Rex Hayes

Colorado western 047. Komanč Tom

Dvacet let žil mezi Komanči. Měl kožený oděv mastný a černý od sazí a nohavice ozdobené lidskými vlasy – skalpy Apačů, kteří kdysi vyvraždili jeho rodinu. Všechny je poslal do věčných lovišť. Běloši se ho štítili, a přesto byl jedním z nejlepších zvědů, jakého kdy armáda měla. Komanč Tom. Samotář a podivín. Téměř každý se mu vyhýbal obloukem, téměř každému se dělalo špatně ze zápachu, který se z něj linul. Až do dne, kdy ho potřebovali.

Jezdec zastavil na skalním bradle. Jeho velký, tmavě hnědý kavaleristický kůň se chvěl vyčerpáním.

Ten muž vypadal obdobně unaveně. Na těle mu visely cáry modré uniformy s kaprálskými výložkami na ramenou. Byl jediným přeživším z patroly, kterou u mesy Tangs přepadli Apači.

Šlo o překvapivý úder, který nikdo nečekal. Většina Apačů již totiž tou dobou žila v rezervacích. Proto se o něm muselo co nejrychleji dozvědět hlavní velení.

Muž se ohlédl. Stále cítil nebezpečí. Nic však neviděl. Ani kůň, na jehož jemný čich se mohl spolehnout, se nehýbal.

Kdesi daleko na široširé rovině ležela Fort Adobe. V záři zapadajícího slunce vypadaly zděné budovy této osamělé pevnosti jako špinavé krabice.

„Jeď, Lancere,“ zamumlal jezdec a pobídl koně.

Jmenoval se Charley King a sloužil jako kaprál u roty A ve Fort Adobe. Přezdívalo se mu tam fešák Charley. Levou ruku mu Apači zranili válečnou sekerou, jejich kulka mu strhla kůži na pravé lícní kosti. Kdyby ho zasáhla jen o coul dál, dopadl by jako jeho kamarádi pod mesou Tangs.

Nad pevností se vznášel dým. Zaduněla rána z děla. Každý večer ve stejnou dobu, když slunce zapadalo za horami, nechal major Dane střílet ze starého děla, aby Apačům

ukázal, že bílý muž z tohoto bohem zapomenutého kousku divočiny ještě neutekl.

Lancer při tom zadunění zvedl hlavu. King jej popleskal po krku.

„To je dobré, starý. Však to znáš. Není to nic, čeho by ses musel bát.“

Kdesi se odvalil kámen. King se otočil a přivřel oči. Rudé, hnědé a žluté skály, které byly po denním vedru rozpálené jako pec, však nic neprozrazovaly.

Lancer dorazil k úpatí suťového svahu. King jej zastavil, dopil zbytek vody z polní láhve, sklonil se ze sedla a těch pár kapek, co v ní zbylo, nechal stéct žíznícímu koni na nozdry. Nyní, na rovině, přicházel nejnebezpečnější úsek. Jestli jsou mu pronásledovatelé v patách, budou zde mít ideální možnost jej dostihnout.

Teď nebo nikdy.

Na svahu se opět odvalil kámen. Že by nějaké zvíře? King by tomu rád věřil.

Svou karabinu ztratil v boji u studánky. Vytáhl tedy těžký kavaleristický kolt se sedm a půl coulů dlouhou hlavní. Pět komor bubínku bylo nabito, tak jak to vyžadovaly armádní předpisy. King vytáhl z kapsy náboj a strčil jej do šesté.

Vzal revolver do pravé ruky, palec přiložil na úderník kohoutku, ukazováček na spoušť a namířil nahoru. Pak vyjel ze stínu skály.

Lancer se okamžitě propadl až po kotníky do prachu. Kůň odfrkával, sužovalo jej vedro. King jej lehce pobídl ostruhami.

„Jeď, chlapče! Nesmíš mě teď nechat ve štychu!“

Jel pomalu, aby šetřil Lancerovy síly pro rozhodující trysk – pokud by k němu došlo.

Neustále se ohlížel. Dva dny předtím, při boji u mesy Tangs, poznal vůdce Apačů. Byl to Chato, zeť velkého Cochiseho, který už byl rok po smrti. Při vyslovení jména Chato se každý běloch otřásl. Ten jistě neměl ve zvyku nechat uprchnout některého z nenáviděných vojáků na ponících.

Náhle King koutkem oka zaregistroval pohyb nalevo od sebe, v úžlabině mezi dvěma skalisky.

Obrátil hlavu. Ze skalisek k němu vyrazil pomalovaný Apač. V rukou držel spencerovku a mířil na něj. Třeskl výstřel.

Těsně vedle Kinga hvízdla kulka. Vypálil a též minul.

„Běž, Lancere!“ zvolal na svého koně.

Mezi skalisky se objevil další bojovník, který zamířil napravo. King jeho manévr okamžitě prohlédl: Chtěli ho obklíčit!

Apačští poníci působili čerstvěji než jeho Lancer. Patřilo k tajemstvím rudochů, jak dokázali přimět své koně k větším výkonům než běloši. Tvrdilo se o nich, že na koni, na kterém by běloch neujel už ani yard, dokážou urazit ještě dvacet mil, než ho zabijí a snědí. Něco na tom bylo.

King věděl, že jim neunikne. Pevnost byla vzdálená už jenom dvě nebo tři míle, ale stejně tak by mohla být na Měsíci. Musel se zastavit a vyřadit pronásledovatele střelbou. S jedním revolverem proti dvěma spencerovkám!

Ohlédl se. Indiáni se k němu neúprosně přibližovali. Oba byli nazí až na bederní roušky a pouštní mokasíny.

Jejich svalnaté hrudi se leskly potem. Dlouhé, mastné vlasy měli na čele svázané flanelovým páskem. Bílý pruh nad nosem, jež se táhl od jedné lícní kosti ke druhé, jejich snědým obličejům dodával děsivý výraz. King věděl, že zemře hroznou smrtí, pokud jej chytí.

Už za sebou slyšel oddechování jednoho poníka.

„Teď! „pomyslel si.

Lancer se vzepjal na zadní a obrátil se. King spatřil v černých očích prvního Apače úlek. Potěšilo ho, že i tak neohrožení apačští bojovníci znají úlek.

Zvedl ruku, v níž držel kolt, a vypálil. Apač rozhodil rukama a zřítil se ze sedla. Jeho prsty se zaryly do prachu, aby poté navždy ochably.

King však neměl čas se o něj dál starat. Druhý Apač, rozmachující se puškou jako kyjem, se rychle blížil.

King na něj vystřelil, ale minul. Přikrčil se, aby unikl ráně pažbou. Přesto dostal zásah do ramene a přepadl dozadu ze sedla. Vyděšený Lancer v panice vyrazil pryč.

King vyskočil. Byl zahalen oblakem prachu, když se opět objevil indiánův poník. Vrhl se k zemi

a v pádu vystřelil. Tentokrát trefil, ale pouze koně. Ten se s hrůzyplným ržáním skácel na zem, chvíli bil kopyty kolem sebe, aby pak strnul. Indián byl hned na nohou.

King klečel na kolenou. Oběma rukama držel kolt. Namířil a zmáčkl spoušť.

Jenže rána nevyšla! Jeho kolt zklamal!

V následujícím okamžiku u něj byl Apač. Zaklesnuti do sebe se oba muži váleli v horkém písku. Věděli, že přežije jen jeden.

Apač byl silný a houževnatý. Jeho polonahé, potem pokryté tělo se dalo jen velmi obtížně uchopit.

King jej proto chytil za vlasy a zvrátil mu hlavu. Chtěl ho omráčit pažbou revolveru, ale Apač ho chytil za zápěstí a vyvrátil mu ruku, až měl King pocit, že mu praskla kost.

Musel ty mastné vlasy pustit. Bojovník sice ztratil pušku, zato ale vytáhl nůž. Jeho ostří se pomalu blížilo ke Kingovu hrdlu. Voják cítil, jak ho čepel řízla do kůže.

V zoufalém manévru se odvalil stranou, zbavil se Apače – a spatřil v písku před sebou revolver! Chopil se jej, natáhl kohoutek a zmáčkl spoušť.

Zbraň tentokrát nezklamala.

+ + + + +

Slunce již zmizelo za hřebeny na západě. Stmívalo se. Pouze od špiček skalních jehel a podivuhodných

skalních útvarů připomínajících komíny vyhořených domů, se odrážely poslední paprsky slunce. Nebe mělo barvu fialového sametu. Pomalu po něm pluly purpurové obláčky.

Ve Fort Adobe zazněl poplašný signál trubky. Krátce nato z brány vyjelo třicet mužů, kteří zamířili směrem, odkud zazněly výstřely. Výstřel totiž mohl v té pustině znamenat pouze jediné: nějaký běloch tam bojoval o život.

Oddíl vedl poručík Arden. Bylo mu třicet let a sedm z nich strávil v Arizoně. Jen málokdo toho o Arizoně věděl víc než on. Vojáci s ním jezdili rádi, protože šlo o dobrého důstojníka, který by nikdy nenechal kamaráda ve štychu.

Za poručíkem cválal seržant McDermott, tělnatý Skot, který na kavaleristu vypadal poněkud mohutně. To však byl jen vnější dojem. McDermott dokázal přizpůsobit držení svého robustního těla v sedle pohybům koně natolik, že jej nezatěžoval víc než jezdec s normální vahou. Navíc neznal bázeň, měl obrovské zkušenosti s Apači a byl prvotřídní střelec – všechny tyto vlastnosti vojákovi v Arizoně zaručovaly přežití.

Čtvrt míle za pevností se poručík Arden obrátil v sedle.

„Seržante, pošlete pár lidí jako křídlo. Nemíním vjet do léčky. Ty výstřely mohou být fintou, jak nás vylákat z pevnosti.“

„All right, pane,“ zabručel McDermott.

Mávl rukou. První dvě dvojice odjely na křídla, jedna vlevo, druhá vpravo. Arden pozoroval manévr, jež byl proveden s precizností machrů. Major Dane měl u sebe pouze staré veterány, kteří znali své řemeslo.

„Vytáhnout zbraně!“ zvolal.

Jezdci vytáhli své springfieldky z bandalírů a přiložili je pažbou k pravému kolenu. Arden tasil kolt.

„Dál!“

Oddíl cválal roklinou, jež zpestřovala zdánlivě fádní náhorní rovinu. Poté se před nimi objevily hřebeny Ghost Hills, kopců, o kterých se říkalo, že se zde zjevují duchové mrtvých.

McDermott přijel k Daneovi.

„Cítímkrev!“ zašeptal.

Arden přikývl.

„Krev a střelný prach,“ přisvědčil.

A skutečně. Nad keříky mesquity se vznášel čpavý zápach střelného prachu.

„Tam!“ zvolal náhle McDermott.

Před nimi se pohnul stín.

„Stát!“ řekl Arden a zvedl revolver. Do ticha se ozvalo cvaknutí, když natáhl kohoutek.

Stín před nimi zaržál.

„Kůň, zatraceně!“ zaklel McDermott.

„A bez jezdce,“ komentoval poručík.

Kůň přiklusal k nim. Viděli, že má na sobě armádní sedlo. Uzdu tahal v prachu.

Arden se obrátil na svého trubače. „Girardi, přiveďte to zvíře.“

Girardi přijel ke koni a zamumlal na něj: „Pojď, starý, nemusíš se mě bát.“

Chytil ho za uzdu a vrátil se s ním.

„To je Lancer, kůň kaprála Kinga,“ hlásil Girardi.

Byl to Ital, který kdysi bojoval s Garibaldim, aby se pak vydal do Ameriky, protože slyšel, že si tam dobří muzikanti mohou vydělat hodně peněz. Teď byl trubačem roty, ale litoval, že kdy vytáhl paty z Itálie.

McDermott si prohlédl koně.

„Nu, seržante?“ otázal se Arden.

„To je Lancer,“ potvrdil McDermott.

Poručík se protáhl. „Pak by nás tedy ty výstřely mohly dovést ke Kingovi, není-liž pravda?“

McDermott přikývl.

„Vypadá to tak, pane. Zdá se, že fešák Charley má problémy.“

„Přesvědčme se o tom!“ zvolal Ar-den. „Girardi, veďte toho koně, snad ho ještě budeme potřebovat. Vpřed!“ Oddíl pokračoval dál. Ar-den povolal zpět křídla, aby se ve tmě neztratila. Na obloze zazářily první hvězdy. Apači neradi bojovali v noci, ale v takové situaci si člověk nemohl být jistý ničím.

Dandy, Ardenův kůň, náhle klopýtl před tmavým tělem ležícím na zemi.

„Seržante!“ zvolal důstojník.

McDermott přijel k němu. Oddíl zastavil. To tělo na zemi byl muž v modré uniformě kavalerie, lépe řečeno v jejích cárech.

„Ať se propadnu, jestli to není fešák Charley,“ zamumlal McDermott, načež seskočil ze sedla.

Jezdci se seskupili kolem něj. Věděli, že King patřil k patrole s dvanácti muži a jedním důstojníkem. To, že sám ležel na tomto místě, bylo špatným znamením.

„Žije,“ řekl McDermott po zběžné prohlídce. „Jenom je pěkně zničený. Asi žízeň a vyčerpání. Kromě škrábnutí ve tváři je nezraněn.“

Natáhl ruku.

„Vodu!“

Vojín Flint mu podal láhev. McDermott si klekl ke Kingovi a nalil mu vodu na spánky.

„Whisky by byla lepší,“ zamumlal poručík. „Vím, že je zakázané ji s sebou vozit ve službě, ale neříkejte mi, že ji tu nikdo nemá.“

McDermott se usmál. Arden byl důstojník podle jeho gusta. Vyznal se, přivřel oči, když to šlo, a nehrozil stále předpisy a tresty.

„Cullocku,“ řekl jednomu kníratému vojákovi, „co to máš pod blůzou? Dej sem tu flašku!“

„Ty máš ale oči, seržante,“ postěžoval si Cullock a podal mu malou, plechovou láhev, v níž to šplouchalo.

McDermott z ní vytáhl špunt a čichl si k ní.

„Pravá brandy ze Saint Louis,“ komentoval její obsah.

„Stála mě půl dolaru,“ podotkl Cullock.

„Zabaveno pro lékařské účely!“ McDermott mu pohlédl do očí. „Máš něco proti? Víš přece, že bych tě kvůli ní mohl poslat do kamenolomu, co?“

„No jo,“ rezignovaně zamumlal Cullock.

McDermott kývl na dva vojáky. „Pomozte mi.“

Sesedli a podepřeli Kinga, zatímco do něj McDermott lil brandy. King se rozkašlal a začal kolem sebe mávat rukama.

„Ne!“ křičel. „PaneBože, ne!“

Nedaleko ležel mrtvý Apač. Poručík Arden pokynul kaprálu Bondovi a řekl: „Vezměte si tři muže a prohledejte okolí. Ale buďte opatrný, kaprále!“

„Hej, Charley!“ McDermott poplácal Kinga po tváři. „To jsme přece my, tvoji staří kumpáni. Nemusíš se nás bát!“

Náhle King otevřel oči a pohlédl na seržanta.

„Oni… oni jsou pryč?“

„Jestli myslíš Apače, tak ti určitě,“ odpověděl McDermott.

King musel utrpět velký šok a to se přitom jednalo o zkušeného vojáka. Arden ho však nemohl šetřit.

„Patřil jste k patrole poručíka Wakefielda.“ Sklonil se ze sedla a pohlédl Kingovi do očí. „Co se stalo s ostatními?“

„Přepadli nás!“ zasténal King. „Bylo to u mesy Tangs. Všichni jsou mrtví!“

Natáhl ruku. „Vodu! Dejte mi vodu, prosím!“

McDermott mu ke rtům přiložil polní láhev.

„Jen pomalu, chlapče, pomalu,“ zamumlal.

Kaprál Bond se s přidělenými muži vrátil z obhlídky okolí.

„Našli jsme ještě jednoho mrtvého Apače a zastřeleného poníka tam vzadu,“ hlásil.

„Díky,“ podotkl Arden.

Musel se rozhodnout. Jednalo se o dva bojovníky, možná špehy silné bandy. Jeden poník byl mrtvý, druhý zmizel. Mohl se vrátit k ostatním a tak je varovat. Přesto že Apači se báli bojovat po tmě, mohlo být nebezpečné tam déle zůstávat.

„Zvedněte kaprála Kinga na koně. Vracíme se do pevnosti!“

„Haleluja!“ zabručel seržant McDermott.

