalil kámen. Jay se ohlédl. Toby varovně zafrkal a ztratil rytmus. Něco tam bylo.’

Jay pomyslel na houf, který viděl předtím. Bylo nemožné, aby jej dostihli. Ale mohl to být i další oddíl, který měl rangerům přes hory vpadnout do zad! Ballarda polil studený pot.

Opět se odvalil kámen. Jay tasil kolt. V úžlabině mezi dvěma skalními stěnami se zablesklo, a hned poté třeskl výstřel.

Horami se nesla jeho ozvěna.

Toby okamžitě zrychlil. Zpod jeho kopyt odletovaly jiskry.

Jay se ohlédl. Z úžlabiny se k němu blížily tři stíny. Ozvaly se další výstřely. Indiáni se mu pokoušeli odříznout cestu.

Zatnul zuby. Strach byl pryč, pachuť na patře zmizela. Teď šlo o všechno. Kdyby selhal, zemřelo by osm statečných mužů. A jeden z nich byl otec Barbary Crawfordové.

Bylo zvláštní, že si vzpomněl zrovna na ni. Přitom ji spatřil jen na chvíli.

Jedna z kulek mu srazila klobouk. S houstnoucí tmou vypadaly výšlehy z hlavní jako blesky. Ballard několikrát vypálil. Při třetím výstřelu se skácel jeden poník do prachu a pohřbil svého jezdce pod sebou. Apač sice ještě dokázal vstát, ale hned v následujícím okamžiku ho další Jayova kulka poslala definitivně do věčných lovišť.

„Ještě dva!“ pomyslel si Jay.

Pokoušeli se na něj zaútočit ze dvou stran. Jay si dobře uvědomoval, že pokud ho dostihnou, stáhnou z něj kůži zaživa.

„Stůj, Toby!“ zvolal.

Hnědák se zapřel předníma a zabrzdil.

Ballard natáhl ruku, v níž držel kolt, a druhou si ji podepřel. Přivřel oči a zamířil. Muška a hledí se mu chvíli rozbíhaly, ale pak se náhle uklidnily.

Třeskla rána. Ihned poté Jay natáhl kohoutek podruhé a vypálil znovu.

Bojovník po Jayově levici klesl na hřbet svého mustanga. Zvíře se vzepjalo, otočilo se a bezvládné tělo paoio mezi kamení.

Jay pustil vystřílený kolt na zem a zpoza opasku vytáhl revolver seržanta Atkinse. Ani na vteřinu nezapomněl na třetího Apače.

Toby se obrátil na zadních, jako by sám věděl, co má dělat. Bojovník se řítil k nim. Visel přes krk svého mustanga, takže Jay jej nemohl trefit. Vystřelil tedy na koně. Tomu se podlomily nohy, načež se zřítil na zem. Krajinou se ozvalo jeho ržání nahánějící husí kůži.

Apač byl hned na nohou. U boku držel pušku. Vystřelil a Jay náhle pocítil ostrou bolest v pravém stehně. Pravá noha ho přestala poslouchat.

„Dostal mě!“ pomyslel si.

Opět zaduněl výstřel z pušky. Kulka mu vyrazila revolver z ruky. Bojovník to viděl a triumfálně zaječel.

„Skončil jsem!“ blesklo Ballardovi hlavou.

Viděl, jak Apač dává do komory pušky další náboj. Jay věděl, že by ho kulka dostihla, i kdyby Toby jel jako čert. Za chvíli bude mrtvý - mrtvý, mrtvý, mrtvý…

Bojovník se zašklebil. Dával si na čas. Bavil se tím, že si se svou obětí mohl hrát jak kočka s myší.

„Tak už střílej!“ procedil Jay mezi zuby. „Skonči to!“

Zemře a tak budou ztraceni i rangeři. Po nich jistě přijde někdo další a bude pokračovat v započatém díle - jen on, John Jay Ballard už z toho nebude nic mít. A nikdy již také neuvidí Barbaru Crawfordovou.

Jay byl pohledem na indiána doslova přimrazen k sedlu. Bolest ve zraněné noze již necítil. Srdce mu bušilo strachem a poléval jej studený pot.

Zatnul zuby. Ten rudý čubčí syn nesmí vidět jeho slabost.

A pak čekání skončilo. „Ha!“ vykřikl Apač a zalícil. Nad ocelovou hlavní se střetly pohledy obou mužů. Jeden z nich musel zemřít.

Jay sevřel hrušku sedla. Kam ho Apač trefí? Do hlavy? Do srdce? Modlil se za rychlou smrt.

Třeskl výstřel. Ballard otevřel oči. Co se stalo?

Apač zavrávoral, jako by dostal úder do zad. Pustil pušku, rozhodil rukama a skácel se na zem.

„Pane Bože!“ hlesl Jay.

Zpoza skály vyjel Bobbie Morgan. V rukou držel winchestrovku a mířil jí na bezvládného Apače.

„Je ten rudý bastard mrtvý?“

„Myslím, že jo,“ zamumlal Jay. Naprosto nechápal, jak to, že ještě žije. „Kde ses tu vzal?“

Morgan se usmál. Kývl k Apache Peaku, jehož vrchol se tyčil proti večerní obloze jako cukrová homole.

„Utábořil jsem se tam nahoře. Uslyšel jsem střelbu a chtěl jsem se na to podívat. A pak jsem uviděl tebe. Myslím, že jsem přijel právě včas.“

„Kdybys tu byl dřív, tak by mi to vůbec nevadilo,“ řekl Jay. „Jsem zraněný. Podívej!“

Ukázal na svou poraněnou nohu. Bolest se opět ozvala. Vystřelovala z nohy do celého těla. Když se pod ním Toby pohnul, zaťal zuby a jen s největším vypětím potlačil sten.