Major Dane kráčel po udusaném execírplace Fort Adobe. Byl velitelem této předsunuté arizonské pevnosti, v níž měl k dispozici dvě roty kavalerie, které nikdy neměly plnou sílu.

Trubač se stáhl do stínu přístřešku vedle strážnice. Dane na něj kývl.

„Zatrubte důstojnický signál, trubači.“

Zatímco vcházel do budovy velitelství, nesl se pevností zvuk trubky.

„Nechtě sem přivést kaprála Kinga, hned jak se gentlemani sejdou,“ řekl seržantovi O’Tooleovi.

„Ano, pane,“ odvětil O’Toole. Měl pětačtyřicet let, z nichž skoro třicet strávil v armádě. Jako hlavní seržant byl po veliteli nejdůležitějším mužem v pevnosti.

Dane vešel do svého pokoje a posadil se pod zkřížené šavle, jež visely na stěně. Střecha z vlnitého plechu byla rozpálená sluncem. Nesčetnými škvírami dovnitř pronikal prach. Ze všeho nejhorší byl horký vítr, který neúprosně vysušoval kůži.

Po chvíli do místnosti vstoupili důstojníci: kapitán Miles, jenž vedl rotu A i se svým prvním poručíkem Ardenem, kapitán Gordon z roty B se svým zástupcem prvním poručíkem Běhaném a druhý poručík Crawford, jenž byl před čtvrt rokem vyřazen z West Pointu a přihlásil do Arizony, protože chtěl zažít dobrodružství. Sloužil v rotě A pod Milesem a Ardenem a ještě se nezúčastnil obtížných akcí. Nakonec přišel doktor Ashley, vojenský lékař pevnosti, který, poněvadž měl hodnost kapitána, se rovněž zúčastňoval rozhovorů důstojníků. Přes uniformu nosil bílý plášť a na nose měl brýle, protože byl silně krátkozraký. Jednalo se o výborného lékaře a chirurga, ačkoli působil poněkud zdevastovaně.

„Posaďte se, pánové,“ řekl Dane poté, co mu kapitán Miles jako z přítomných hodnostně nejvýše postavený podal hlášení. S neurčitým úsměvem dodal: „Pokud to jde.“

Miles, Gordon a Ashley se posadili na židle, Crawford, jako nejmladší, se stáhl do kouta vedle dveří. V kruhu veteránů pohraničí neměl žádné slovo, mohl jen naslouchat. Chtěl však být co nejdříve stejně hodnotný jako oni.

Arden a Behan, kteří se do Fort Adobe dostali spolu, se opřeli o zeď. Jeden z jejich středu chyběl: První poručík Wakefield, který před čtyřmi dny s patrolou o síle dvanácti mužů vyrazil k pramenům San Simonu, aby tam ověřil pověsti o srocování Apačů. – Arden s Behanem věděli, že už jej nikdy nespatří.

Někdo zaklepal na dveře. Dovnitř nahlédl O’Toole a řekl: „Kaprál King na váš rozkaz, pane.“

„Nechť vstoupí,“ odvětil major Dane.

O’Toole zmizel a dovnitř vešel King. Pozdravil a zůstal napjatě stát. Na pravé líci měl velkou náplast.

„Nechte těch formalit, kaprále,“ pokynul mu Dane.

King pokrčil levou nohu. Měl na sobě novou, čistou uniformu a na hlavě kavaleristickou čepici se zkříženými šavlemi nad kšiltem.

Dane se obrátil na Ashleyho: „Domníváte se, že tento muž je schopen podat nám,“ – na chvíli zaváhal – „zprávu o tom, co se stalo s Wakefieldovou patrolou?“

Ashley přikývl. Pohlédl na Kinga, přičemž zamrkal svýma krátkozrakýma očima.

„Absolutně, pane. Pečlivě jsem ho prohlédl. Levé rameno se mu již téměř zahojilo a šrám pod pravým okem se už hojí. Velké vyčerpání, které kaprál King utrpěl, je zmírněno dostatečným spánkem a při odpovídajícím odpočinku brzy odezní. Co se týče šoku…“ Pokrčil rameny a odmlčel se.

„Neřekl bych, že naši vojáci jsou tak měkcí, že při pohledu na pomalované divochy utrpí šok,“ ozval se z rohu Crawf ord.

„Klid, poručíku!“ zamračil se Dane. Poté pohlédl na Kinga a otázal se jej: „Cítíte se dost silný na to, abyste nám podal zprávu, kaprále?“

„Ano, pane,“ zamumlal King, načež si odkašlal. Poté se mu před očima vynořily ony hrozné obrazy.

„Jak víte, pánové, měli jsme prozkoumat prameny San Simonu, kde se údajně měli zdržovat uprchlí Apači. Když jsme se přiblížili k prameni u mesy Tangs, poslal mě poručík Wakefield dopředu spolu s jezdci Mullinsem a Porterem. Všimli jsme si několika indiánů, kteří tábořili u studánky. Když nás zpozorovali, začali prchat. Kousek jsme je pronásledovali, abychom si byli jistí, že se nevrátí. A pak se za námi ozvala salva z pušek…“

King se odmlčel. Polkl. Jeho obličej měl barvu popela.

„Jestli bych se mohl něčeho napít, pane,“ zasípal.

„Seržante O’Toole!“ zvolal Dane.

Když O’Toole nahlédl dovnitř, řekl mu: „Rychle přineste kaprálovi sklenici whisky.“

King ji vypil na ex. Poté se mu opět vrátila barva do obličeje.

„Myslím, že toho na něj je příliš,“ podotkl doktor Ashley.

„Ne!“ King zavrtěl hlavou. „Chci o tom mluvit!“

Pohlédl na majora Danea. „Honem jsme se vrátili. Indiáni, které jsme předtím pronásledovali, teď pronásledovali nás. Slyšeli jsme výkřiky našich kamarádů. Stezka, která vede k mese, jak si pánové jistě vzpomenou, se vine kaňonem. Když jsme jím projížděli předtím, byl prázdný. Teď se to v něm jen hemžilo rudochy.“

Polkl. Patrně si vzpomněl na něco obzvlášť děsivého.

„Nemohli jsme jim už pomoct. Většina našich mužů byla zabita už první salvou. Viděl jsem padnout poručíka Wakefielda. Pak obklíčili i nás.“

King se opět odmlčel. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu.

Dál hovořil bezbarvým, jakoby lhostejným hlasem. „Do oběda byl mrtvý i Mullins. Porter to koupil, když jsme se pokusili prorazit. Já jsem se z toho dostal, protože Lancer je rychlý. Až tady, na úpatí Ghost Hills,“ řekl a zakroužil rukou, „mě málem dostali.“

Pohlédl na majora a dodal: „Kdybych se mohl napít, pane.“

Dane mu nalil sklenici, načež se zeptal: „Kolik Apačů tam podle vašeho mínění bylo, kaprále?“

King svraštil čelo.

„Čtyřicet nebo padesát, pane.“ Odkašlal si. „A vedl je sám Chato.“

Zkušení veteráni pohraničí se zachvěli. Pouze Crawf ord, jemuž jméno Chato nic neříkalo, zůstal klidný.

„Chato?“ zvolal kapitán Miles.

King přikývl.

„Ano, pane. Znám ho dobře, byl jsem při tom, když jsme jeho a jeho klan eskortovali do rezervace v San Carlos. Vypálil jsem na něho – tam u mesy Tangs – ale ten rudý parchant je nezranitelný.“

„A jste si absolutně jistý, že to byl Chato, kdo přepadl naši patrolu?“ zeptal se major Dane. „Apači vypadají všichni stejně, alespoň pro oko bělocha.“

Pohlédl na Kinga a dodal: „Vůbec o tom nepochybujete?“

„Ne, pane,“ odvětil King. „Byl to Chato. Viděl jsem ho tak zřetelně, jako teď vidím vás.“

„To tedy, pánové, nevypadá to na náhodné setkání několika uprchlých rudochů,“ zamumlal Dane. „Spíše se zdá, že Apači poslechli Chatovu výzvu. Od té doby, co utekl ze San Carlosu, nám dělá velké problémy.“

„Jenom, ať přijde,“ ozval se Crawford.

Kapitán Miles se k němu obrátil a zavrčel: „Držte zobák, poručíku.“

„Díky,“ řekl major Dane Kingovi, „to by bylo vše, kaprále. Zachoval jste se statečně a zasloužíte si povýšení. Hned, jak se uvolní nějaké seržantské místo, budu na vás myslet. Odpočiňte si a nasbírejte síly. Jestli budete mít nějaké potíže, obraťte se na pana Ashleyho. Odchod!“

King zasalutoval, obrátil se a s cinkáním ostruh odešel.

Dane se pak s vážnou tváří otočil na své důstojníky. „Pánové, mám dojem, že stojíme před další válkou s Apači.“

„K té by mohlo dojít, pokud se Chatovi podaří probít se se svými bojovníky k Geronimovi, který číhá jižně od hranic,“ dodal kapitán Gordon. „Společně by znamenali obrovské nebezpečí.“

„Každopádně si teď nemůže být nikdo mezi Fort Adobe a mexickou hranicí jist životem,“ zabručel Miles.

„Myslím, že naše armáda se s těmi pár tucty divochů rychle vypořádá,“ poznamenal Crawford.

Miles na něj vrhl sarkastický úsměv.

„Takže to je vaše mínění, poručíku? Až vám některý z těch divochů prostřelí tu vaši parádní modrou uniformu, tak si budete myslet něco jiného, vy greenhorne.“

Crawford se začervenal a otevřel ústa k odpovědi. Varovné odkašlání poručíka Ardena jej však umlčelo.

Slova se ujal Dane. „Je naší povinností chránit a varovat všechny osadníky v této oblasti a zároveň zabránit tomu, aby se Chato spojil s Geronimem. Je to pro naši slabou posádku těžký úděl.“

„Správně, pane, správně,“ přisvědčil Gordon. „Naše roty nikdy neměly plnou sílu. Už jsme ztratili dvanáct mužů. Poslat další větší oddíly ven by znamenalo ohrožení bojové síly Fort Adobe.“

„Máme snad na vybranou?“ odtušil Dane. „Čtyřicet mužů musí pro obranu pevnosti stačit. Necháme tady polovinu roty A a polovinu roty B. Všichni ostatní ještě dnes v noci pod vaším velením, pánové, vyrazí ven.“

Ukázal na kapitána Milese. „Vy, kapitáne, pojedete s třiceti muži k mese Tangs. Tam pohřbíte naše padlé a pak se vydáte k hranici, abyste Chatovi odřízl cestu do Mexika. Vezměte si s sebou Crawf orda, ať se naučí, jak bojovat s Apači. Rozuměl jste?“

„Ano, pane,“ odvětil Miles.

Pak se Dane obrátil na kapitána Gordona. „Pane Gordone, vy vyrazíte s dvaceti muži do Camp Desert. Tamnímu veliteli předáte dopis s prosbou o pomoc. S posilami, které vám dá, se pak vydáte na jih k mexické hranici a spojíte se tam

s oddíly kapitána Milese. Vaším úkolem, gentlemani, bude porazit Chata a zabít všechny bojovníky, kteří se nevzdají. Rozuměli jste?“

„Allright, pane,“ zamumlal Gordon.

„Odjezd po večerce,“ dodal Dane. „Musíme počítat s tím, že pevnost pozorují apačští špehové. Nechci, aby viděli, že naše obranná síla je oslabena. Proto vyrazíte až po setmění. Děkuji, pánové.“

Miles a Gordon zasalutovali a opustili místnost, Crawford se k nim připojil. Zůstali pouze první seržanti Behan a Arden.

„A teď k vám, pánové,“ řekl Dane, načež se obrátil na Behana. „Vaším úkolem, poručíku, bude se zbytkem mužstva v případě nutnosti bránit pevnost. Všichni nemocní, pokud mohou chodit, budou okamžitě přiděleni ke strážní službě, pan Ashley vám dá seznam těchto mužů. Personál spisovny, kuchyně, kovárny, pekárny, krejčovské a ševcovské dílny též zahájí službu ve zbrani. Děla budou nabita ostrými náboji a namířena na bránu, protože to je naše slabé místo. Nechejte zatlouct okna a zesilte hlídky. Máme co dělat s hrozným a zákeřným protivníkem, který na nás okamžitě zaútočí, jakmile zjistí, že dvě třetiny mužstva se nacházejí mimo pevnost. A jestli se Chatovi podaří tuto pevnost dobýt, stane se slavným a ze všech stran za ním půjdou bojovníci, aby s ním vyhnali bílého muže z Arizony. Nějaké otázky, pane Behane?“

„Ne, pane,“ odtušil Behan. Nejraději by jel s ostatními, protože žádný kavalerista nebojoval rád za pískovými valy a dřevěnými palisádami, ale nezbývalo mu než zůstat.

„Pane Ardene, teď vy,“ zamumlal Dane.

„Poslouchám, pane,“ odvětil Arden.

Stál před svým představeným na první pohled ležérně, jak to bývalo u pohraničních posádek zvykem. Nebezpečí zde smazávalo rozdíly mezi hodnostmi. Nehledělo se zde na nárameníky, ale na člověka, který je nosil.

„Poručíku,“ řekl Dane, „mám pro vás těžký úkol – a nebesa jsou mi svědkem, že vám k tomu mohu dát jen patnáct mužů. Ale budou to ti nejlepší, na to se můžete spolehnout.“

Arden zpozorněl. Vždy, když hořelo, všichni se obraceli na něj. Byl by rád, kdyby to tak bylo i při povýšení na kapitána.

Dane pohlédl na velkou mapu Arizony, jež visela na stěně. Pevnost byla zaznačena špendlíkem s červenou hlavičkou. Uprostřed nekonečné pustiny působila jako opuštěný ostrov.

„Pane Ardene, myslím na lidi na druhé straně Apačské pouště,“ dodal Dane naléhavým tónem. „Na farmáře, kteří se tam v posledních letech usadili, především na obyvatele Copper Hillu. Jestli se kapitánu Milesovi a kapitánu Gordonovi podaří odřezat Chatovi cestu do Mexika, tak se obrátí na sever – a pak se všichni běloši na druhé straně pouště ocitnou ve velkém nebezpečí. Chato je schopný všeho. Rozumíte mi, co tím chci říct?“

Arden přikývl.

„Naprosto, pane. Mám je varovat, zorganizovat jejich obranu a pomoci jim, pokud dojde k boji. Jenže na to, abych se dostal přes poušť, potřebuji zkušeného muže znalého terénu. Bez něj bych i se svými muži v poušti zahynul žízní.“

Pohlédl Daneovi do očí a otázal se: „Víte o někom?“

Dane na okamžik zaváhal, aby pak odpověděl: „Myslím, že vhodným člověkem by mohl být Tom Hackett.“

„Tom Hackett, Komanč Tom?“ Arden svraštil čelo. „Nevím, pane…“

Hackett byl známý jako opilec. Dříve žil mezi Komanči a oženil se s jednou squaw z jejich kmene. Ta pak spolu s jejich dvěma syny byla zavražděna jednou apačskou hordou. Tom Hackett byl tou dobou na lovu bizonů. Od toho dne se Komanč Tom potuloval v pohraničí, a když už neměl peníze na kořalku, vydělával si jako armádní zvěd.

„Když jde o Apače, bude spolehlivý,“ podotkl Dane. „Nezapomeňte, co udělali jeho rodině, poručíku.“ „Ano, pravděpodobně je spolehlivý, když zrovna není opilý,“ sarkasticky dodal Arden.

„Kdyby vám zavraždili ženu a děti, taky byste možná začal pít,“ poznamenal Dane. „Ten muž potřebuje cíl. My mu ho dáme. Nedejte

mu příležitost pít a jsem si jistý, že vás v pořádku provede přes poušť.“ Poté Dane přiložil dlaň ke kšiltu své čepice a řekl: „Pánové, dejte se do práce!“

+ + + + +

Zvuk trubky oznámil večerku. Na Fort Adobe se snášela tma.

Vojáci s karabinami na bandalírech vedli své koně připravené na dlouhou cestu na execírplac. Major Dane přišel i s kapitány a vyslechl si od nich hlášení. Miles a Gordon poté i se svými oddíly opustili pevnost. Pod stožárem s hvězdnatou vlajkou zůstalo jen patnáct Ardenových mužů.

Seržant McDermott prošel kolem nich. Ačkoli byla tma jak v pytli, jeho ostřížímu zraku nic neušlo.

Trubač Girardi držel poručíkova koně. Ten nesl polní výstroj tak jako ostatní koně. Zde v divočině se nedělaly rozdíly mezi mužstvem a důstojníky.

Kaprál King a Bond tvořili pravé křídlo. King se nechal uschopnit doktorem Ashleym, protože boj za palisádami nenáviděl. McDermott se usmál, když ho viděl.

„Takže ty si nedáš pokoj, Charlie?“

„Máš něco proti?“ opáčil King. On a McDermott se nesnášeli, ale s Ardenem jezdil rád. Proto se přihlásil do jeho oddílu.

„Ranění by měli zůstat v pevnosti,“ zavrčel McDermott.

já, a raněný?“ podivil se King.

jdi k čertu, seržante…“

„Ticho, tam jde poručík!“ zamumlal Bond. „A sakra, kdo to s ním je? Vsadím všechny své dolary proti jednomu lívanci, že to je Komanč Tom!“

„Komanč Tom?“ hlesl McDermott. „A hergot! Jestli nás Apači nevystopují, tak nás vyčmuchají. Ten chlap smrdí, jako kdyby se tři roky nemyl.“

To byla pravda, poněvadž onen vysoký hubeňour s nohama do O, který za sebou vedl ošklivého indiánského poníka, skutečně zrovna nevoněl.

Tom Hackett strávil dvacet let mezi divokými indiány a převzal od nich zvyk natírat se na ochranu před bodavým hmyzem tukem, který ve vedru žlukl.

Jeho jelenicová košile byla rovněž mastná a černá od kouře. Třásně na lemu jeho indiánských kalhot byly z lidských vlasů – ze skalpů Apačů, kteří vyvraždili jeho rodinu. O tom se mezi vojáky vědělo. Vypadal opravdu zpustle, jako zvíře vyvržené z tlupy.

Jeho kůň, strakatý mustang, byl o celou dlaň menší než hnědáci kavaleristů. Nebyl okován, což bylo u indiánských mustangů normální. Jeho velké kalifornské sedlo se na něj zdálo být příliš těžké, ale on je dokázal nést déle než kavalerističtí koně mnohem lehčí McClellanova sedla. Byl odolný jak kojot a našel potravu i tam, kde ostatní koně hynuli. Vycítil vodu i dřevo – a tyto vlastnosti v této nehostinné krajině pomáhaly přežít.

Skloněný Komanč Tom kráčel vedle vysokého poručíka k nastoupeným vojákům. Jeho pohled padl na velký povoz krytý plachtou, do něhož byli zapraženi čtyři mezci a který stál na levém křídle oddílu.

„Co, k čertu, chcete dělat s tou zatracenou rozhrkanou károu, poručíku?“ láteřil.

Arden ukázal na šest soudků s vodou, které byly přivázány k bočnicím povozu, vždy tři k jedné.

„Major Dane je toho názoru, že si musíme vzít vodu s sebou. A na koních by se přepravovala jen obtížně. Hned, jak budeme mít poušť za sebou, tak povoz necháme stát a přeložíme rezervní munici, píci pro koně a zásoby pro muže na mezky.“

„Chytře vymyšleno,“ zabručel zvěd. „Jenže co uděláte, když ten váš povoz zůstane trčet v poušti, he? Jestli se mu zlomí kolo, nebo ho ti paličatí mezci už prostě nebudou chtít dál táhnout?“

„Uvidíme,“ zněla Ardenova strohá odpověď.

Komanč Tom pokrčil rameny a zamířil k pravému křídlu oddílu.

Ze tmy se vynořil seržant McDermott a podal hlášení. Arden přistoupil k Girardimu a vyšvihl se do sedla svého koně.

„Velte nasedat, seržante.“

Jezdci pak vylezli na povel do sedel. Každý voják s sebou vezl dvě láhve plné vody, tři denní dávky ovsa, šedesát nábojů do springfieldky a dalších třicet do koltu ráže 45, který se každému z nich houpal na pravém boku pažbou dopředu. Byl to speciální způsob nošení revolveru, charakteristický pro kavalerii. Jezdci se zformovali a nad execírplacem se vznesl mrak prachu. Od brány přišel major Dane, který tam přihlížel odjezdu ostatních oddílů. Vyslechl si Ardenovo hlášení: „Všichni připraveni, pane,“ aby poté zamumlal: „Děkuji, poručíku.“

Podal Ardenovi ruku a řekl: „Přeji vám hodně štěstí – vám i vaším mužům. Na shledanou, pane Ardene!“

„Děkuji, pane,“ odpověděl poručík.

Dane odstoupil a přiložil ruku ke kšiltu své čepice. „Můžete zavelet odjezd, pane Ardene.“

Arden předal rozkaz seržantu McDermottovi, obrátil svého koně, zasalutoval před majorem Danem a vydal se k bráně. Za ním McDermottzvolal: „Odjezd!“

Oddíl vyrazil. Komanč Tom projel branou jako první.

Arden odjel kus stranou a nechal své muže projet kolem. Cinkaly postroje a pochvy šavlí, vrzala sedla. Pouští se ozývala kakofonie zvuků.

Na konci rachotil těžký povoz. Komanč Tom zamířil k poručíkovi a kývl na povoz.

„Doufám, že jste náboje toho krámu nechal dobře namazat. Apači mají zatraceně dobré uši!“

Arden neodpověděl. Neměl co říct. Komanč Tom byl komplikovaný člověk. Budou to s ním mít těžké.

„Povoz!“ pokračoval zvěd ve své kritice. „Kavalerie má být pohyblivá a vy jste si sami přivázali kouli na nohu. Každý rudoch se vám vysměje.“

Arden se protáhl. Už na Hackettovy řeči neměl trpělivost. Byl čas tomu smradlavému ochlastovi naznačit, co má dělat.

„Zvěde!“ zvolal. „Vyjeďte vpřed! Proveďte nás touto pouští!“

„All right,“ zabručel Tom.

Teprve po chvíli posměšně dodal:

„Pane!“

+ + + + +

O dva dny později dorazil Ardenův oddíl k úpatí hor. Měli za sebou sedmdesát mil pouští.

Komanč Tom Hackett je vedl podél jednoho vyschlého koryta – arroya. Na jeho konci se zvedala mesa – náhorní plošina porostlá keříky a osamělými stromy. Mezci, kteří táhli zásoby, měli těžký úděl, ačkoli sudy již byly prázdné.

Hackett vyjel napřed, aby se po půl hodině vrátil. Ukázal na údolí, v němž se zelenaly stromy.

„Voda!“

O něco později již oddíl odpočíval ve stínu kaktusů a topolů. Pod jedním balvanem vyvěral pramen. Koně odfrkávali – hnalo je to k vodě.

„Dejte jim pomalu napít – ale pomalu!“ zvolal poručík Arden.

Obrátil se na McDermotta a poznamenal: „Zůstaneme tu po zbytek dne. Rozdělte hlídky. Muži by si měli vyčistit zbraně a odpočinout si. Náš cíl je Copper Hill a ten je ještě daleko.“

Copper Hill bylo hornické městečko v horách. Za některými horníky tam přišly i jejich rodiny. Kdyby padly do rukou Apačům, děly by se hrozné věci.

McDermott vydal rozkazy a vojáci přivázali své koně ke stromům. Sedla byla položena do řady. Komanč Tom si odplivl, když to viděl. Vojenský pořádek bylo něco, co nechápal.

Brzy byly rozdělány ohně, pravda malé a zakrývané dekami, aby si jich nevšimli indiáni. Táborem se nesla vůně slaniny a horké kávy.

Girardi přinesl poručíkovi jeho porci. Koně dostali denní dávku a byli prohlédnuti. Kovář okoval několik uvolněných podkov. Jezdci si čistili pušky, což byla ceremonie, jež se opakovala na konci každého dne pochodu. Poté si vyzuli boty a prohlédli si nohy. Rozšířená představa, že kavaleristé jenom stále jezdí, nebyla pravdivá. Ve skutečnosti kavaleristé často pochodovali.

Od pramene přišel Hackett. Měl mokrý knír a na tlamě jeho koně se leskly kapky vody. Pohlédl na ležení a vyšvihl se do sedla.

„Kampak?“ tázal se McDermott.

Zvěd mávl rukou. „Podívat se na naše stopy.“

„Vítr už je dávno zavál,“ namítl McDermott.

„Myslíš?“ Hackett jej počastoval ironickým pohledem. „Něco ti řeknu, modrokabátníku: Věřit neznamená vědět! A hlavní je vědět.“

„No dobře,“ prohodil McDermott.

„Nic není dobře!“ zabručel Hackett. „Vyfešákovaní modří hoši s těmi vašimi vyparáděnými koňmi – a k tomu ještě ten zatracený vůz, nic lepšího pro cestu divočinou si člověka ani nemůže představit! Když dřív jel člověk pouští, pořádně se předtím napil, nechal svého koně napít, až už nemohl, naplnil si svou flašku a pak zastavil až u nejbližšího pramene. Ale o tom vy nemáte ani ponětí – vy modro-břicháči!“

McDermott zrudl.

„Tak poslouchej,“ zavrčel, „nedělej, žes spolkl veškerou moudrost. Nejsme tak nezkušení, jak si myslíš!“

„Ne?“ zasmál se Hackett. „A proč jste mě teda potom brali s sebou?“

Pobídl svého mustanga mokasínami do slabin a pomalým klusem se vydal z tábora.

McDermott za ním zahrozil pěstí: „Jednoho dne si z jeho kůže ušiju košili!“

„Seržante!“ zvolal poručík Arden.

McDermott přišel k němu a zeptal se: „Pane?“

Arden se díval za vzdalujícím se zvědem.

„Co si o něm myslíte, seržante?“

„Podle mě je to ušmudlaný, smradlavý ničema,“ odpověděl McDermott hlasem svědčícím o tom, že je o svých slovech přesvědčen. „Je to láhev whisky na dvou nohách. Vsadím se, že bysme se bez něho obešli.“

„Major se domnívá,“ zamumlal Arden, „že je prvotřídním bojovníkem, když jde o Apače. A prvotřídním zvědem.“

„Možná,“ podotkl McDermott. „A možná také ne.“

Arden se náhle usmál.

„Vy ho asi nesnášíte, co?“

„Nikdo ho nesnáší,“ odtušil McDermott. „Víte, o co mě lidi prosili? O to, abych toho darebáka poslal na závětrnou stranu, protože nemohou vydržet ten jeho smrad.“

„Ano, musím přiznat, že Tom Hackett zrovna nevoní,“ přisvědčil Arden. „Myslím, že koupel by mu prospěla.“

„Nevoní?“ McDermott se pousmál. „Smrdí jak tři dny mrtvý kojot. Koupel by u něho vůbec nepomohla. To by se z něho musela stáhnout kůže.“

„Proti tomu by se bránil,“ prohodil Arden. „Viděl jste ty skalpy na jeho kalhotech? Jsou to vlasy Apačů! Tvrdí se, že jsou to vlasy těch, co vyvraždili jeho rodinu. Prý je dostal jednoho po druhém. Něco na něm musí být. Jinak by ho k nám major nepřiděloval.“

McDermott mlčel. Nebylo jeho úkolem kritizovat rozhodnutí velitele.

„Well,“ po chvíli poznamenal Arden, „teď už povoz nebudeme potřebovat. Při cestě horami by nás jenom zdržoval. Naložte zásoby, rezervní munici a dávky ovsa na ty čtyři mezky. Ať je vede ten, kdo s těmi bestiemi umí zacházet. To by bylo prozatím všechno, seržante.“

McDermott zasalutoval a obrátil se. Vojáci odnášeli své nádobí k prameni. V táboře vládl klid.

Ten však náhle přerušil výstřel. Zazněl někde v poušti.

A po něm hned následoval další.

Pak se rozhostilo ticho.

„Do zbraně!“ zvolal poručík Arden.

Vojáci se chopili svých karabin a zalehli mezi keříky. Arden vytáhl kolt. Trubač Girardi ležel nedaleko něj. Vše probíhalo velmi uspořádaně. Kromě povelů poručíka se neozývaly žádné další rozkazy, pouze šeptané pokyny a instrukce. Nepřítel mohl být blízko.

„Rád bych věděl, kde vězí Komanč Tom,“ prohodil kaprál King k Bondovi, druhému kaprálovi oddílu.

„Tam!“ odpověděl Bond a zvedl ruku.

Na okraji kotliny se objevila silueta jezdce. Podle způsobu, jak seděl v sedle, poznali, že se jedná o Toma Hacketta. Jeho strakatý mustang pádil tryskem. Vojáci oddílu, zkušení kavaleristé, by to do toho šeredně vypadajícího koně nikdy neřekli.

Hackett zastavil až pod stromy. V pravé ruce držel winchestrovku.

Z její hlavně se kouřilo. Ze srolované přikrývky na sedle trčel šíp. Stabilizační péra ratište byla od krve.

Arden k němu přikročil s vyděšeným výrazem ve tváři.

„Pane Hackette…“

„Nemějte obavy, jsem v pořádku, poručíku,“ zabručel zvěd.

Mávl puškou dozadu a řekl: „Byli tam dva z těch bastardů, kterým vy říkáte Apači. Well, teď už jsou v říši duchů.“

Arden zvedl obočí. „Jsou to Chatovi špehové?“

„Nemám tušení. Je to možné. Ale spíš bych řekl, že Chato je někde před námi. Možná jsou to jenom dva rudoši, kteří uprchli z rezervace a chtějí se k němu připojit. Třeba na naši stopu narazili náhodou. Mají smůlu, že potkali zrovna mě.“

Sesedl a vytáhl šíp z přikrývky. S výrazem znechucení jej vytrhl, zlomil a obě poloviny odhodil.

„Špatná práce! Můj lid to umí lépe!“

Ačkoli byl běloch a pracoval jako zvěd pro armádu, stále se považoval za Komanče. Dvacet let, které mezi nimi prožil, se na jeho duši nemohlo nepodepsat.

„Z čeho usuzujete, že Chato a jeho banda jsou před námi?“ otázal se Arden.

„Podívejte se na západ, poručíku,“ odtušil Hackett.

Arden se obrátil. Na západním obzoru se k nebi zvedal sloupec dýmu.

„Požár na prérii?“

Hackett zavrtěl hlavou.

„Ne, to by oblak kouře byl širší a pohyboval by se. Dám krk na to, že tam hoří dům nějakého bílého osadníka. A určitě nechytnul jen tak sám od sebe.“

„A sakra!“ zaklel McDermott, který jejich rozmluvu slyšel.

„Přesvědčme se!“ podotkl Arden.

Hackett zavrtěl hlavou. „To by mohlo být nebezpečné. Zatím o nás Apači nevědí, ale jak dlouho? Chato má prý padesát nebo šedesát bojovníků. A ti by s patnácti modrokabátníky udělali krátký proces, poručíku.“

„Je naší povinností se o tom přesvědčit!“ Arden pohlédl zvědovi do očí. „Máme rozkaz chránit bílé osadníky v této oblasti. Jsem voják a musím tento rozkaz splnit.“

Zvedl ruku a řekl: „Seržante McDermotte, nachystejte se k odjezdu! Vyjedeme za čtvrt hodiny. Mezci ve středu, křídla po obou stranách napřed. Kaprál King s Rileym a Floysem jako předvoj. Trubači, mého koně!“

McDermott se obrátil na vojáky a zvolal: „Slyšeli jste. Takže se připravte.“

O čtvrt hodiny později oddíl opustil údolí, v němž měl odpočívat až do následujícího rána, aby zde nabral síly na pochod do Copper Hillu.

Vyjeli z lesíka na volné prostranství – a nejen poručík věděl, jak přitom riskují.

V dáli se zvedaly modravé hory. Tam leželo hornické městečko Copper Hill. Po cestě měli zalarmovat všechny bílé osadníky a vyzvat je k odchodu do města. Jestli je však Chato před nimi, jak soudil Hackett, pak přijedou pozdě. Ano, možná, že Copper Hill nebylo pro Apače tak velké sousto, jak se mohlo zdát. Mohli tam totiž nalézt věci, které měli rádi: pušky, náboje, ona hnědá zrna, ze kterých se dal připravit ten lahodný nápoj, kterému bílí říkali káva, ohnivou vodu – a ženy, jež nebyly tak neplodné jako jejich vlastní squaw.

„Rychleji!“ zvolal Arden.