Robert k němu přijel blíž a sesedl.

„Ukaž.“

Rozřízl mu nohavici a prohlédl ránu.

„Kulka vězí vevnitř. To může vytáhnout jedině doktor. Podej mi šátek, Jayi.“

Poté mu nad ranou stáhl nohu. „Musí to vypadat tak, jako kdyby sis to udělal sám. O mně nesmí nikdo vědět. Kam vlastně jedeš?“

„Do tábora pro pomoc. Velitel rangerů je i se svými lidmi v obklíčení,“ zamumlal Jay.

„Aha, takže ti skvělí Arizonští rangeři nejsou až tak úplně neporazitelní,“ chechtal se Robert. „No pojď, kamaráde, kousek tě doprovodím, ať se zase nedostaneš do trablů.“

„Díky,“ zašeptal Jay.

Morgan se znovu vyšvihl do sedla a poznamenal: „Tenkrát v Elkhornu jsi mě vytáhl z bryndy ty, teď je to obráceně. Vyrovnal jsem účet. Od nynějška jsme si kvit.“

Jay neodpověděl. Když se Toby vydal za Robertovým strakáčem, zasténal bolestí.

Panovala už tma, když Morgan zastavil.

„To by stačilo,“ prohodil.

Jay jel v poslední půl hodině napolo v bezvědomí.

Otevřel oči. U nohou mu ležel tábor rangerů.

Morgan si poklepal na okraj klobouku. „Teď už víš, kde mě najdeš. Doufám, žes na mě a na Pedra nezapomněl.“ Krátce nato zmizel ve tmě.

„Zavez mě domů, Toby,“ zamumlal Jay.

Před baráky stáli muži, pokuřovali a vychutnávali večerní chlad. Když spatřili hnědého valacha, cválajícího po execírplacu, idyla skončila.

Jay slyšel hlas Lee Lockharta. „Co se stalo? Kde jsou ostatní?“

„Apači!“ hlesl Jay. „Velitel potřebuje pomoc. Jsou obklíčeni - na úpatí hor, tam, kde začíná Wilsonovo údolí.“

„Na koně, chlapi!“ zvolal Lockhart.

Muži se rozběhli k ohradě. Jay pomalu lezl ze sedla - a přesto spadl na zem.

„Jsem raněný,“ zasténal. „Trefili mě do nohy!“

Kdosi se k němu sklonil s lucernou. V jejím světle spatřil hnědé, krátce střižené vlasy a oválný dívčí obličej.

„Och Bože,“ zašeptala Barbara Crawfordová. „Je celý od krve. Přeneste ho do ošetřovny, rychle. A pak někdo musí do Buckbushe pro doktora Gillespieho.“

Jay měl zavřené oči, takže jen cítil, že ho zvedli a někam odnesli.

+ + + + +

Jaye probudilo mumlání. Kdosi říkal přidušeným hlasem: „Kulka vězí těsně vedle stehenní tepny. Bude to těžká operace. Musím mu dát opium, aby se nehýbal. Pomůžete mi, slečno Crawfordová?“

Něco do něj nalili a on upadl do bezvědomí. Když přišel k sobě, oknem dovnitř svítilo slunce.

Jeho první pohled padl na Barbaru Crawfordovou. Seděla vedle jeho postele a zřejmě jej celou dobu hlídala.

„Jsem…?“ zašeptal.

Okamžitě se nad něj sklonila a poznamenala: „Nesmíte mluvit. Doktor Gillespie říká, že máte šanci, i když jste ztratil tolik krve.“

Jay však nemohl mlčet.

„A ostatní… přijel kapitán Lockhart včas?“

Děvče přikývlo.

„Ano. Můj otec žije, ale dva rangeři přišli při cestě zpátky o život.“

Ballard pomyslel na třináct revolverů v Crawf ordově kanceláři. Nyní tedy dva přibudou. Barbara mu přiložila ke rtům sklenici. Napil se a znovu usnul.

Ošetřovnu mohl opustit až za tři týdny, stále však ještě nebyl schopen služby. Zatímco se mu hojila noha, ostatní rangeři honili po okolí loupeživé Apače a bandity. Toby se celou dobu flegmaticky pásl v ohradě.

Pedro Ramirez, který mu každý den dělal společnost, jednoho večera jel do Buckbushe. Ráno se vrátil zachmuřený.

„Co se stalo?“ zeptal se Jay, když osaměli.

Ramirez se obezřetně rozhlédl. Několik mužů, kteří měli volno, ve stínu jednoho z baráků házeli kostky. Jinak nikde nikdo.

„Včera jsem v Buckbushi potkal našeho přítele Roberta,“ zamumlal.

„Víš, jak je netrpělivý. Říkal, že už nechce dál čekat. Má prý plné zuby zvěřiny a táboření po horách. Máš konečně splnit svůj slib, compadre, a dát mu vědět, kde by si mohl přijít na své. A bez rangerů, samozřejmě.“

Ballard to čekal, ale stále myšlenku na to odsunoval. Nyní přišla hodina rozhodnutí.

Včera mu Crawf ord ve své kanceláři sdělil, že je přijat mezi rangery. Jayovi se zdálo, že na něj ze stěn mluví těch patnáct fotografií.

„Ty čubko!“ říkaly mu.

„Mi amigo,“ podotkl Ramirez, „stále čekám na tvou odpověď.“

Jay zvedl hlavu. Viděl, jak Barbara Crawfordová vyšla z velitelova baráku a rázovala si to po execírplacu. V hrubém mužském oděvu se pohybovala s elegancí gazely. Rozbušilo se mu srdce.