Kavaleristé začali cválat. Krajinou zněl klapot kopyt. Mezci odfrkávali pod svými těžkými náklady, mnohem těžšími, než nesli koně. Tři sta kroků před ostatními jel předvoj a před ním Komanč Tom, jenž se neustále rozhlížel, naslouchal a větřil ve snaze nepadnout do léčky.

Oblaka dýmu již nebyla tak vysoko. Stoupala z hlubokého údolí. V jejich středu se občas objevil ohnivý jazyk, jako by požár stravoval další a další budovy.

Hackett zastavil strakáče a počkal, až k němu dorazí ostatní.

„Nemá smysl tak štvát koně,“ zabručel. „Tomu, co se tam stalo, už nezabráníme, poručíku. Nenajdeme tam nikoho živého.“

Měl pravdu. Koně za sebou měli sedmdesát mil pouští a nikdo nevěděl, kdy se na ně vyřítí indiáni.

Arden zvedl ruku a zase ji sklonil. Oddíl se zastavil. Hackett se vrátil k předvoji, kde bylo jeho místo.

Na obzoru bylo vidět větrné kolo na vysokém stožáru.

„Chopte se zbraní!“ zvolal Arden.

Předvoj zastavil na kraji údolí. Kaprál King se tryskem vrátil k hlavnímu oddílu.

„Pane Ardene – tam dole!“ koktal. Byl bledý jako stěna.

Vítr hnal jezdcům do obličeje pach spáleného dřeva. Na Ardenovo znamení se vydali ke kraji kotliny.

A tam se jim naskytl hrůzný obrázek.

Ohořelé trosky usedlosti, z nichž stoupal dým.

Nad ruinami domu ještě létaly jiskry. Rudí vrahové tedy nemohli být daleko.

„Dvě nebo tři hodiny,“ odhadl Komanč Tom, když prostudoval stopy.

Na plotě ohrady, v níž ležely dvě poražené krávy, visel hlavou dolů mrtvý muž.

Hackett odjel ke kraji jedné do-linky a kývl dolů.

„Podívejte se na to. To je apačská práce!“

Jezdci jej následovali. V dolince ležel další muž. Byl nahý a skalpovaný.

Dokonce i tito zkušení veteráni museli při tom děsivém pohledu polknout.

Poručík Arden se obrátil na své muže. Na Čele mu vyvstaly krůpěje potu.

„Pohřběte ty chudáky,“ prohodil přidušeným hlasem.

„To nesmíte udělat!“ varoval jej Hackett.

Arden trhl hlavou a vrhl na něj mračný pohled.

„Proč ne, jestli se mohu zeptat?“

Hackett vyplivl na zkrvavený písek kus žvýkacího tabáku.

„Well, vysvětlím vám to, pane.“

Ukázal na mrtvoly a dodal: „Těm mrtvým už nepomůžeme. Jim je jedno, jestli jsou pohřbení, nebo jestli je necháme dravcům. Ale pokud nechceme dopadnout jako oni, bylo by lepší tu nic neměnit. Rozumíte? Život má přednost před smrtí a kdo to nechápe, měl by zůstat za máminou sukní.“

Arden přivřel oči. Zvědova slova zněla logicky.

„Takže vy si myslíte, že Apači jsou někde poblíž a mohli by poznat, že jsme tu byli?“

„Vidím, že se učíte, poručíku,“ zazubil se Hackett. Celý tento zatracený kraj se jen hemží divochy, tím jsem si jistý. Jestli se vrátí a zjistí, že někdo ty nebožáky pohřbil, budou vědět, že to mohli být jedině běloši: pinda-lick-o-yi, Bílé oči – s měkkým srdcem. A to by byl náš konec.“

„Má pravdu,“ zamumlal seržant McDermott. „Musíme myslet hlavně na osud oddílu.“

„Ne, nemá pravdu!“ Arden vztekle udeřil pěstí do sedla. „Jestli sem přijdou Apači, tak naše stopy uvidí tak jako tak. Šedesát kopyt za sebou zanechá hodně zřetelnou stopu, seržante!“

„Ale ne nadlouho,“ podotkl Hackett. „Ne nadlouho.“

„Jak to?“ Arden viditelně ztrácel trpělivost.

Komanč Tom zvedl ruku a ukázal na západ, ke štítům modravých hor v dáli.

„Déšť!“ řekl lakonicky.

Teď, když je na to upozornil, si toho všimli i ostatní: Nad obzorem se kupily temné mraky. Blížila se jedna ze zřídkavých, ale o to mocnějších letních bouří. Hackett odhadoval, že tak nanejvýš za dvě hodiny začne pršet. A déšť poté smyje stopy patroly.

„Má pravdu, pane Ardene,“ opět zabručel McDermott.

Arden přikývl a kousl se do rtů. Dosud se považoval za zkušeného veterána pohraničí, ale nyní jej ten páchnoucí ochmelka ve svém úsudku předčil.

„Musíme odjet pryč, poručíku,“ zubil se Hackett. „Než začne pršet, musí být všichni tihle modří fešáci pryč – ať tu nějaký apačský bastard nemůže najít naše stopy!“

Arden pohlédl na cisternu s vodou pod větrným kolem. Museli využít příležitosti a zásobit se vodou.

„Seržante, nechejte napojit koně a naplnit láhve. A ať si lidé pospíší.“

„All right, pane,“ odvětil McDermott.

Jako první dorazil k cisterně kaprál Bond.

Pohlédl dovnitř a ucukl.

„Hej! Tu vodu pít nesmíme!“

„Proč ne?“ tázal se McDermott.

Bond natáhl chvějící se ruku.

„Je v ní mrtvý pes! Zabili ho a hodili do vody, aby ji otrávili!“

Všichni věděli, co to znamená. Mršiny se v tom vedru rozkládaly rychle. Voda byla nepoužitelná.

Hackett vojáky pozoroval se stoickým klidem s rukama zkříženýma na hrušce sedla.

„No, už víte, jak bojují Apači?“

„Darebáci!“ zaklel McDermott.

Arden se rozhodl. Pokud budou vodou, kterou měli, šetřit, měla by jim vystačit až do hor.

„Jedeme do Copper Hill. Zvěde, jeďte napřed.“

Hackett přikývl a kopl svého mustanga do slabin. Přejel přes stopy mnoha neokovaných kopyt. To byli Apači. Překvapili oba bílé při práci a zavraždili je. Hackett přemýšlel, jestli zde žila i nějaká žena. Pokud ano, tak ji divoši odvlekli s sebou. Čekal ji hrozný osud.

Tu na ně padl stín. Mračna již zastínila slunce. V dáli se zablesklo a zaduněl hrom.

„Rychle!“ zvolal Arden, poněvadž nechtěl, aby je bouřka zaskočila na nechráněné náhorní planině.

Oddíl vyrazil pryč. Na nebi již kroužili supi.

+ + + + +

Za průsmykem, kde se stará vozová cesta vinula podél hor, bouře zastihla dostavník.

Vítr hnal suchou prérijní trávu a oblaka prachu. To byla předehra řádění živlů, které se strhlo, když začalo pršet. Jeden blesk stíhal druhý a hromy přehlušovaly šum deště.

Šest mezků táhnoucích dostavník se stále plašilo. Na rozbahněné cestě se dostavník zmítal jak loď v orkánu. Pasažéři mohli všemu jen bezmocně přihlížet. Ann Scottová poznávala, co to znamená Jihozápad.

Seděla na sedadle a snažila se chytat svá zavazadla, která na ni neustále padala, a klobouk, jenž jí vítr strhával z hlavy. Občas ji nějaký náraz vymrštil ze sedadla mezi ostatní cestující.

Náhle se ozvala rána a zvuk lámajícího se dřeva, dostavník se naklonil na stranu a cestující opět popadali jeden na druhého. Krátce nato vůz zastavil. V okně se objevil vozka, jenž měl na sobě žlutou pláštěnku. Z okraje klobouku mu crčela voda.

„Zlomilo se kolo!“ řekl a pohlédl na mužské cestující. „Potřebuji vaši pomoc, pánové!“

„Prach a broky!“ zaklel jeden muž, jenž se představil jako Al Smith. „Zaplatil jsem za to, abych v tomto dostavníku cestoval, ne za to, abych jej opravoval.“

Vozka pokrčil rameny.

„Jak chcete, pánové, ale bez vaší pomoci kolo nevyměním. Buďto mi pomůžete, nebo budeme muset čekat, až si v Desert Station všimnou, že jsme tam nepřijeli a pošlou sem někoho. Je to na vás.“

Jeho slova vyprovokovala debatu neméně bouřlivou, než bylo počasí.

V dostavníku jeli kromě Ann ještě tři muži. Smithe, který tvrdil, že si zaplatil jen za cestu, ostatní přehlasovali. Navlékli si pláštěnky a vystoupili ven.

„Musíte si vystoupit, slečno,“ řekl vozka Ann.

Podal jí ruku a pomohl jí vystoupit. Poté si svlékl svůj pršiplášť a dal jí ho na ramena.

„Nebude to dlouho trvat. Čekat tady ale nemá smysl. Raději se trochu projděte. Můžete jít napřed. Až nasadíme nové kolo, vyrazíme a vezmeme vás.“

Ann se vyděsila, neboť již něco o Arizoně slyšela.

„ Ale ti indiáni – ti Apači. Tvrdí se, že…“

„Těch se bát nemusíte,“ uklidňoval ji vozka. „Přiznávám, že pár těch divochů je na svobodě, ale ti se stáhli s Geronimem do Mexika, aby unikli zásahům naší armády. Ostatní žijí v rezervaci a stali se z nich mírumilovní lidé. Už půl roku tu jezdím bez ozbrojeného průvodce. Dřív to nebylo možné, ale teď – well, vlastně ani nevím, jak Apači vypadají, je jich tak málo.“

Poklepal Ann na rameno a dodal: „Jenom žádný strach, slečinko. Za čtvrt hodiny budete znovu sedět v suchu a tomu, čeho se teď bojíte, se budete smát.“

„Tak už pojďte! Jak dlouho tu, ksakru, budeme stát v tom zatraceném dešti?“ zvolal AI Smith.

„Ano, ano, už jdu,“ odpověděl vozka a kývl na Ann. „Takže zatím,“ rozloučil se s ní.

Chvíli se dívala na muže špinavé od bláta, jak zvedají dostavník. Po ramenou jí tekla voda. Vozka měl pravdu: Stát tam nemělo smysl. Přitáhla si pláštěnku z naolejované gumy pevněji k ramenům a směle se vydala vpřed. Pečlivě přitom dbala na to, aby jí nenapršelo na její kabelku. V ní měla dopis od svého bratra Davida, který ji zval do Copper Hillu, kde chtěl začít nový život.

Skákala přes kaluže a obcházela rozbahněná místa, přičemž přemýšlela nad tím, co by se stalo, kdyby se zlomilo i druhé kolo. Všimla si jen jednoho rezervního kola, jež bylo přivázáno k zahrádce na zavazadla.

V jedné přestávce mezi poryvy bouře se ohlédla a zjistila, že už nevidí ani muže, ani dostavník. Odhadovala, že už musela ujít půl míle nebo i více. Silnice zatáčela a ve výhledu jí bránily keře. Zastavila se a přemýšlela. Jestli se obrátí, tak přijde právě v době, kdy již to kolo bude nasazené.

Právě vytahovala nohu z bláta, když uslyšela zvuk, který nepatřil k dešti, ani k burácení hromů.

Byly to výstřely!

Salva výstřelů, která se ozývala právě z míst, kde se nacházel dostavník.

Ann strnula a rozbušilo se jí srdce. Co mám dělat? pomyslela si.

Tu zazněl jekot, při kterém jí tuhla krev v žilách.

„Indiáni! Apači!“ zděsila se.

Opět začala utíkat. Jen pryč od silnice. Snažila se skrýt do křoví.

Opět třeskly výstřely a pak se ozval výkřik.

Byl to hrůzu nahánějící výkřik.

Výkřik muže, který musel umírat za strašlivých okolností.

Ann se zdálo, že ten hlas patří vozkovi. Ještě jednou zařval a pak zmlkl.

Lehla si a odplazila se pod jeden keř. Vůbec se přitom nestarala o to, že je celá promočená. Stále musela myslet na ten hrozný řev.

Celá se třásla strachem. Z míst, kde stál dostavník, se ozýval děs nahánějící jekot. Nyní v něm zaznívalo cosi triumfálního.

Nad keři se vznášel šedý kouř, který hustý déšť srážel k zemi. Ann spatřila mezka běžícího po cestě. Měl bílé nohy, Ann si jej pamatovala. Patřil ke spřežení dostavníku. Po slabinách mu tekla krev a míchala se s dešťovou vodou. Proběhl kolem a zmizel.

A potom se ozvalo čvachtání mnoha kopyt. Ann zadržela dech a přitiskla si dlaně k ústům.

Kolem ní projela smrt. Smrt na malých, střapatých mustanzích.

„Hohohoho!“ zpívali si válečníci.

Jejich vůdce byl vyšší a mohutnější než ostatní. V dešti se mu leskly svaly.

A na opasku se mu houpalo několik čerstvých skalpů.

Dave Scott klusal po cestě, jež vedla z Copper Hillu na sever do dostavníkové stanice Desert Station.

Byl to štíhlý, šlachovitý mládenec, kterému bylo sedmadvacet let. Tři roky pracoval jako vozka u těžařské společnosti a před několika měsíci se osamostatnil. Krátce poté dostal dopis od Ann, v němž ho informovala o smrti jejich rodičů. Pak se vydala za ním. Potřeboval někoho, kdo by se mu staral o domácnost. Žen bylo v Copper Hill poskrovnu. Její poslední dopis přišel ze St.Louis. Prostudoval jízdní řády dostavníkových společností a spočetl si, že by měla přijet právě dnes.

Velmi se na ni těšil. Již dlouho se neviděli. Tenkrát to bylo hubené, dlouhonohé děvčátko. Byla o šest let mladší než on. Mezitím se z ní jistě musela stát mladá dáma a podle obrázku, který mu poslala, šlo o hezkou dívku.

Dave se zazubil. Chlapi v Copper Hillu sáhnou po jeho sestře všemi deseti. Asi u něj moc dlouho nezůstane. Jistě se před ní budou promenovat, když budou mít po práci, a naparovat se ve svých nejlepších botách a košilích. Představoval si, jak se budou červenat, jen co ji uvidí. Všichni jeho kamarádi, jež s ním dosud hrávali karty, se teď na něho vykašlou a budou se zajímat jen a jen o jeho sestru.

Zvedl se vítr a Dave se vrátil do reality. Zatáhlo se. Nad horami se objevily temné mraky. Zaduněl hrom a po chvíli začalo pršet.

Dave si povzdechl. Než se dostane do Desert Station, bude úplně promočený. V této stanici chtěl ještě jednu noc strávit s Ann, než ji pak představí panstvu v Copper Hillu.

Zešeřilo se a blesky stíhaly jeden druhý. Malá ryšavá klisna, které říkal Witch – čarodějnice – statečně bojovala proti větru. Dave si posunul klobouk do čela a ze sedla odvázal naolejovanou kůži, kterou si pak přehodil kolem ramen.

Brzy se již hřmění změnilo v jakési děsivou bitvu bohů a déšť udělal z cesty strouhu bahna, kterou se Witch brodila jen s největším vypětím. Dave ji pobízel k rychlejšímu tempu, protože chtěl dorazit do stanice dřív, než ho trefí blesk.

Náhle se Witch zastavila a nastražila uši. Dave, jenž se zrovna nedržel, narazil do sedlové hrušky. Málem za to svou klisničku proklel.

„Co je s tebou, stará? Co se děje?“

Pobodl ji ostruhami, ale kobyla jen potřásla hřívou a nervózně hrabala v bahně. Ocasem se přitom švihala po slabinách.

Dave pohlédl před sebe. Někde tam, jako tmavý bod v šedé deštivé temnotě, muselo být napajedlo Desert Station. Samotná stanice byla skryta mezi stromy.

Lilo jako z konve. Kobyla zvedla hlavu a nasála do nozder vzduch. Dave se postavil ve třmenech a pak to ucítil též.

Vítr mu do tváře přihnal pach čerstvého popela.

Někde muselo hořet. A něco velkého. Pak začalo pršet a déšť požár uhasil.

Co to mohlo být? Byl to běžný požár prérie, nebo to něco někdo zapálil?

Dave bezděky sáhl na sedlové pouzdro. Nenosil kolt, poněvadž v kraji panoval klid. Brokovnici, kterou s sebou vozil, používal jen k lovu králíků a proti chřestýšům. Apači – jediný opravdový nepřítel v této zemi bílého muže – živořili v rezervacích hlídáni kavalerií. A Geronimo, jejich poslední vůdce, byl nyní v Mexiku a do Států se neodvažoval.

Dave poplácal pažbu brokovnice. Jen klid. Za tři roky, co v Arizoně pracoval jako vozka, nepotkal jediného divokého Apače. Proč by se měli objevit právě teď? Bylo nesmyslné přemýšlet o něčem takovém.

Jenže stále zde bylo pár věcí, které se mu nelíbily. To podivné chování jeho klisny – a kouř, který přinesl vítr.

„Musím být opatrný,“ řekl si Dave.

Náhle zalitoval, že si s sebou nevzal žádný revolver.

Vytáhl ze sedlového pouzdra brokovnici. Věděl, že je nabitá sekaným olovem. V kapse kabátu mu cinkalo několik nábojů a mezi nimi i Buck 00. Vytáhl z hlavní sekané olovo a nabil je patronami Buckshot. Na krátkou vzdálenost měly ničivý účinek.

„Jeď, stará!“ zvolal na Witch.

Klisna dřív patřila jednomu traperovi, jenž se jednoho dne vrátil z hor, protože se mu lov kožešin již nevyplácel. Dave ji koupil za babku, protože traper neměl ani vindru a nutně potřeboval peníze. Jenže Witch se u svého starého pána musela naučit věci, o kterých Dave nic nevěděl. Již několikrát ho její reakce překvapila. Dávala mu signály, o kterých netušil. A nenáviděla indiány. Dave si vzpomněl, jak se jednou splašila, když dopravoval náklad mouky, soli a slaniny do San Carlosu a potkal Apače z rezervace. Pravděpodobně měl traper, její dřívější pán, špatné zkušenosti s Apači.

„Copak větříš?“ zašeptal a sklonil se k jejímu krku. „Před čím mě chceš varovat?“

Witch zakoulela očima, zastříhala ušima a hrábla kopytem. Neržála však, neboť jej nechtěla prozradit.

„Jenom klid.“ Dave sesedl a chopil se její uzdy. Pršelo mu na krk. Brokovnici schoval pod pončo, aby její závěr a citlivé náboje nenavlhly. Pak kráčel dál po cestě a vedl Witch za sebou.

Vítr proti němu hnal další příval deště. Bořil se do bláta až po kotníky. Zápach spáleniny sílil.

A pak spatřil mrtvého koně ležícího na cestě.

Měl cejch Overland Mail Company, jež provozovala dostavníkovou dopravu na této trase. V hrudi mu zela velká díra. Musela ho zasáhnout kulka, načež v panice odběhl, aby zde zemřel.

Nedaleko odtud ležel obličejem dolů muž. I on byl mrtvý. Jeho zašpiněná plátěná košile byla celá mokrá a přilepená k jeho tělu.

Dave ho opatrně obrátil. Znal jej. Byl to jeden z mexických peonů, kteří se v Desert Station starali o koně. Jeho oči byly široce otevřené strachem. Co asi viděly?

Dave cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Stanice musela být přepadena.

A Ann?

Jela oním dostavníkem a patří mezi oběti?

Rozbušilo se mu srdce. Chtělo se mu skočit na koně a odjet. Poté se však uklidnil a řekl si:

„Musím se přesvědčit! Musím vědět, co se tu dělo!“

Přivázal Witch, která vyděšeně trhala uzdou, k jednomu keři a s puškou v ruce se plížil dál.

Desert Station ležela v místě, kde se poušť setkávala s horami. Když tam byl naposledy, žilo tam šest lidí: staniční agent Mike Henderson, jeho žena, jejich sedmiletá dcera a tři mexičtí pomocníci. Teď byli všichni mrtví.

Henderson ležel za jedním ze sloupků ohrady mezi prázdnými nábojnicemi. Nebyl skalpován, což naznačovalo, že se statečně bránil. Vzali mu jen zbraň.

Těla jeho ženy a malé dcerky našel v ohořelých troskách stanice. Útočníci ji podpálili, ale pak požár uhasil déšť. Při tom pohledu se mu zvedal žaludek.

Zbývající dva peoni museli zemřít strašnou smrtí. Dave je nalezl v blízkosti stáje. Podle způsobu jejich zavraždění poznal, že stanici nepřepadli mexičtí bandité, nýbrž Apači.

Nad ruinami stanice se ještě vznášely chuchvalce dýmu. Dostavník chyběl – neviděl ho ani ve vnitřním dvoře, kde stával, když byl připraven k odjezdu. Musel mít zpoždění a díky tomu unikl hroznému osudu.

Dave se opřel o strom. Byl promočený až na kůži. Ještě nikdy nespatřil něco tak děsivého. Udělalo se mu špatně a začal zvracet. Pak se rozběhl k Witch hnán touhou dostat se odtud pryč.

Teprve v jejím sedle se uklidnil a uvědomil si, že Apači ještě mohou někde poblíž číhat na dostavník. Rozhodl se, že mu vyjede naproti.

Velkým obloukem objel stanici, to místo hrůzy, a vydal se po cestě směrem na sever.

Na chvíli přestalo pršet, takže mohl jet rychleji. Poté však bouře udeřila s o to větší silou. Dave svou klisnu nešetřil. Myslel na Ann. Věděl, že sám riskuje, ale její oči nesmí vidět to, co se tam stalo.

Cválal dál, ačkoli se Witch bořily nohy do bláta až po kotníky. Déšť byl stále hustější a podobal se šedé zdi, kterou se kobyla musela prodírat. Panovalo šero prosvětlované jen blesky. Horami dunělo hřmění.

Náhle Dave uslyšel zvuk, který do toho řádění živlů nepatřil – vzdálený, slabý zvuk, jenž připomínal trhání šátku na cáry.

Zastavil Witch tak prudce, že se vzepjala na zadní. Naslouchal.

Opět ten vzdálený zvuk! Nyní to znělo jako klapání kastanět.

Výstřely!

Hodně výstřelů!

Dave si uvědomil, že to může být jen dostavník.

„Kupředu, Witch!“ vykřikl a po-bodl klisnu do slabin.

Jako šíp pak uháněl po rozbahněné cestě směrem k místu, kde se střílelo. A pak uslyšel i cosi dalšího. Divoký jekot, při němž mu vstávaly vlasy na hlavě.

„Ann!“ pomyslel si. „Pane Bože, Ann!“

Jestli padne Apačům do rukou, tak ji čeká smrt – nebo něco ještě horšího. Jednou ve Fort Bowie viděl bílé ženy, které armáda vykoupila ze zajetí u Apačů. Na strnulý a prázdný pohled těch zlomených bytostí nikdy nezapomene.

Davea polil studený pot. Někde tam vpředu krvelační indiáni útočili na dostavník, ve kterém seděla Ann! Na hruď mu sáhla ledová ruka.

Povolil Witch uzdu a jel dál – nyní však již pomaleji, jako by Witch věděla o hrozícím nebezpečí. Bylo před nimi mnoho zatáček, kam Dave neviděl. Vinula se mezi kopci porostlými keříky či stromy. V dáli stoupal k nebi sloupec černého dýmu. Dave věděl, co to znamená.

Střelba ustala. Také jekot utichl –po dlouhém, hrozném výkřiku, který patřil někomu jinému.

Kde teď mohou být Apači?

2e by se stáhli zpátky do pouště?

Nebo jeli do hor? Nebo se snad ještě jednou obrátili, aby se přesvědčili, že na cestě už nejsou žádné další potenciální oběti?

Možná se vydali do Copper Hill. Pokud si pospíší, mohou tam být do večera a za svítání by mohli obyvatelům připravit krvavou lázeň.

„Měl bych se obrátit,“ řekl si Dave, „abych varoval lidi. Je mou povinností to udělat. Vždyť jsem tam žil tři roky. Musí o tom vědět, aby se mohli bránit.“

Opět zastavil Witch. Po tváři mu tekl pot smíšený s kapkami deště.

Jenže co bude s jeho sestrou, jestliže se obrátí? Možná, že ještě žila a potřebovala pomoc. Sama by tady, v divočině, nepřežila ani jedinou noc.

Náhle uslyšel pleskot bahna.

Jezdci.

Mnoho jezdců.

Tušil, o koho se jedná.

Honem vjel do křoví a položil Witch dlaň na nozdry.

Kolem projela horda Apačů, kteří si prozpěvovali:

„Hohohoh-ho!“

Jejich vůdce byl širokoplecí válečník. Přestože pršelo, byl od pasu nahoru nahý.

Na opasku mu viselo několik čerstvých skalpů. Světlé vlasy však mezi nimi nebyly.

Dave ani nedýchal. Věděl, že sebemenší šramot může znamenat prozrazení a okamžitou smrt. Zdálo se, že Witch to ví.

Horda konečně protáhla a dusot kopyt se zpěvem po chvíli dozněly. Dave čekal ještě čtvrt hodiny. Když si byl jistý, že za houfem netáhnou opozdilci, nasedl na koně a vrátil se na cestu.

Dostavník nemusel hledat dlouho. Ležel na boku a měl roztříštěné přední kolo. Mezci, kteří jej táhli, se buďto rozprchli, nebo byli mrtví. Čtyři bílí muži, tři cestující a vozka, zde nalezli smrt. Indiáni je museli přepadnout ve chvíli, kdy vyměňovali zlomené kolo.

Rudí zabijáci se pokoušeli dostavník zapálit, ale nedovolil jim to déšť. Vůz tak byl jen poněkud začouzený od kouře.

Dave seskočil ze sedla. Vylezl na dostavník a otevřel dvířka. Rozbušilo se mu při tom srdce. Možná bude muset pohlédnout do očí mrtvé Ann.

Nic…

Dostavník byl prázdný. To v něm Ann vůbec nejela?

Daveův pohled ulpěl na krabici od klobouku. Byla na ní adresa:

Slečna Ann-Mary Scottová, Walnut Avenue, St.Louis.

To znamenalo, že Ann v tom dostavníku přece jen cestovala.

Kde tedy mohla být?

Nebyla mezi mrtvými a stejně tak si ji Apači neodvedli, to by ji Dave musel vidět. Nějakou náhodou se jí zřejmě podařilo utéct a někam se schovat.

Dave seskočil z dostavníku na zem. Kde ji měl hledat?

V blátě objevil otisk ženské rukavice. Jeho špička ukazovala na jih. To znamenalo, že běžela po silnici a skryla se někde v křoví. Pravděpodobně se chtěla projít, když muži opravovali kolo.

To jí zachránilo život.

Dave tedy už věděl, kterým směrem se má vydat. Trvalo mu však až do večera, než svou sestru našel. Ležela schoulená v křoví a byla úplně promočená. Když se jí dotkl, myslel si, že je mrtvá.

„Ann!“ zašeptal.

Otevřela oči.

Poznala jej teprve po chvíli.

„Dave!“ Objala jej a přitiskla se k němu. „Och, Dave, to je hrozné –!“

Přiložil jí prst ke rtům. „Nemluv. A nemysli na to. Nemusíš mi o ničem vykládat, vím všechno.“

Odvedl ji k Witch a pomohl jí do sedla.

Šedivý den skončil a takřka bez jakéhokoli přechodu nastala noc. Nebe bylo zatažené a hvězdy nesvítily. Kůň se s námahou prodíral bahnem. Dlouhá jízda jej vyčerpala.

Dave šel pěšky a podpíral svou sestru, která v sedle stále více vrávorala. Chtěl se vrátit do Copper Hillu, ale brzy poznal, že to s vysílenou dívkou a unaveným koněm tu noc nedokáže. Někde před nimi přitom byli Apačové. Bylo nebezpečné jet za těchto okolností potmě a spoléhat na štěstí.

Přestalo pršet, zato začal foukat ostrý vítr z hor. Ann jektala zuby. Promočené šaty se jí lepily na tělo. Pokud by dostala zápal plic, zemřela by. Dave si uvědomil, že se musí utábořit.

Zamířil tedy z cesty do jedné kotlinky chráněné před větrem keři.

Ann mu doslova padla do náruče, když ji chtěl vzít z koně.

Rozložil svou pláštěnku na zem suchou stranou nahoru a položil na ni Ann. Poté přivázal Witch ke keři a uvolnil jí podbřišník, aby se jí pohodlněji stálo. Sedlo jí však nesdělával, protože jí chránilo citlivý hřbet před chladem. Kobyla mu olízla ruku a on ji poplácal po krku. Ten den ho varovala před Apači a udělala by to znovu, kdyby hrozilo nebezpečí.

Ann se třásla chladem.

„Je mi zima,“ zašeptala, když se posadil vedle ní.

Objal ji a přitulil se k ní, aby ji zahřál. Brzy slyšel, že již dýchá pravidelně a zhluboka.

Z mraků vyhlédl měsíc a rozprostřel na krajinu svůj stříbřitý svit. V dáli vyli kojoti. Dave věděl, o co se rvou.

Pokoušel se neusnout. Měl za sebou dlouhou jízdu a pak ještě pěší pochod v bahně. Pomyslel na Apače a snažil se předvídat jejich další kroky. Mohli se obrátit na Copper Hill. Nejhroznější účinek na toto město by měl útok brzo ráno, kdy muži unavení prací v dolech ještě spí.

Jay si dokázal představit, co by se stalo, kdyby se indiáni zmocnili města.

Přitiskl se k Ann a pocítil její teplý dech – a pak usnul.

Vyděsil se, když mu kdosi položil ruku na rameno. Automaticky sáhl po pušce, jež ležela vedle něj.

„Klid, mladíku, jenom klid!“ ozval se varovný hlas.

Měsíc již zašel, ale mraky se roztrhaly a na obloze zazářily hvězdy. V jejich svitu Dave poznal postavu vysokého, hubeného muže, který se skláněl nad ním. Byl to běloch.

„Pojďte sem, poručíku,“ dodal. „Spí tu dva lidé.“

Teprve nyní Dave uviděl řadu jezdců, kteří stáli na okraji kotlinky. Kdosi tiše zaklel. Zavrzalo sedlo, když jeden muž seskočil na zem.

Přiblížily se kroky a nad Davem se sklonila druhá postava, tentokrát v armádní uniformě.

„Zatraceně, Hackette,“ řekl onen muž, „máte pravdu. Jak jste je dokázal najít?“

„Ucítil jsem koně,“ odpověděl po-chechtávající se Hackett. „Starý Komanč Tom, který vám všem smrdí, se může na svůj nos spolehnout.“

„No dobrá,“ prohodil uniformovaný muž.

Sklonil se nad Davem a řekl: „Jsem poručík Arden z Fort Adobe. A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Scott,“ odvětil Dave a zvedl se. „Mám přepravní společnost v Copper Hill.“

„To jsi odtud pěkně daleko, Scotte,“ poznamenal Hackett. „Proč?“

„Jo, myslím, že jste nám dlužný vysvětlení,“ řekl Arden s nedůvěrou v hlase.

Dave ukázal na ještě stále spící Ann. „To je moje sestra. Cestovala v tom dostavníku. Vyjel jsem jí naproti. Chtěl jsem na ni počkat v Desert Station. Jenže stanice je vypálená – zničili ji Apači.“

„Cože? Desert Station taky?“ skočil mu do řeči Hackett. „Ten dostavník už jsme našli, ale o té stanici ještě nic nevíme.“

Dave přikývl.

„Všichni jsou tam mrtví. Jel jsem dál, abych varoval dostavník, ale našel jsem jenom mou sestru. Jinak všichni zahynuli. Zachránila se jen šťastnou náhodou. Schovala se tu, protože byla příliš vyčerpaná na to, aby došla do Copper Hillu. To je všechno, co vám můžu říct.“

„Vypadá to, že mluví pravdu,“ zabručel Hackett, v němž Dave poznal zvěda oddílu. „Tamto je opravdu děvče.“

„Jistě, že to je děvče!“ zvolal Dave.

„Jenom klid, pane Scottte,“ zamumlal důstojník. „Naším cílem je Copper Hill. Slyšeli jsme střelbu, ale přijeli jsme příliš pozdě. Předpokládám, že se k nám připojíte.“

„Nic lepšího ani udělat nemůžu,“ podotkl Dave.

„Pak tedy probuďte vaši sestru,“ řekl Arden. „Může ji vzít někdo z mých lidí, pokud je váš kůň příliš slabý na to, aby vás nesl oba.“

Ann tvrdě spala. Dave jí musel zatřást, aby se probrala.