„Pedro,“ zamumlal, „já to nemůžu udělat. Já - já jsem si jednu dobu myslel, že to dokážu, ale není to možné. Vystupuju ze hry.“

Pedro na něj spiklenecky mrkl: „Líbí se ti ta Crawfordova muchacha, co?“

Jay zrudl. Byl příliš poctivý na to, aby lhal.

„Ano, líbí se mi. Ale to není jenom tím. Ti muži tady mi důvěřují. A já je nemůžu zklamat.“

„To vidím,“ utrousil Ramirez. „Už dlouho jsem věděl, jak se rozhodneš.“

„Tys to věděl?“

Pedro se zazubil.

„Jistě že jsem to věděl, amigo. Pedro přece není slepý. Toto tady,“ řekl a hlavou ukázal kývl na tábor, „je tvůj svět a ty do něho patříš. Je to čistý, poctivý svět. A ty nejsi mal hombre - špatný člověk.“

„Pedro,“ zamumlal Jay, „vyčítáš mi to?“

„Ale ne.“ Mexičan zavrtěl hlavou. „Proč bych měl? Jsi můj přítel - a já jsem hrdý na to, že ti můžu říkat „amigo“.“

Stáli u výběhu pro koně, protože to bylo to nejlepší místo, kde spolu mohli nerušené hovořit. Jay si povzdechl. Jejich cesta do Arizony skončila. Rozhodně však nechtěl jednoho dne stát proti nim dvěma. Vždyť kdysi byli jeho druhy.

„Pedro!“ Kývl k vrcholu Apache Peak. „Robert táboří tam nahoře. Vezmi Chicu a jeď za ním - ještě dneska. Řekni mu o všem. Jeďte do Mexika. Nechci, abych vás jednoho dne musel zatknout.“

Ramirez zavrtěl hlavou.

„Ne, to určitě neudělám.“

„Proč?“

„Protože jsem nezapomněl, žes mi pomohl, když mě chtěli ubičovat k smrti. Roberto by to pro mě nikdy neudělal, protože myslí jenom na sebe. Říkal mi špinavý Mexikánec - není to opravdový přítel. Ty ano, Jayi! Proto chce Pedro zůstat s tebou.“

Jay pocítil pálení v očích.

„Proklatý písek!“ zaklel.

Pedro se usmál. „To znám. Když jsem tě tehdy nesl polomrtvého na ošetřovnu, taky jsem proklínal prach.“

„Co bude s Robertem?“ povzdechl si Ballard. „Je sám tam nahoře. Nevím…“

Ramirez se rozhlédl. Muži u baráku byli zabráni do hry. Nikdo je nemohl slyšet. Přesto ztlumil hlas.

„Pojedu k Robertovi - ale jen proto, abych mu řekl, že by měl zmizet. Na vždycky! To bude to nejlepší pro nás i pro něj.“

„Neodjede,“ odtušil Jay. „Bude dělat problémy.“

Ramirez se opět usmál. Tentokrát však jinak: chladně a tvrdě.

„Bude muset, amigo Jayi. O to už se postarám.“

Jay se díval na Apache Peak jako na mlčenlivou hrozbu. Měl Morgana rád, už spolu dost prožili.

„Nebuď na něj příliš tvrdý, Pedro!“

Ramirez pokrčil rameny.

„Nebudu tvrdší, než to bude nutné. - Bueno, dneska mám volno. Chica běhá ráda. Řekni veliteli, že jsem ji musel trochu projet.“

„Hodně štěstí,“ zamumlal Ballard. „A řekni Robertovi, že je mi líto, ale že jsem nemohl jinak.“

Pedro vzal svou klisnu za uzdu a osedlal ji. Den byl ještě mladý. Velitel Crawford vyšel ze svého bytu a nastavil tvář slunci. Bylo to krásné ráno. Příliš krásné na umírání. Jeden z těch dvou mužů, kteří si toho jitra vychutnávali svěží ranní vzduch, se však neměl dožít soumraku.

Pedro vyvedl Chicu z ohrady a nasedl.

„Hasta la vista, amigo,“ řekl Ballardovi. „Do večera jsem zpátky.“

Poté se klusem vydal k úpatí hory.

Jay se opíral o tyč ohrady a díval se za ním. Tu za sebou uslyšel kroky. Obrátil se a spatřil Crawf orda.

„Kam jel, váš přítel Pedro Ramirez?“ zeptal se velitel.

Jay si myslel, že se přeslechl. Ztěžka polkl.

„Jmenuje se Pepe Vargas, pane.“

„To mě vážně považujete za takového hlupáka, mladíku?“ opáčil Crawford. „Ramirez je známý na celém Jihozápadě. Jeho zatykač už dlouho leží v šuplíku mého psacího stolu. Poznal jsem ho hned, když jste přijeli do tábora.“

Namířil ukazováček jako hlaveň revolveru na Ballarda a dodal: „Kapitán Lockhart mi pověděl o tom, že jste se po cestě bavil s Ramirezem a ještě jedním chlapíkem. Najal jsem vás proto, abych dostal i toho třetího. Upřímně řečeno jsem vás považoval za ještě většího neřáda, než je Ramirez. Ale pak se stala ta věc s Apači. To, že jste se zachoval skvěle, vám nemusím říkat. Od toho okamžiku jsem začal pochybovat.“

Očima Jaye doslova provrtával. „Kdo vlastně jste, darebák, nebo hrdina? Jestli mi to prozradíte, možná vám ještě dám šanci.“

Jay sklonil hlavu. Právě všechno prohrál.

Kdyby to tak jenom mohl napravit!

Pustil se do vyprávění a začal dnem, kdy mu otrávili jeho dobytek na prérii ve Wyomingu.

+ + + + +

Pedro dorazil na hřeben v poledne. Díval se na impozantní štít Apache Peaku.