„Co se děje?“

Vstala, spatřila jezdce a vyděsila se.

„Indiáni!“

Dave zavrtěl hlavou.

„Ne, Ann, to jsou vojáci, kteří nás doprovodí do Copper Hillu. Pojď, už jsme v bezpečí.“

Utáhl Witch podbřišník, načež k nim přistoupil jeden vysoký voják, jenž se představil jako kaprál King.

„Na rozkaz poručíka mám vaši sestru posadit na mého koně, pane,“ řekl Daveovi.

Ann váhala a nasedla teprve, když na ni její bratr kývl. „Jenom se mě pevně držte, slečno,“ prohodil King s úsměvem a přijel k ostatním.

Dave nasedl na Witch. Také Hackett a poručík se vyšvihli do sedel. Zvěd vyrazil jako první a dovedl oddíl zpátky na silnici. Zdálo se, že vidí i ve tmě.

Na staré dostavníkové cestě se Davea zmocnil tísnivý pocit. Váhal.

„Apači jeli tudy!“ řekl a ukázal na jih.

„Viděl jste je?“ překvapeně se zeptal Arden.

„Ano. Bylo to mnoho válečníků, možná padesát nebo šedesát. Jejich vůdce byl vysoký a starší než ostatní. Měl široká ramena a orlí nos. Nedbal na déšť a jel od pasu nahý. Na opasku mu visely skalpy.“

„Chato!“ suše procedil Hackett mezi zuby a odplivl si.

„Takže jeli tudy?“ Arden svraštil čelo. „Vypadá to, že jsou někde mezi námi a Copper Hillem.“

„Jsou to lidé jako my a musí spát a odpočívat jako my!“ poznamenal zvěd. „A to určitě nebudou dělat uprostřed cesty. Vsadím se, že se schovali někam do těch zatracených kopců.“

Kývl na důstojníka a dodal: „Pojedu napřed. Jestli mě uslyšíte křičet, tak budete vědět vše.“ Krátce nato zmizel v ranním šeru.

Arden vydal několik tichých rozkazů. Kavaleristé jeli dál krokem. Každý z nich držel u stehna pušku. Všichni vypadali nevyspale.

Mlčky projížděli ponurou krajinou. Ann klimbala. Hlavu měla opřenou o rameno vysokého vojáka, který se jmenoval King. Koně kráčeli vysychajícím bahnem. Zpoza jednoho keře se náhle vynořila postava zvěda.

„Tam!“ prohodil a mávl rukou.

„Chci to vidět,“ zamumlal Arden.

Obrátil se na vojáka, který měl na výložkách tři žluté seržantské trojúhelníky, a řekl: „McDermotte, veďte oddíl dál po cestě.“

„Ano, pane,“ odvětil seržant.

Hackett a poručík se pak vydali k jednomu hřebeni. Na jeho úpatí sesedli a skryli koně. Pak vyšplhali nahoru.

„Tam!“ zašeptal Komanč Tom.

Leželi pod jedním keřem a dívali se na apačský tábor rozkládající se v kotlině pod nimi. Podle počtu stanů postavených z pokrývek a kůží Arden odhadoval jejich sílu. Onen mladý muž, jenž se jmenoval Scott, rozhodně nepřeháněl. V té kotlině spalo nejméně šedesát rudochů a možná i více.

Cítili se sebejistě, protože, jak věřili, pozabíjeli všechny bílé široko daleko. Ani nerozestavili hlídky. Jejich poníci se pásli v dolní části údolí, v lasové ohradě.

Bylo tam hodně poníků. Arden je zběžně spočítal. Soudil, že jich tam je šedesát.

Nad táborem se vznášel ranní opar a spící Apači netušili, že blízko jsou vojáci. Ardena se zmocnilo pokušení na ně zaútočit. Tiše kalkuloval šance kavaleristů. Tom Hackett, který si toho všiml, energicky zavrtěl hlavou.

„Ne, poručíku! Je jich na nás příliš mnoho!“

„Kdybych měl jenom o dvacet mužů navíc,“ zamumlal Arden.

Hackett se zašklebil.

„Jenže ty nemáte. Můžete zabít polovinu z nich – ale těch, co zbudou, bude ještě dost na to, aby nás všechny oddělali.“

Měl pravdu. Měl pravdu jako už tolikrát. Arden zaskřípal zuby a vydal se zpátky.

„Co asi mají za lubem?“ ptal se, když vylézali do sedel.

Hackett pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Nikdo do rudokožců nevidí. Možná mají spadeno na Copper Hill – a možná také ne.“

Když se připojili k oddílu, právě vycházelo slunce. Z mokrých křovin stoupala pára.

Hackett opět vyjel napřed. Po chvíli se vrátil zpátky.

„Před námi je Desert Station,“ tiše prohodil k Ardenovi. „Asi bys-me se jí měli vyhnout, ať chlapcům ušetříme ten pohled. Pohled na příliš mnoho mrtvých podkopává morálku.“

„Nevěděl jsem, že dokážete být i lidský,“ poznamenal Arden.

„Jenom rozumný a opatrný,“ usmál se zvěd a sjel ze silnice.

+ + + + +

O dvě hodiny později již vládlo vedro až k zalknutí. Vyschlé bahno se rozpadlo na prach, který byl zvířen kopyty koní. Z pouště vanul suchý vítr, který lidem i zvířatům vysušoval kůži.

Vojáci si svlékli své modré blůzy, srolovali je a přivázali je k sedlu. Slunce nemilosrdně spalovalo krajinu svými paprsky.

Okolo poledne zastavili, aby si odpočinuli. Poručík Arden přitom rozestavil zdvojené hlídky. Nejprve se dalo napít a nažrat koním a teprve potom přišli na řadu muži.

„Jak daleko je to ještě do Copper Hillu?“ zeptal se Arden Davea.

Scott ukázal na sedlo v horách. „Je to tam, na druhé straně. Není to daleko.“

Komanč Tom jel zpět, aby sledoval, zda je indiáni nestopují. Po nějaké době se vrátil do tábora a zabručel:

„Apači za námi nejsou.“

„Co tak asi Chato plánuje?“ otázal se Arden.

Hackett pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Jeho špehové najdou naše stopy a zjistí, že modrokabátníci jsou na cestě do Copper Hillu. Možná je to od přepadení města odradí. Ti všiví apačští psi neradi bojují proti vojákům.“

„Jen aby,“ zamumlal Arden a odvrátil se.

Kolem druhé hodiny odpoledne se vydali dál. Cesta se vinula v serpentinách po úbočích hor. Když se dostali přes průsmyk, spatřili pod sebou město.

Městečko Copper Hill leželo v kotlině. Napravo i nalevo od něj se zvedaly zalesněné svahy. Ta poloha byla pro město pastí. Pokud by někdo obsadil ony svahy, měl by Copper Hill jako na dlani. A Chato to rozhodně dobře věděl. A kdyby se mu podařilo zničit sídlo nenáviděných pinda-lick-o-yi, Bílých očí, stal by se slavným.

„Nerad bych tam zůstával déle, než bude nutné,“ podotkl Hackett k poručíkovi.

Arden neodpověděl. Omezené obranné možnosti města viděl hned na první pohled. Domy stlučené z neohoblovaných desek nevypadaly tak, že by byly schopné odolat kulkám. A pokud by někdo vyběhl na ulici, stal by se snadným terčem pro obléhatele.

Nyní, za bílého dne, by se Apači útoku neodvážili. A v noci také ne, protože se potmě bojí zlých duchů. Ale mohli by udeřit za ranního šera – to byla jejich nejoblíbenější doba. Nějakých patnáct vojáků by na tom nic nezměnilo.

Arden se rozhlédl. Jeho muži jeli za ním ve dvojstupu. Světlovlasá, hezká slečna Scottová nyní seděla za svým bratrem. Bylo by jí škoda. Možná by bylo rozumnější, kdyby s ní ten chlapec odjel na sever, do Jerome, nebo do jiného města, které neohrožovali Apači. Jenže podle toho, co jim řekl, zde měl dům a přepravní společnost, které se nechtěl vzdát.

Když vojáci vjeli do města, několik mužů vyšlo před své domy. Objevily se i ženy – zedřená, předčasně zestárlá stvoření. Život v hornickém městečku byl tvrdý a žena, která tam následovala svého muže, za to musela platit vysokou cenu. Mnoho z nich zemřelo již první zimu, když řádil zápal plic a záškrt. Tento kraj byl tak drsný, že hynuli i vlci a pumy. Pro ženu to bylo peklo.

Ve stínu přístřešku jednoho domu se v křesle houpal muž. Na dřevěném štítě, jenž visel vedle vchodu, stál nápis:

Emmet G. Hogan maršál Copper Hillu

Arden zvedl ruku a pomalu ji nechal klesnout.

„Vlevo v bok!“ zavelel.

Jezdci přijeli před maršálův dům. Muž v houpacím křesle vstal a vyšel ze stínu. Měl šedivé vlasy a široká ramena, jež prozrazovala navzdory jeho věku velkou sílu. Elegantní dojem zdůrazňoval fešácký knír. Na bílé košili se mu leskla pěticípá hvězda.“

„Maršál Hogan?“ zeptal se Arden.

„Ano, to jsem já,“ odvětil muž. „A kdo jste vy?“

„Dovolte mi, abych se představil, pane.“ Arden přiložil ruku k okraji svého propoceného klobouku. „Poručík Arden, rota A, třetí kavalerie, Fort Adobe, s jedním zvědem a patnácti muži.“

„ Well, poručíku, a co tu s tím jedním zvědem a patnácti muži chcete?“ sarkasticky se zeptal Hogan. Tak jako většina svobodných hraničářů nesnášel armádu.

„Varovat vás před Apači,“ lakonicky odvětil Arden.

„Apači?“ Hogan se mu vysmál do tváře. „To má být vtip? Apači tu už přece pět let nejsou.“

„Zvěde!“ zvolal Arden.

Hackett vyjel z řady.

„Ahoj, Hogane,“ prohodil.

„Ať se na místě propadnu, jestli to není Komanč Tom Hackett,“ poznamenal maršál. „Kdy jsme se viděli naposledy? Tenkrát v Camp Grantu, myslím, když tam přišli Coco a jeho Mescalerové vyjednávat o mír. Odkdy děláš pro armádu?“

„Od té doby, co znovu válčí proti těm prašivým Apačům,“ odpověděl Hackett.

„Zvěde, vysvětlete tomuto muži, proč jsme tady!“ pokynul mu Arden.

Hackett kývl za sebe. „Chato se se silnou hordou vydal na válečnou stezku. Mysleli jsme, že zamíří do Mexika, ale je tady – mezi Copper Hillem a Desert Station. Přepadl dostavník a vypálili stanici. Jestli mi nevěříš, tak se zeptej tam toho chlápka a jeho sestry.“ Poté ukázal na Davea Scotta a jeho sestru Ann, kteří stáli na konci řady jezdců.

Hogan obrátil hlavu a pohlédl na mladíka. „Dave, k sakru, co to má znamenat? Je to pravda?“

„Je to pravda, jako že se Scott jmenuju,“ odpověděl Dave.

Arden dodal: „Musíme počítat s tím, že Chato město napadne. Na vašem místě bych všechny bojeschopné muže povolal do zbraně, maršále.“

„Většina z nich je v dolech a vrátí se až večer,“ opáčil Hogan. „A boji už dávno odvykli.“

„Zase si budou muset zvyknout,“ poznamenal Arden. „Pošlete někoho do dolů, ať přivede muže do města. Moji lidé vám pomohou s obranou. Podle našeho zvěda Chato nezaútočí hned – ale co Apači opravdu udělají, nedokáže nikdo odhadnout.“

Hogan si prohrábl knír. „Tomu se říká klidné stáří!“ zabručel.

Arden se domníval, že již toho bylo řečeno dost. Tito civilisté vždycky dělají moc cavyků a armádě nevěří ani slovo. Nebýt kavalerie, tak by je Apači zaskočili.

Obrátil se na McDermotta a řekl: „Seržante velte sesedat. Ať muži dají koním napít a vyčistí si zbraně. A pošlete hlídky na cestu míli od města a na okolní výšiny. Nechci, aby nás Apači překvapili.“

„Ano, pane,“ odvětil McDermott a provedl jeho rozkazy.

„Máme tu napajedlo pro koně,“ prohodil Hogan rázem přátelštějším tónem. „Je to jen kousek odtud.“

„Díky,“ zabručel McDermott i pokynul kavaleristům, aby sesedli.

Arden seskočil z koně a předal jej trubači. Pak vešel do stínu přístřešku.

„Nebudete mít nic proti tomu, když ve vašem domě budu mít hlavní stan, pane Hogane?“

Maršál zavrtěl hlavou. Pozoroval vojáky, kteří vedli své hnědáky ke žlabu.

„A teď, pane Hogane,“ dodal Arden, „už byste neměl déle váhat a měl byste poslat někoho do dolů. Muži, kteří jsou ve městě, by se měli shromáždit se svými zbraněmi, abych je mohl rozdělit na hlídky.“

„Jděte k čertu!“ zvolal Hogan. „Odkdy tady dáváte rozkazy?“

Arden na něj vrhl chladný pohled.

„Od teď!“ odpověděl ledovým hlasem. „Válčíme proti nemilosrdnému nepříteli, a proto toto město podléhá válečnému právu. Doufám, že mi nebudete dělat těžkosti, maršále. Musel bych vás nechat uvěznit – do vašeho vlastního vězení, pane.“

„K čertu s vámi!“ zavrčel Hogan a obrátil se, aby vyhledal posla do dolů.

Dave vedl Witch ulicí. Před domem, který vypadal stejně primitivně jako ostatní, sdělal svou sestru ze sedla na zem.

„Vítej doma, Ann!“

Ann byla tak vyčerpaná, že se sotva udržela na nohou. Odvedl ji do domu, kde okamžitě padla do postele. Než jí stačil nabídnout něco k pití, usnula.

Do hor vyrazili poslové. Maršál Hogan chodil dům od domu a svolával bojeschopné muže. Před jeho úřadovnou se jich neshromáždilo mnoho.

Arden jim vysvětlil situaci.

„Dnes přes den a v noci jsme pravděpodobně před útokem Apačů v bezpečí,“ uzavřel svůj projev. „Ale ráno, jak se začne šeřit, musíme být na pozoru. Kdo z vás už bojoval s indiány?“

Přihlásili se jen dva. Okamžitě byli přiděleni k seržantu McDermottovi, aby posílili vojáky. Ostatní si raději Arden nechal u sebe, aby je měl pod kontrolou, protože civilistům nevěřil. Předpokládal, že až se objeví pomalovaní apačští bojovníci, utečou jako zajíci.

Dvanáct žen a dětí se skrylo do Hoganova domu, jenž byl v Copper Hillu vůbec nejpevnější. Arden si prohlížel jeho prkenné stěny. To, co zjistil, si však nechal pro sebe. Pokud by došlo k přestřelce, provrtaly by je apačské kulky a prolétly by místností. Nemělo však smysl lidi ještě dál děsit.

V průběhu odpoledne se vrátili muži z dolů. Arden je nechal ozbrojit. Dohromady jich nebylo víc než třicet. Příliš málo na to, aby se mohli ubránit soustředěnému apačskému útoku, neboť Chato měl nejméně dvakrát tolik válečníků, a byli to ti nejlepší guerilloví bojovníci na světě.

Komanč Tom Hackett se vrátil z průzkumu. Vypadal velmi rozhořčeně.

„To je úplně dokonalá past! Těm rudým bastardům stačí jen obsadit ty výšiny a počkat si, až vystrčíme nos. Pak z města udělají kůlničku na dříví.“

Arden to věděl a jeho vojáci též. Až Apači odříznou cesty, nebude z kotliny úniku.

„Víš, co bych udělal na tvém místě?“ poznamenal Komanč Tom k Hoganovi. „Vykašlal bych se na město a stáhl bych se na místo, které se dá lépe bránit!“

„Vždyť ani ještě nevíme, jestli nás chtějí napadnout,“ namítl maršál.

„To se teda vsaď, že vás chtějí napadnout!“ zavrčel Hackett. „Proč by sem asi jinak táhli? Jestli se Chatovi podaří smést z povrchu zemského sídlo nenáviděných bledých tváří, noví, nadšení bojovníci se k němu j en pohrnou. Vy jste jeho cíl, jenom vy! Ale jestli budeš čekat, až zaútočí, tak pro nás všechny bude pozdě.“

Hogan si mnul bradu. To, co mu právě řekl Komanč Tom, mělo hlavu a patu. Navíc nikdo neznal rudochy tak dobře jako on.