Chica, jeho malá klisna.se silně potila, neboť to bylo zvíře z nížin, které nebylo zvyklé na šplhání po horách. Pedro sesedl a dál ji vedl za uzdu. Přitom myslel na Morgana.

Vzdá to a odjede dobrovolně? Pedro se zasmál. Existuje prostředek, kterým šlo přesvědčit každého. Poplácal si pažby svých koltů.

Ten problém už nějak vyřeší. Jay miluje tu krásnou hnědovlasou muchachu Crawfordovou a on, Pedro Ramirez, mu pomůže ke štěstí.

Pousmál se. Na něj byla ta seňorita, velitelova dcera, příliš hubená. Ale proti gustu žádný dišputát. Hned, jak se Jayovi podaří ji dobýt, vydá se Pedro na jih, do své vlasti.

Temeno hřebene bylo holé. Jay opět vylezl do sedla.

„Vamos, Chico, můj miláčku,“ pobídl svou klisnu.

Vjel do hluboké rokliny, nad níž se strmě tyčil vrchol Apache Peaku. Morgan mu v Buckbushi řekl, kde ho najde. To místo už nebylo příliš daleko.

Ze rozsedliny mezi skalami vyvěral pramen. V úzké roklině viděl nebe jen jako nepříliš široký modrý pás nad sebou. Na roklinu vrhal stín vysoký štít.

Pedro sesedl a dal napít koni. Poté jej nechal napást. Přitom si tiše hvízdal. Až odtud pojede zpátky, nebude už pro jeho amiga Jaye problém Robert Morgan existovat.

Nasbíral chrastí a rozdělal oheň, na který pak hodil zelenou trávu a listí. K nebi se vznesl dým - to byl signál dohodnutý s Morganem.

Opřel se o lokty a díval se nahoru. Nebe mělo tyrkysovou barvu. Jen občas se na něm objevily obláčky, které však hned poté zase zmizely. Bylo horko a ticho, ozývalo se pouze praskání ohně. Dým se v čistém vzduchu rozplýval. Doufal, že nepřiláká Apače.

Kdesi nad ním se odvalil kámen. Jay se nepohnul, pouze přivřel oči. Někdo se zeptal:

„Quien es?“

„Este es Pedro,“ odvětil Ramirez. „Proč mě tak napínáš, amigo mio?“

Mezi skalami se objevil Robert. Mířil puškou na Mexičana.

„Jsi sám?“

„Si,“ přikývl Pedro. „Náš přítel Jay je příliš slabý a nemůže do sedla.“

„Proč jsi přijel?“

„Abych s tebou mluvil. Včera večer v Buckbushi chtěls, abych přijel, a teď se ptáš. Jsi zvláštní, amigo mio.“

„Poslal tě Jay?“

„Jistě. Ale jel bych i bez něj. To, co ti chci říct, je důležité.“

„Důležité pro koho?“ zabručel Morgan. „Víš, že už mám až po krk táboření v divočině a pití vody z potoka. Chci peníze. Hodně peněz.“

„O tom si musíme promluvit,“ podotkl Ramirez. Rozhlédl se a dodal: „Není tu nějaké lepší místo?“

Morgan se zasmál.

„Jistě. Nahoře jsem objevil starou traperskou chatu. Je odtud výhled na celé údolí. Pojď!“

Hlavou ukázal na sotva viditelnou stezku, jež se klikatila po svahu. Ramirez odvázal koně a vydal se za ním. Stezka končila na zalesněné planině, na níž stál starý srub vybudovaný z neotesaných kmenů. Střechu pokrývaly cedrové šindele.

„Rač vstoupit,“ zval jej Robert a ukázal na díru ve stěně, jež nahrazovala dveře. Byla tak nízká, že i Pedro se musel sklonit, ačkoli byl velmi malý.

Zevnitř chata působila stejně nevábně jako zvenčí. Stůl byl stlučený ze smrkových desek, jako židle sloužily špalky. Namísto postele tam stála jakási bedna. Kamenný krb byl napůl pobořený a kouř místo komínem odcházel ven dírou ve střeše.

„Vítej v mém domě,“ ironicky poznamenal Morgan. „Tak už rozumíš, proč mám toho čekání plné zuby? Chci zpátky do měst, za ženskýma, ke kartám a whisky. Jenže na to potřebuju peníze. Přišel už Jay na něco?“

„Pozděj,“ zamumlal Pedro a posadil se. „Chvíli počkej, Roberto mio.“

„Na co mám pořád čekat?“ vykřikl Robert. „Jak dlouho ještě?“

Ramirez se rozhlédl. Z plesnivého svinstva, kterým byla pokrytá podlaha, se mu zvedal žaludek. Že chce Morgan pryč, to chápal.

„Něco jsem přinesl s sebou,“ prohodil, načež z kapsy vytáhl plechovou láhvinku. „Pravá tequila! Napijme se na přátelství.“

„To nikdy neodmítnu,“ usmál se Robert a sedl si ke „stolu“ proti němu.

Pedro mu podal láhev. „Nejdřív ty.“

Zamyšleně pak pozoroval, jak Morgan pije.

Když mu Robert láhev vrátil, vstal a zvolal: „Salute, amigo.“ Poté si v tequile smočil rty, ale nenapil se.

Morgan si hřbetem ruky otřel ústa.

„Fajnový materiál. Jay a ty se asi máte dobře. Sedíte si v rangerských barácích a užíváte si klidu a já tady zatím trpím hlady. Čert aby to spral!“

Ramirez se usmál a opět mu podal láhev.

„Bien, amigo, proč teda nezmizíš, když se ti to nelíbí? Mexiko není daleko - a je to krásná zem, to ti řeknu. A ty muchachas!“ Když se odmlčel, chlípně si olízl rty.