„Co tedy navrhuješ?“

Hackett zvedl ruku. „Dole, na planině pod horami, jenom pár mil odsud leží opuštěná misie Santa Inez. Když jsem tudy naposledy projížděl, její starý kostel ještě stál a zdi se zdály být pevné. Pevnější než ty vaše dřevěné boudy, kterými proletí každá kulka z revolveru.“

„Ty tedy myslíš…?“ zamumlal Hogan. „Podle tebe…“

Hackett přikývl.

„Na vašem místě bych se stáhl do Santa Inez. Kolem ní se rozprostírá rovina. Žádný Apač se nebude moci přiblížit k misii, aniž byste si ho všimli. A zdi vás ochrání před kulkami.“

„Ale co voda? Bez vody bysme byli ztraceni.“

„Myslíš, že by na to zbožní patres, kteří Santa Inez založili, nepomysleli?“ pousmál se Hackett. „Je tam cisterna, ve které dřív bývalo tolik vody, že mohli dokonce zavlažovat pole. Možná je zanesená pískem a budete ji muset vyčistit. Ale řekl bych, že je to pořád lepší, než tu čekat, až přijdou.“

„Nemůžu o tom rozhodnout sám,“ zamumlal Hogan. „O tom musí rozhodnout všichni.“

„Tak se jich zeptej a neztrácej čas!“ varoval ho Hackett a odjel ke studně, aby tam dal napít svému strakáči.

Když se vrátil, bylo již rozhodnuto.

„Muži se nechtějí jen tak vzdát svých majetků,“ oznámil mu Hogan. „Jsou toho názoru, že to nemusí být tak zlé. Dobrá, viděli jste Apače, kteří přepadli dostavník a vypálili Desert Station. Možná je to uspokojí a odtáhnou pryč, až si všimnou, že je jim armáda v patách.“

„Možná – možná!“ zvolal Hackett. „Chato už dlouho ví, že nás je

jenom patnáct. Má s sebou minimálně čtyřikrát tolik bojovníků. Ale jenom si seďte na tom svém majetku. Až vás Apači zmáčknou, ještě si na Komanče Toma vzpomenete a budete litovat, že jste neposlechli jeho rady.“

Hogan pokrčil rameny.

„Nemohu nic dělat. Hlasovali jsme a většina byla pro to, abychom setrvali ve městě.“

„Pak si rovnou začni kopat hrob,“ zabručel Hackett a lehl si pod keř.

+ + + + +

Slunce zmizelo za obzorem a do kotliny, v níž ležel Copper Hill, se začaly vkrádat stíny noci.

Poručík Arden nechal s příchodem noci stáhnout hlídky z výšin kolem města. Nechtěl riskovat, že by je ráno našli s podřezanými hrdly.

Z planiny okolo města se ozvalo vytí kojotů. Nikdo však nemohl říci, zda se jedná o opravdové kojoty, nebo o dvounohé dravce s rudou kůží. Nevěděl to ani Komanč Tom.

Copper Hill tonul v temnotě. Po zuby ozbrojení muži doprovázení vojáky patrolovali městem. V domě maršála Hogana se modlily ženy. Dave Scott k nim přivedl svou sestru a přidal se k hlídkám.

Arden nechal vždy dvě třetiny obránců spát a jednu třetinu nechal hlídat. Během noci se útoku neobával. Za svítání však budou všichni muset být na svých místech.

Na východě začala šednout obloha. Arden nechal všechny probudit. Jeho vojáci, na které spoléhal, obsadili nejdůležitější body. Kráčel jejich pozicemi. V šeru vypadaly tváře těchto mužů zsinale.

Hackett si našel místo, ze kterého mohl střílet na cestu vedoucí od sedla. Jeho kolt měl, jak to bývalo běžné u vojáků, jen pět nábojů. Nyní dal do bubínku i šestý. Arden, který ho při tom pozoroval, podle toho poznal, že onen zkušený muž považuje jejich situaci za velmi vážnou. Minuty plynuly a nic se nedělo. Čekání jim drásalo nervy. Hogan prošel kolem s houfem ozbrojených mužů. Měl za pasem dva kolty a brokovnici nabitou patronami 00, nejlepší zbraň pro boj zblízka, jaká existovala. Zastavil se u Ardena.

„Nu, poručíku, kde jsou ti vaši Apači?“ ptal se sarkasticky. Arden pokrčil rameny. „To, že nezaútočili, ještě neznamená, že tu nejsou. Buďte rád, pane Hogane, že nám dávají čas.“

„Víte, co si myslím?“ zvolal Hogan. „To, že armáda se zase potřebuje předvést!“

Dal svým lidem znamení a pokračoval dál.

„Z toho si nic nedělejte,“ uklidňoval Ardena Hackett. „Až mu Apači přiloží nůž na krk, tak si bude přát, aby vás poslechl.“

Konečně vyšlo slunce. Arden vyslal k sedlu průzkumný oddíl pod Hackettovým velením, který měl zjistit, jak to vypadá na planině. Za hodinu se vrátili.

„Nic,“ zabručel Hackett, když sesedal.

„Vůbec jste je neviděli?“ tázal se Arden.

Zvěd zavrtěl hlavou.

„Ani jednoho Apače. Jako by se vypařili. To ale neznamená, že tu nejsou.“

„Jsem rád, že jsme včera nedali na tvou radu a neodešli jsme odtud,“ poznamenal Hogan.

Hackett na něj vrhl ocelový pohled.

„Jenom počkej,“ zamumlal. „Říkám ti, že jsem je neviděl. Nikdy jsem ale neřekl, že oni nevidí vás.“

„Jsou lidé jako my a nemohou být neviditelní,“ zlehčoval jeho slova Hogan.

„Jsou to Apači!“ prohodil Hackett a odešel.

Vojáci odvedli koně ke žlabu a pak je schovali před sluncem. Několik obyvatel města začalo nadávat na armádu, která je zdržovala od práce v dolech, a tak je obírala o peníze. Došlo to dokonce tak daleko, že si tajně přáli, aby Apači zaútočili.

Den se vlekl. Když se přiblížil večer, přišel poručík k Hoganovi.

„Maršále, po setmění s mými muži opustím vaše město.“

„Cože?“ vyhrkl Hogan. „Tak nejdřív mluvíte o tom, že nám hrozí velké nebezpečí, a pak nás necháte ve štychu?“

„Můj rozkaz zní,“ chladně odvětil Arden, „varovat obyvatele ohrožených oblastí a chránit je. Nechám vám tu kaprála Kinga a čtyři vojáky. S ostatními se po setmění vydám pryč.“

„Budu si stěžovat u vrchního velení!“ zvolal Hogan. „Půjdu osobně za generálem Crookem!“

„Klidně to udělejte, pane,“ řekl Arden. „Ale mým úkolem je postarat se s Komančem Tomem i o další bělochy, kteří tu žijí. Vždyť i vy sám jste toho názoru, že žádné nebezpečí neexistuje. Kromě toho vyšlu jednoho posla s žádostí o pomoc. Naše oddíly jsou na cestě k mexické hranici, protože jsme se domnívali, že Chata zastihnou tam. Poprosím je, aby se obrátili a pomohli vám – pokud dojde k útoku, o čemž sám pochybujete, pane Hogane.“

Maršál na něj rozhořčeně pohlédl. Arden mu ten pohled opětoval. Poté se obrátil a řekl McDermottovi: „Nemá smysl tu déle čekat. Musíme se postarat o další lidi, kteří potřebují naši pomoc. Připravte odjezd, seržante.“

Na chvíli se odmlčel, aby pak dodal: „Mým záměrem je poslat kaprála Bonda se zprávou ke kapitánu Gordonovi. King a čtyři muži zůstanou v Copper Hillu. Bond dostane dva nejlepší koně oddílu, což je můj Dandy a Kingův Lancer. Pojedu na jiném koni. To je vše, seržante.“

Hodinu po setmění oddíl nastoupil před Hoganovým domem.

„Kdy vyjde měsíc, Tome?“ otázal se Arden. Vůbec poprvé Hacketta oslovil jeho křestním jménem. Dosud mu říkal jen „zvěde“ nebo „pane Hackette“.

„Potom,“ lakonicky odvětil Komanč Tom.

„To je dobré,“ zamumlal Arden. „To je moc dobré.“

King stál vedle svého koně, na němž seděl Bond, a poplácával jej po krku.

„Snaž se, Lancere,“ řekl přidušeným hlasem.

Bond držel na dlouhé uzdě Dandyho. „Kaprále, vydejte se na jih do povodí San Simonu a najděte kapitána Gordona,“ instruoval ho Arden. „Povězte kapitánovi, že Chato operuje mnohem dále na severu a že naléhavě potřebujeme jeho pomoc. Možná po cestě narazíte i na kapitána Milese. I toho poproste o co nejrychlejší pomoc. Rozuměl jste mi?“

„Ano, pane,“ odvětil Bond.

To mám z toho, že si o mě všichni myslí, že jsem dobrý jezdec! pomyslel si Bond. S ostatními by měl aspoň jakous takous jistotu. Když teď odjede, ocitne se zcela sám v divočině, kde může kdykoli narazit na indiány.

„Máte dva naše nejlepší koně,“ snažil se ho povzbudit Arden. „Žádný mustang, který se pase, nemůže dohnat koně krmeného ovsem. Vaším úkolem není boj, ale rychlost. Měl byste měnit koně každých pět mil. A stále myslete na to, jak je váš úkol důležitý! Neodpočívejte a nespěte, dokud nenajdete kapitána Gordona či Milese. S nimi se pak vraťte zpátky.“

Zasalutoval a dodal: „Teď jeďte. Ať vás ochraňuje Bůh, kaprále!“

Bond odvětil pozdravem, obrátil koně a vyrazil do noci.

Vojáci hleděli za ním. Všichni byli rádi, že poručíkova volba nepadla na ně. K mexické hranici, kde na Chata číhali Miles s Gordonem, to bylo zhruba sto mil. – Sto mil v pustině, kde se to jen hemží Apači! Byl by zázrak, kdyby to Bond dokázal. Ale zázraky se někdy dějí.

„Seržante, zavelte odjezd,“ řekl Arden. Seděl na koni jezdce Riley-ho, jenž měl zůstat v Copper Hillu.

Ozvaly se tlumené povely. Oddíl ve dvojstupu vyrazil.

Hackett se sklonil ze sedla k Hoganovi, který pozoroval odjezd vojáků.

„Mysli na to, co jsem ti říkal,“ zabručel. „Santa Inez! Zapiš si to za uši: Santa Inez!“

Pak kopl svého strakáče do slabin a vydal se za kavaleristy.

+ + + + +

Uplynula noc a začalo svítat. Všichni muži z Copper Hillu byli na svých místech – a znovu se nic nestalo.

„Vsadím se, že ti rudí parchanti už jsou někde hodně daleko,“ poznamenal Hogan ke kaprálu Kingovi. Oba muži měli zarudlé oči od nedostatku spánku.

„A já pořád věřím, že byste tu sázku prohrál, maršále,“ odpověděl King.

Vyšlo slunce. Jeho paprsky zalily kotlinu, v níž leželo město. Ženy připravovaly snídani, zatímco muži debatovali o tom, jestli se mají vrátit do dolů. Většina z nich byla pro, poněvadž už nevěřili, že hrozí nějaké nebezpečí. Ano, kdyby je Dave Scott nezpravil o tom, co se stalo s dostavníkem a přepřahací stanicí, kdyby jeho sestra ještě teď neměla děs v očích, tak by jim Apači ani nepřipadali tak hrozní.

Kolem deváté hodiny se v průsmyku objevil obláček prachu. Hogan si dlaní zastínil oči.

„Přijíždí sem jezdec!“ zvolal.

„Kdo?“ vyzvídal King.

Hogan pokrčil rameny. „Nevím. Nemohu ho poznat.“

O čtvrt hodiny později už to věděli. Byl to kaprál Eskild Bond – ale jiný Bond, než jakého znali.

Byl nahý a celý od krve. A především – byl skalpovaný!

A přesto ještě žil!

„Pane Bože!“ zašeptal King a vyběhl mu naproti.

Hogan se obrátil k mužům a vyhrkl: „Honem někam odveďte ženy, ať to nevidí!“

Bond seděl na Lancerovi. Ne, neseděl na něm, ale byl přivázán k sedlu. Nemohlo být nejmenších pochyb o tom, kdo to udělal.

King odřezal řemínky, které Bonda držely na koni.

„Deku, rychle!“ zvolal.

Kdosi přinesl deku a rozprostřel ji na zem. King na ni položil Bonda.

Hogan přinesl vodu. Bond se napil chvějícími se rty, ale voda smíšená s krví mu hned vytekla z úst.

To, že ještě žil, byl zázrak. Všichni však viděli, že umírá. V očích měl smrt. Eskild Bond, světlovlasý Švéd, který opustil svou vlast, aby našel štěstí v Americe a který se za tři teplá jídla denně dal k armádě, stál na prahu smrti.

King si klekl vedle něj.

„Chato?“ otázal se pohnutým hlasem.

Bond se pokusil přikývnout. Z posledních sil zašeptal: „Jste obklíčení. Museli nechat – poručíka projít – protože neradi bojují proti vojákům. Ale mě – mě dostali.“

Křečovitě se vzepjal a zamumlal: „Utečte, jestli ještě můžete!“

King jej vrátil zpátky na přikrývku. „Ano, ano, jenom klid, kamaráde.“ Plakal.

Bond již zápasil se zubatou. Z rozbitých úst se vydral jeho vzdech: „Umírám! Ach Bože, já umírám!“

Sevřel prsty Kingovo rameno a zasténal: „Nenechejte mě tu napospas kojotům a supům, prosím! Charley, slib mi, že mě tu nenecháte ležet!“

„Slibuju,“ zašeptal King. „I kdyby to mělo být to poslední, co udělám, tak se na mě můžeš spolehnout, kamaráde.“

„Díky,“ zasípal Bond. „Díky, kamaráde.“

Ještě jednou se nadechl, načež se křečovitě vzepjal a pak bylo po všem. Ženy, jež stály poblíž, začaly naříkat.

King zatlačil mrtvému oči. Bond zemřel jako voják. Z posledních sil se dostal do města, aby je varoval. Víc už udělat nemohl.

Nebýt jeho, trpce si pomyslel King, tak by pánové tady ještě diskutovali o tom, jestli se mají vrátit ke svým džobům, nebo ne.

Obrátil se na své čtyři jezdce. „Riley a Flintě, vy seženete lopaty a motyku. Pope, ty umíš hezky psát, sbij kříž a napiš na něj, kdo tu odpočívá. – Larkine, ty se podíváš po nějakém důstojném místě pro Bonda. Možná, že toto město už nebude dlouho existovat, ale jestli ano, tak za to bude vděčit jemu. Zaslouží si, aby se starali o jeho hrob.“

O hodinu později již bylo to, co Apači nechali z kaprála Eskilda Bonda z roty A, pohřbeno. Byl čas myslet na živé.

„Řekl, že jsme obklíčeni,“ poznamenal King. „Ve městě jsme mrtví už teď. Máme jen jedinou šanci, jak se zachránit: Musíme se probít do Santa Inez.“

„Jak?“ skepticky se zeptal Hogan.

„Na koních a na vozech,“ odpověděl King a pohlédl do bledých tváří přítomných mužů. „Naložte ženy a děti do vozů a posaďte k nim několik dobrých střelců. Ostatní pojedou na koních. Snad tím Apače překvapíme, protože s něčím takovým nepočítají. Kdo zná cestu?“

„Skoro každý z nás,“ odvětil Hogan. „Jezdíme kolem vždycky, když lovíme jeleny.“

„Pak tedy v čele pojedete vy a dva muži, kteří se tu vyznají, „ rozhodl King. „Já a moji lidé vám budou krýt záda. A nepřetěžujte vozy. Vezměte jen to, co bezpodmínečně potřebujete k přežití: potraviny, náboje a deky. A jestli se objeví Apači, tak vyždímejte ze svých koní všechno, co v nich je.“

„Do práce, chlapi!“ zvolal Hogan.

V krátké době bylo zapraženo a naloženo půl tuctu povozů. Ženy a děti si musely do vozů lehnout, zatímco ozbrojení muži klečeli u boč-nic. Na kozlíky vylezli formani těžební společnosti.