„I v Mexiku člověk potřebuje peníze,“ zavrčel Morgan. „Proto jsem ještě neodjel. Čekám na ten velký poklad, který nám slíbil Jay.“

„Je raněný,“ zamumlal Pedro. „Nemůže nic podniknout.“

„Ne?“ podivil se Robert. „Tos mi říkal už včera v Buckbushi. Jenže já už čekat nechci! Buď Jay něco vymyslí, nebo to zkusím na vlastní pěst. A ať mi potom nechodí do cesty.“

„ On nic nevymyslí,“ odvětil Pedro. „A ty také ne, compadre!“ „Co?“

Ramirez položil obě ruce na stůl. Hovořil tiše, ale přesto s ocelovou tvrdostí v hlase.

„Jay končí. A já také. Přijel jsem, abych ti to řekl. Jay nechce, aby proti tobě jednoho dne musel bojovat. Takže si raději osedlej caballa a zmiz za hranici. Jestli zůstaneš, brzy se vykoupeš v hlíně.“

Morgan trhl hlavou.

„Já snad špatně slyším?“ zasupěl. „Vy chcete vystoupit ze hry? Nechat mě ve štychu? Za to bych ti měl utrhnout hlavu, ty jeden špinavý Mexikáne!“

„Jen to zkus, když si tak věříš, gringo!“

Oba se přes stůl provrtávaly pohledy. Po chvíli Robert pokrčil rameny.

„No dobrá. Taháte za delší konec lasa. Nemyslel jsem to tak, zkus mě pochopit, takový šok…“

„Jistě,“ usmál se Ramirez. „Každý se někdy přestane ovládat.“

Morgan si sáhl do náprsní kapsy, ale nic nevytáhl.

„Už nemám ani tabák! Nemáš nějaký? Člověku to lépe myslí, když kouří.“

Pedro si vytáhl váček s tabákem a hodil jej Robertovi. „Nechej si ho, jestli chceš. Jako vzpomínku, na Pedra, který byl kdysi tvým přítelem.“

Robert přikývl. Zdánlivě zamyšlen si balil cigaretu. Pravou rukou sáhl pod stůl, aby ji po chvíli vytáhl a držel v ní krabičku se sirkami.

„Takže vy chcete, abych zmizel?“ zamumlal.

„Si,“ odvětil Ramirez. „Mám tu svůj poslední žold. Rád ti ho nechám, ať máš něco na cestu.“

Morgan zavrtěl hlavou.

„Na to se vykašli. Vystačím si i bez těch tvých pár drobných.“

Strčil si krabičku se sirkami zpátky do kapsy od kalhot a jako náhodou nechal pravou ruku pod stolem. Ramirez si toho nevšímal.

Za tu chybu měl tvrdě zaplatit.

„Co mám vyřídit Jayovi? Kdy odjedeš?“

Morgan si vyňal z úst cigaretu - levou rukou. Pravou mu stále nebylo vidět.

„Rozmyslel jsem si to.“ Bezostyšně se Mexičanovi smál do očí. „Líbí se mi tady. Zůstanu.“

„Que pasa?“ otázal se Pedro. „Co se stalo? Ty neodjedeš?“

„Jo, přesně tak,“ zazubil se Robert. „Arizona je hezká zem, přesně podle mého gusta: transporty stříbra, zlaté doly, herny, otevřená města a banky plné peněz. Myslím, že tu zůstanu a zkusím tu štěstí.“

„Zapomněls na Arizonské rangery, amigo mio,“ namítl Pedro. „Dostanou tě, a to zatraceně rychle. Skončíš na šibenici.“

„Opravdu? Ale vždyť já mám přece mezi rangery tak dobrého přítele,“ chechtal se Robert. „A Jay má jistě velký zájem na tom, aby mě chránil. Jestli mě totiž dostanou, tak budu zpívat - a potom nebudu viset sám.“

Ramirez zrudl.

„Madre de Dios, já jsem vždycky věděl, že jsi prase, Roberto,“ zavrčel. „Poslouchej, co ti teď řeknu: Odjedeš odtud, a to ještě dneska! Jestli neodjedeš dobrovolně, tak tě k tomu přinutím.“

„Ty?“ Morgan se mu smál do očí. „Trošku se přeceňuješ, ne?“

„Zabiju tě!“ procedil Pedro mezi zuby. „Jestli tu zůstaneš a budeš chtít zničit Jayovo štěstí, tak tě zabiju. Našel si místo, kam patří. To se tobě nikdy nepodaří, Roberto. Jeď - nebo tě zastřelím!“

„Ty hlupáku!“ vykřikl Morgan. „Ty, že mě zastřelíš? Co myslíš, jak dlouho už na tebe mířím pod stolem?“

Snědý Mexikán v mžiku zbledl.

„Jenom blufuješ, amigo. To je jenom trik.“

Robert se rozchechtal. „Já a blufovat. All right, hned se to dozvíš, ty špinavý Mexikáne.“

Ramirez uslyšel cvaknutí kohoutku. Zpod sombrera mu na čele vyvstaly krůpěje ledového potu.

„To neuděláš… Mysli na Jaye! Strašlivě by se ti pomstil.“

„Kašlu na něho!“ zařval Morgan. „Chcípni, ty prašivý bastarde!“

Pod stolem třeskla rána a místnost zahalil štiplavý dým.

Pedro koupil kulku ráže 45 ze vzdálenosti tří stop do břicha. Její náraz ho odhodil ze špalku, na kterém seděl, na plesnivou podlahu.

Morgan obešel stůl a zavrčel:

„Proč jsi ještě nezdechl?“

Ramirez se oběma rukama držel za břicho. Mezi prsty mu protékala krev. Oči už měl matné.

„Za to draze zaplatíš, Roberto!“ zasténal. „Draze! A pak si vzpomeneš na Pedra…“

„Kdy už konečně chcípneš?“ vykřikl Morgan a vpálil do svíjejícího se Ramireze další kulku.

„Proklatý Mexikáne! Hnusný parchante! Ty mi budeš vyhrožovat - ha! Přivážu tě na tu tvou herku a pošlu tě do tábora rangerů, ať Jay vidí, jaks dopadl. A jestli potom přijde…“

Pevně sevřel rty a přivřel své již zcela žluté oči, kterými tolik připomínal vlka.

„Jenom ať přijde. Kulka pro něho už je ukuta.“

+ + + + +

Když zašlo slunce, Jay zneklidněl.

Peďro chtěl být zpátky do večera a ještě se nevrátil.

Skupinky rangerů, kteří poblíž vykonávaly službu, zavedly své zaprášené a unavené koně do ohrady a vydaly se k umývárně.

Jay ležel na své posteli. Myslel na svůj rozhovor s Crawfordem. Velitel ho mlčky poslouchal, aby mu pak, když už všechno věděl, položil ruku na rameno a řekl: „Každý může sejít z cesty. Hlavní je, aby se vrátil. - Well, konstáble Ballarde, teď se jenom rychle vykurýrujte. Myslím, že na vás čeká ještě hodně úkolů.“

Od toho okamžiku Jay věděl, kam patří.

Z jídelny zazněl gong svolávající k večeři. Muži opustili své baráky a zamířili do jídelny. Jay dostal svou porci a bez zájmu ji spolykal. Poté se procházel táborem, dokud za horami nevyšel měsíc. Pedro se však stále nevracel.

„Něco se muselo stát!“ pomyslel si. „Zítra vyrazím na Tobym ho hledat. Nemůžu tu přece jen tak sedět a čekat.“

Tu noc spal špatně. Zdálo se mu o Bobbiem Morganovi, který mu seděl na prsou a mířil na něj koltem. Když jej ráno vzbudila služba, odkulhal do umývárny a umyl se. Pedro stále nikde.

U snídaně si k němu sedl McClair, zodpovědný za koně.

„Co se stalo s tvým přítelem Vargasem?“ vyzvídal McClair. „Včera měl dovolenou, ale dnes chyběl u krmení. Všecko jsem musel dělat sám. Pěkně mě to dožralo, to mi věř. Až to řeknu starému, tak ho vyhodí, na to se spolehni. Lempl jeden!“

„Něco se mu muselo stát,“ zamumlal Jay.

„Stát?“ zapochyboval McClair a mávl rukou. „Vsadím se, že se opil v Buckbushi a teď vyspává.“

Ballard prudce odstrčil židli.

„Drž hubu!“ obořil se na McClaira. „Drž ten tvůj zatracený zobák!“

„Hej!“ užasl McClair. „Co to do tebe vjelo? Proč jsi tak popudlivý? Tak jsem to nemyslel. Ale když je někdo pomocníkem ve stáji, tak by při krmení prostě měl být. Nebo si myslíš něco jiného?“

„Ne,“ odsekl Ballard a odešel z jídelny.

S přibývajícím časem byl stále neklidnější. Muži odjížděli z tábora do služby. Jen několik jich zůstalo, aby tábor nezůstali v případě apačského útoku nechráněný.

Stín Apache Peaku byl stále kratší, jak slunce stoupalo nahoru. A pak spatřil obláček prachu, který se podél úpatí hory velmi pomalu pohyboval směrem k táboru.

To nemohl být Pedro, vždyť ten tolik miloval ostrou jízdu. A Chica, jeho malá klisna, stejně tak.

Jenže když to není Ramirez, tak kdo teda?

Jay si dlaní zastínil oči. Kůň klusal k táboru. Jeho jezdec se v sedle kolébal jako opilý.

Byla to Pedrova klisna, ale proč klusala tak pomalu? A ten muž v sedle…

Měl hlavu skloněnou na prsou, avšak Jay poznal velké sombrero se zvednutým okrajem.

„Pedro!“ zvolal.

Jezdec nereagoval. Kobyla klusala dál k ohradě tábora. Ballard jí vyběhl naproti.

Náhle se zastavila a Ramirez se převalil na bok. Klobouk mu spadl z hlavy. Jay pohlédl do očí, které už nic neviděly. Jeho košile byla celá od krve.

„Veliteli!“ vykřikl. „Pane Bože, rychle!“

Crawford vyšel ze své kanceláře a zvolal: „Co se děje?“

Ballard ukázal na Chicu, která tam stála se skloněnou hlavou a tiše ržála. Její jezdec bezvládně visel ze sedla. Na zádech a ramenech měl větve, s nimiž byl přivázán k sedlu.

„Všemohoucí Bože!“ zamumlal Crawford a rozběhl se k oné chmurné dvojici.

McClair a několik dalších, kteří měli volno, tam spěchali také. Jeden vzal Chicu za uzdu, McClair vtiskl Jayovi do dlaně nůž.

„Byl to tvůj přítel. Myslím, že bys mu měl prokázat tu službu.“

Ballard přeřezal řemínky a Ramirez mu spadl do náruče. Tělo už bylo ztuhlé a studené.

„To udělali Apači,“ prohodil kdosi.

Jay zavrtěl hlavou. Sám věděl nejlépe, kdo je vrah. Bylo chyba, že Pedra poslal k Morganovi samotného.

„Moje chyba!“ trpce si pomyslel.

Klekl si a zatlačil Pedrovi oči. Ramirez možná byl „mal hombre“, ladron a desperát. Ale byl to také jeho věrný přítel.

Velitel Crawford položil Jayovi ruku na rameno a odvedl si ho stranou.

„Nu?“ tiše se otázal.

„To mi zaplatí!“ procedil Ballard mezi zuby. „Vlastní krví!“

„Myslíte toho Morgana, o kterém jste mi vyprávěl, že ano?“ zamumlal Crawford.

Jay přikývl.

„Byl to on. Zavraždil Pedra. Vždycky jsem věděl, že je to ksindl.

Jenom jsem doufal, že se jednoho dne změní.“

„Zločinci se mění jen málokdy, chlapče,“ podotkl Crawford. „A s nikým, kromě sebe, nemají soucit.“

Díval se, jak několik mužů odnáší Ramireze pryč. Jeho tělo nebylo zohavené. Ballard měl pravdu: To neudělali Apači.

Ramireze zabil běloch.

„Předpokládám, že budete mít zájem pomstít smrt svého přítele osobně. Nebo se snad mýlím?“

„Nemýlíte, pane,“ odvětil Jay. „Prosím o jeden den uvolnění ze služby. Jeden den mi bude stačit.“

„Schvaluji.“ Crawford si nakroutil svůj šedý knír a poznamenal: „Ohlaste se u mě, hned jak budete připraven.“

„Ano, pane,“ odvětil Jay.

Crawfordův tvrdý pohled náhle změkl.

„Něco pro vás mám,“ zamumlal. „Chtěl bych vám na tu nebezpečnou cestu něco dát.“ Obrátil se a vydal se k budově štábu.

Jay osedlal Tobyho, vyvedl jej brankou z ohrady a přivázal jej poblíž baráků. Své věci již měl sbalené. Do sedlového pouzdra strčil winchestrovku. Revolver už neměl. Ztratil jej, když ho tenkrát mezi Wilsonovým údolím a táborem pronásledovali Apači.

Crawford ho přijal za svým psacím stolem.

„Jsem připraven k odjezdu, pane,“ hlásil Ballard.

Crawford vstal. „Vy toho Morgana chcete zabít, že ano?“

„Musím!“ Jay zvedl ramena. „Byl jsem u Pedra - a slíbil jsem mu to.“

„Konstáble Ballarde!“ Crawford poněkud zvýšil hlas. „Zapomínáte, že zastupujete zákon. Nejste kat. Je vaší povinností jakéhokoli zločince zajmout a předat soudu. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Pak tedy, pane,“ řekl Jay, „prosím o propuštění ze služby rangerů.“

„Cože?“ zaburácel Crawford. „Vy chcete skončit hned při prvních problémech? To myslíte vážně?“

Obešel stůl a o poznání měkčím hlasem dodal: „Nikdo od vás nechce, abyste se tím Morganem nechal zabít. Když to jinak nepůjde, tak ho zastřelte. Ale stále myslete na to, že bezpráví nelze odčinit dalším bezprávím. Pokuste se toho Morgana zatknout a já vám slibuji, že skončí na šibenici. Nebyl by to snad dostatečný trest?“

„Ano, pane,“ zamumlal Jay.

Crawford otevřel jednu bednu a vytáhl z ní umělecky zpracovaný revolverový opasek s náboji v poutcích. Opasek měl dvě pouzdra. V každém z nich byl zastrčený těžký kolt ráže 45 s pažbami z paroží.

Crawford si odkašlal a řekl: „To jsou mé vlastní revolvery. Chci, abyste si je vzal. Taste, jedině když bude váš život ohrožen. Slíbíte mi to?“

Jay mlčky přikývl. Stáhlo se mu hrdlo. Toto byl projev důvěry, jaký si nezasloužil. Když si ten opasek připínal, třásly se mu ruce.

„A teď, konstáble Ballarde,“ řekl Crawford opět oficiózním tónem, „jeďte a chyťte toho muže.“

Jay zasalutoval jako voják, obrátil se a odešel. Krátce nato v Tobyho sedle opustil tábor.

Crawford vstoupil do místnosti, jež sousedila s jeho kanceláří. U okna tam stála Barbara a pozorovala odjíždějícího jezdce. Položil jí ruku na rameno.

„Znamená pro tebe něco, Babsy?“

„Ano, otče,“ zašeptala. Nic víc říkat nemusela.

+ + + + +

Držet se stop Chicy bylo na kamenité půdě obtížné. Jay je často ztratil, ale vždycky je pak zase našel. Cestu mu ukázal koňský trus, vyvalený kámen či otisk kopyta.

Odpoledne dorazil na místo, na němž Pedro rozdělal oheň. Nacházelo se na úpatí rokle, jež byla zastíněna vrcholem Apache Peaku. Pochmurné místo, místo smrti. Jay však nenalezl krev. Ramirez musel být zavražděn jinde.

„Vylákáme lišku z doupěte,“ řekl si a rovněž zapálil oheň.

Crawf ordovy revolvery byly nádherné zbraně. Po cestě s nimi zkoušel cvičit. Nejlepší však byla pouzdra ušitá z té nejjemnější kůže. Kolty z nich skákaly samy.

Ballard se posadil na kámen a pomyslel na Ramireze, svého věrného přítele. Ten už měl postaráno o dřevěný spacák. Bude dalším na řadě?

Toby náhle nastražil uši a zavětřil. V rokli se uvolnil kámen. Jay sebou bezděky trhl.

„Proč se neukážeš, Roberte? Máš ze mě strach? Můžeš mě přece odkrouhnout tak jako chudáka Pedra.“

Odpovědí mu bylo ticho. Jen několik kamenů se odvalilo a skutálelo se ze svahu.

„Čeho se bojíš, Roberte?“ provokoval Jay.

„Já že se bojím?“ ozval se Morgan. „Tebe? Ani náhodou! Chtěl jsem jenom zjistit, jestli jsi sám.“

„Přijel jsem sám,“ řekl Ballard.

Morgan se objevil na kraji rokle. Mířil na Jaye winchestrovkou.

„Co chceš? Pomstít Ramireze? To bych ti neradil. Ten hlupák si za to mohl sám.“

Ballard stále seděl u ohně.

„Pojď dolů, ať nemusím křičet,“ prohodil. „Nebo máš plné kalhoty?“

„Tebe jsem se nikdy nebál, ani se bát nebudu!“ vykřikl Morgan.

Poté sešel ze svahu dolů.

„Tady jsem. Jestli to chceš vyřídit rychle, tak tas.“

Ballard zavrtěl hlavou.

„Nechci na tebe střílet. Řekni mi jen jedno: Jak to bylo s Pedrem?“

„Tvrdil mi, že už v tom nechceš dál jet!“ zvolal Morgan, „Říkal, že se mám sbalit a zmizet v Mexiku. Prý jsi s tím přišel ty. Je to pravda?“

„Je to pravda,“ přiznal Jay. „Vystupuju ze hry, Roberte. Banditou se člověk musí narodit. Já jsem se banditou nenarodil. To, co potřebuju, je pevná půda pod nohama. Tu teď mám. A nevzdám se jí. Nikdy, amigo!“

Morgan zkřivil svou hezkou tvář a zavrčel: „Aha! Takže tak držíš slib! Jsi zbabělec!“

Jay pokrčil rameny.

„Říkej si tomu, jak chceš, mně je to jedno. Pedro chtěl zůstat se mnou. Přijel k tobě, aby ti to řekl. Pročs ho zabil?“

„Pedro, Pedro, pořád slyším jenom Pedro!“ vyštěkl Morgan. „Proč ti tolik záleží na tom malém špinavém holomkovi?“

Ballard bleskově vyskočil a hřbetem ruky udeřil Morgana do úst. Morgan zavrávoral a pustil pušku. Jay ji odkopl pryč.

„Ty parchante!“ zvolal a pohlédl Morganovi do očí. „Pedro vždycky tvrdil, že za nic nestojíš, a já jsem mu to nechtěl věřit. Jak to s ním bylo? Řekni pravdu, nebo to z tebe vymlátím!“

Morgan vyplivl krev. Měl rozbitý horní ret.

„Chtěl mě přinutit, abych odtud odjel,“ zasípal. „Nemám zájem, tak jsem vytáhl kolt. Měl smůlu, že nebyl tak rychlý, jak si myslel.“

Jay jej chytil za límec a zatřásl s ním. „A to ti mám věřit? Pedro byl prvotřídní střelec. Viděl jsem tu ránu. Měl ožehlou kůži. Kdyby to proběhlo férově, tak by si tě nikdy nepustil tak blízko k sobě. Vystřelils na něho, když to nečekal! Jinak to být nemohlo.“

Morgan zbledl a zakoulel očima. Jay se nad něj sklonil, vytáhl mu revolver z pouzdra a odhodil jej do trávy.

„Jsi zatčen! Odvedu tě teď do tábora rangerů. Odtud poputuješ do Buckbushe, kde budeš postaven před soud, který bude zkoumat okolnosti Pedrovy smrti. A jestli to označí za vraždu, skončíš na šibenici.“

Morgan zkřivil rty.

„Tak ty mě chceš přivést před soud?“ Rozesmál se a dodal: „Víš, co se tam stane? Všechno vyklopím. Strhnu ti z tváře masku poctivého muže, který bojuje za spravedlnost a pořádek! Zapomněls na Pueblo? Vážně už zapomněls, vážený pane rangere, he?“

Plivl Ballardovi pod nohy a zavrčel: „Přepadení banky - a tys byl u toho! K rangerům ses vetřel jenom proto, abys nám dával tipy! No, co myslíš, že na to řeknou porotci v Buckbushi?“

Ballard neodpověděl. To, co právě řekl Morgan, mělo hlavu a patu.

Velitel Crawford sice jeho příběh znal a slíbil, že jej udrží v tajnosti, ale jestli se to dostane před soud…

Morganův výsměšný hlas k němu zazníval jakoby z dálky: „Pročpak jsi naráz tak zbledl, příteli Jayi? Ještě pořád mě chceš zatknout?“

Ballard bojoval sám se sebou. Mohl Morgana umlčet kulkou, ale to by nedokázal.

Musí ho nechat běžet a bude muset lhát. Musí veliteli oznámit, že Morgan už odjel. Jinak by si neudržel to, co konečně získal: pevnou půdu pod nohama.

Kývl nahoru. „Předpokládám, že máš nahoře koně. Vezmi si ho a zmiz. Jdi mi z očí a už sem nikdy nepáchni!“

Morgan mrkl na své zbraně ležící na zemi.

„Beze zbraně?“

„Zvládneš to i tak,“ odtušil Jay ledovým hlasem.

„No dobrá.“ Morgan přivřel oči. „To je hezké, že mě necháváš běžet, Jayi. Adios, starý kamaráde!“

Jay se sklonil pro Morganovu pušku a revolver. Ty zbraně musely zmizet také. Tak dobře zmizet, aby je nenašel ani pátrací oddíl, který za ním možná vyšle Crawford.

„Ballarde!“ ozval se za ním Morganův hlas.

Bleskově se otočil. Morgan tam přikrčen stál a v ruce držel kolt. Kolt se slonovinovou pažbou - Pedrův kolt!

„Na to jsem zapomněl,“ pomyslel si Jay.

Přikrčil se a těžké revolvery velitele Crawforda mu samy skočily do dlaní. Roklí třeskly výstřely. Vítr odtud hnal kouř.

Morgan se pomalu skácel na zem.

Jay spustil ruce k tělu. V jeho očích se objevily slzy.

Toho muže kdysi považoval za svého přítele.