Hogan se dvěma ozbrojenci vyjel napřed. Ostatní jezdci kryli křídla kolony. King se svými čtyřmi vojáky tvořil zadní voj. Pokud by došlo k apačskému útoku, na mě by směřoval hlavní úder.

Dave Scott zapřáhl své nejlepší koně do nejlehčího vozu. Witch přivázal dozadu. Poté vyšplhal na kozlík.

„Kdyby to nevyšlo,“ řekl Ann, „tak vezmi Witch a pokus se probít k vojákům.“

Převlekl Ann do mužských šatů, protože věděl, jak se Apači chovají k bílým ženám. Její světlé vlasy tak byly skryty pod kloboukem. Než si vlezla do vozu k ostatním ženám, dal jí revolver.

„Pro všechny případy. Použij ho, když už ti nic jiného nezbude.“

Přikývla a lehla si do vozu. Dave se chopil opratí.

„Hyjé!“ zvolal a dvojspřeží vyrazilo.

Na kraji města King řídil kolonu.

„Až do sedla pojedeme krokem, abychom šetřili koně,“ vysvětloval. „Ale pak, až pojedeme z kopce, to rozjeďte, jako by vám byl v patách Satan!“

Vozkové přikývli. Dobře věděli, že by se v případě apačského útoku stali prvními terči smrtících šípů. Doufali, že Apačové na jejich město zapomenou.

Mezitím odbila jedenáctá hodina a krajinu spalovaly nemilosrdné sluneční paprsky. Koně zapražení v povozech se potili, až z nich kapalo.

Hogan, jenž dorazil do sedla průsmyku jako první, zamával kloboukem. Ostatní jej následovali. Za sedlem cesta klesala v serpentinách k planině, na níž se v dáli bělal nepatrný bod.

„To je misijní kostel Santa Inez,“ prohodil Hogan ke Kingovi.

Zdálo se, že to není daleko. Stačilo jen sjet k úpatí hor a pak urazit kousek k misii. Mohlo se však stát, že by každý yard museli ujet v palbě Apačů.

„Jedemé!“ zvolal King.

Vozy vyrazily. Zanedlouho kolona tonula v oblacích prachu. Hogan cválal se skupinou jezdců před povozy. Když první vůz dorazil k místu, kde cesta mizela v pásu keřů, ozvaly se výstřely a děsivý jekot.

„Vpřed!“ vykřikl kaprál King a pobodl koně ostruhami.

Pět jezdců tryskem pádilo dolů, přičemž si zkracovali zatáčky tím, že jeli přímou trasou. Povozy jeden po druhém zmizely v křoví.

Třeskly výstřely.

Náhle se první povoz vynořil z křovisek. Vozka nemilosrdně bičoval koně. Za ním rachotily další vozy. Několik Apačů zaútočilo zleva i zprava, ale byli odraženi kulkami Bílých očí.

Jednalo se jen o hrstku bojovníků, pravděpodobně o Chatovy špehy, kteří měli hlídat silnici. Bledé tváře je dokonale zaskočily.

King s jezdci dorazili na planinu za povozy, díky čemuž se Apači ocitli mezi dvěma ohni. Obrátili mustangy, výhružně zamávali puškami a z jejich úst se vydral děsivý jekot.

Hogan cválal jako vůdce kolony z obou stran chráněné jezdci.

„Pozor, kaprále!“ náhle zvolal jezdec Flint.

Na kopcích se náhle zvedl prach. King věděl, proč. Chato, zalarmovaný střelbou, přijel s celou bandou.

„Práskněte do koní!“ zabručel.

„Hejá!“ křičeli vozkové.

Jejich biče zanechávaly ve zpocené kůži koní krvavé stopy.

Na kopcích stála řada rudých jezdců. Jejich jekot se nesl krajinou. Jako vichřice se hnali ke koloně.

Všichni věděli, že jde o život. Ženy objímaly děti, muži mířili na své cíle. Apači se valili z kopců jako lavina. Vzduchem hvízdaly kulky.

Vozka posledního povozu se náhle vzepjal, chytil se za hruď a skácel se z kozlíku. Rozdrtila jej okovaná kola, ale on již nic necítil.

Povoz se několik vteřin neřízen řítil planinou. Poté jedna z žen vylezla na kozlík, chopila se vlajících opratí a dostala splašená zvířata zpět pod kontrolu. King, který k vozu přijel, neskrýval své ohromení.

„Máte můj obdiv, madam!“

„Radši se starejte o ty rudokožce a toto nechejte nám!“

Jednalo se o malou, vyhublou ženu, která však dokázala zvládnout i tuto těžkou situaci. King před ní v duchu smekl.

Ozbrojení muži ve vozech i jezdci ostřelovali Apače, avšak za jízdy nemohli přesně mířit. Pouze několik kulek našlo svůj cíl, ale apačský útok to nezastavilo.

King strčil karabinu za bandalír a vytáhl kolt. Ostatní vojáci následovali jeho příkladu. Ohlédl se. První z Apačů již byli blízko. Nastal čas dát jim lekci.

„Obrátit!“ zvolal a pět koní se z plného běhu obrátilo na zadních.

„Pal!“

Pět revolverů třesklo ve stejný okamžik. Dva Apači se zřítili ze sedel, dva mustangové se skáceli do prachu.

„Ještě jednou – pal!“

Opět zaúřadovalo pět olověných kulek ráže 45. Bojovníci, kteří doposud útočili v sevřené formaci, se rozjeli a pokusili se oněch pět modrokabátníků obklíčit.

„Dál!“ zvolal King a obrátil koně.

Vozy měly dobrý náskok. Před nimi se tyčila věž starého misijního kostela. Chyběla mu vrata, která vyvalili někteří z pocestných, když potřebovali dřevo na otop.

Hogan projel portálem dovnitř, seskočil, klekl si a začal pálit z pušky. Ostatní následovali jeho příkladu. Po chvíli dovnitř dorachotily povozy. Z ostatních budov misie zůstaly jen ruiny, ale kostel vypadal bytelně a obranyschopně. Jeho zdi žádná kulka prorazit nemohla.

King a čtyři vojáci přijeli jako poslední. Apači jim byli v patách.

„Sem! Vydržte, chlapci!“ zabručel Hogan a vypálil z pušky.

Kůň jezdce Larkina se náhle za plného běhu zřítil k zemi. Larkin byl vymrštěn ze sedla.

„Sem, Pete!“ zvolal na něj King, jenž se kvůli němu zastavil.

Larkin se k němu rozběhl, avšak náhle se zapotácel, udělal ještě jeden krok a skácel se k zemi. Ze zad mu trčel opeřený šíp. Nebylo mu pomoci. King obrátil koně a pádil dál.

Další obětí Apačů se stal Pope, který vykřikl a rozhodil rukama. Ještě dva tři kroky se udržel v sedle, než padl do prachu.

Muži z Copper Hillu vybíhali z portálu kostela, klekali si a pálili na Apače. Jezdec Riley zastřelil bojovníka, jenž mu chtěl zastoupit cestu, poslední kulkou ze svého revolveru. Pak vjel do kostela.

Flint vystřílel revolver, načež se začal ohánět pažbou své karabiny. Jednomu Apači tak roztříštil lebku. V následujícím okamžiku projel portálem a seskočil ze sedla.

„Kaprál je ještě venku! Kryjte ho!“

Klekl si, nabil karabinu a vypálil.

King tasil svou šavli, obávaný kavaleristický „Dlouhý nůž“. Jeden bojovník po něm vrhl oštěp. King se mu vyhnul, rozpřáhl se a sekl mu do hrudi. Kolem hvízdaly kulky. Přikrčil se a jenom díky tomu unikl smrtícímu tomahavku. Pak již byla cesta ke kostelu volná. Jeho kůň přeskočil zbytky zdi a přicválal k povozům, za nimiž se ženy staraly o raněné.

Pomalu slezl ze sedla. Chvěly se mu přitom nohy. Musel se opřít o svého koně, aby neupadl. Všichni viděli třesoucí se ratiště šípu, který měl zabodnut do stehna. Světle-modré jezdecké kalhoty byly prosáklé krví.

Flint s Rileym přiskočili k němu, chytili ho a odnesli k oltáři.

„Odřežte mi – ten zatracený šíp!“ zasténal a zhroutil se.

+ + + + +

„Stát!“ přikázal poručík Arden a otočil se v sedle. Počkal na svého zvěda, jenž zůstal vzadu, „aby dával pozor na ty zatracené Injuny“, jak zněl oblíbený Hackettův výraz.

Patrola se nyní nacházela v nepřehledném terénu protkaném písčitými koryty vyschlých potoků a kamenitými kaňony. Kolem dokola se tyčily skály a pahorky. Mezi nimi rostly zaprášené královny noci a pichlavé mesquity. Svahy byly porostlé opunciemi, starčeky a rozchodníky, jejichž silná vůně se linula krajem.

„Už jede, pane,“ zamumlal McDermott.

Arden přikývl. Jeho modrá uniforma byla propocená a jeho zápach se již téměř ničím nelišil od smradu, který kolem sebe šířil Komanč Tom. Divočina smazávala rozdíly mezi lidmi.

Z oblaku prachu se vynořil Hackett. Většinou svého koně šetřil. To, že to nyní nedělal, znamenalo, že jej něco znepokojilo.

Zastavil před Ardenem, jehož rázem obklopil zvířený prach.

„Něco je za námi, poručíku.“

Arden svraštil čelo. „A vy jste nezjistil, co to je?“

„Nejsem z toho vůbec chytrý,“ zabručel Komanč Tom. „Viděl jsem jenom obláček prachu, jenže ten obláček prachu se drží našich stop. Proč? Nevím.“

„Možná Apači,“ prohodil McDermott.

Hackett zavrtěl hlavou.

„Na to je toho prachu příliš málo. A kdyby to byl špeh, nechoval by se tak nápadně.“

Arden vytáhl z pouzdra dalekohled a pohlédl na obláček prachu v dáli. Zaostřil jej a dlouze se zadíval oním směrem.

„Zdá se, že to je jediný jezdec.“

Podal dalekohled McDermottovi. „Tady, seržante. Vy z nás máte nejlepší oči.“

McDermott si zaostřil dalekohled a svraštil čelo.

„To je Dandy, pane – váš kůň, kterého jste včera nechal kaprálu Bondovi.“

„A Bond je kde?“ otázal se Arden.

„Nevidím ho,“ zamumlal soustředěný McDermott. „Vidím jen Dandyho. Jeho sedlo je prázdné.“

Sklonil dalekohled a pohlédl na poručíka. „To znamená, pane…“

„To znamená, že Apači dostali vašeho kurýra,“ suše podotkl Hackett. Mnoho šancí stejně neměl.“

„Uvidíme,“ poznamenal Arden. „Počkáme tady, seržante. Ať lidé sesednou a šetří koně. Ale nechť mají zbraně připravené.“

Na McDermottův příkaz všichni seskočili. Jejich zraky byly upřeny k obláčku prachu, jenž se k nim blížil.

Náhle se mezi skalami objevil kůň. A skutečně – byl to Dandy, a bez sedla. Když spatřil své druhy, zaržál.

„Chyťte ho!“ přikázal Arden.

McDermott natáhl ruku a vykročil ke zpěněnému hnědákovi.

„Pojď, Dandy, pojď!“

Kůň se zastavil, zvedl hlavu a opatrnými kroky přiklusal k seržantovi. McDermott chytil jeho visící uzdu.

„Podívejte, pane – tady!“ řekl Ardenovi pohnutým hlasem.

Přes Dandyho zaprášená záda se táhla jizva. Sedlo bylo potřísněné nějakou černou tekutinou – krví!

Nebylo pochyb o tom, že se jedná o krev kaprála Bonda.

„Váš kurýr se ke Gordonovi nebo k Milesovi nikdy nedostane,“ zamumlal Hackett. „A pánové v Copper Hillu budou na pomoc čekat marně.“

Arden zbledl. Sundal si klobouk a rukávem si otřel zpocené čelo.

„Co bude dál, Tome?“ otázal se otřeseným hlasem.

Hackett se poškrabal na zarostlé bradě a přivřel oči.

„Co bude? Chato udeří na město. Nechal nás projet, protože nerad bojuje s vojáky. Ne proto, že by se bál, to ne! Ale boj s modrokabátníky by jeho hordu stál příliš mnoho životů. Myslí si, že s civilisty bude mít v Copper Hillu lehčí práci – a já bych řekl, že se nemýlí.“

Arden tiše stál vedle svého koně. To, co tvrdil zvěd, znělo logicky. Apači je nechali odtáhnout, jen aby o to snadněji smetli město z povrchu zemského. A od Milese či Gordona, kteří operovali na jihu, se žádná pomoc čekat nedala.

Musel se rozhodnout – a toto rozhodnutí jej i jeho muže mohlo stát život.

„Vrátíme se! Pojedeme zpátky do Copper Hillu!“

„Je to vaše rozhodnutí, poručíku,“ zabručel Hackett.

Nebylo co dodat.

Ardenovi se zdálo, že to musí svým lidem vysvětlit.

„Nemůžeme ty nevinné lidi ponechat jejich osudu. Pomyslete na ty ženy a děti! Pomyslete na vašich pět kamarádů!“

Odmlčel se, aby pak dodal: „Jedeme zpátky!“

+ + + + +

Během noci se oddíl nedostal daleko. Arden odhadoval, že ujeli takových patnáct mil. Normálně by tuto vzdálenost dobrý kavaleristický kůň urazil za méně než tři hodiny. Nyní však byla jejich zvířata vyčerpána náročným pochodem s těžkým nákladem. Často museli sesedat a vést je za uzdu, aby je šetřili na poslední, nejtěžší část cesty.

Slunce stálo vysoko na obloze. Vojáci kráčeli se skloněnými hlavami vedle svých unavených zvířat.

„Přihlásil jsem se do té zatracené kavalerie proto, abych jezdil, ne abych šlapal,“ láteřil jezdec Cullock.

„Buď rád, že ho nemusíš nést,“ opáčil jeho soused.

Kolem poledne se ozvaly vzdálené výstřely. Nad úpatím hor se zvedala mračna zvířeného prachu.

„Nasedat!“ zvolal Arden tak nahlas, jak jen mohl.

Jezdci vylezli do sedel, jejichž kůže pálila jako horká pec.

Poručík dvakrát mávl a oddíl vyrazil. Střelba byla stále zřetelnější. Ozývala se z místa, které vojáci ještě neviděli.

„Co to může znamenat?“ otázal se Arden svého zvěda.

„To znamená, že chlapci z Copper Hillu nejsou tak hloupí, jak jsem si myslel,“ odpověděl Komanč Tom. „Pokoušejí se probít se do Santa Inez, kde se mohou snáze bránit. Jenže vsadím se, že Apači o tom, co mají za lubem, dobře vědí.“

Pohlédl na důstojníka svýma zarudlýma očima a dodal: „Myslím, že přijedeme pozdě.“

„Cval!“ přikázal Arden.

Jezdci pobídli své koně ostruhami. Hackett vyjel napřed. Jeho mustang, nad nímž mnozí ohrnovali nos, snášel nesnáze jízdy v divočině lépe než velcí hnědáci kavalerie. Nyní letěl nad krajinou jako šíp.

Náhle střelba ustala. Třesklo už jenom pár ojedinělých výstřelů, aby se pak rozhostilo ticho.

Arden se ohlédl. Z koní kapal pot. To náhlé ticho mohlo znamenat jediné – to, že boj skončil. Unavovat dále zvířata cvalem nemělo smysl.

Zvedl ruku a nechal ji poklesnout. Oddíl opět zvolnil do klusu. Zopakoval to znamení a jezdci přešli do kroku.

Zpoza skal před nimi vyjel Hackett. Kývl na Ardena, který se již připravoval na špatné zprávy.

„Nu?“

Komanč Tom se zazubil.

„Jsou ve starém misijním kostele Santa Inez. Dokázali to. Probili se tam.“

„A Apači?“

„Krouží kolem jako hladoví kojoti kolem mršiny. Co chcete podniknout, poručíku? Jet ke kostelu?“

„Ano,“ přikývl Arden. „Musíme posílit naše lidi. Nebo snad máte lepší plán?“

Hackett se poškrábal na bradě a ukázal na jeden hřeben.

„Hned jak ho překonáme, uvidíte ten kostel. Budete muset projet skrze ty rudé ksindly. Jako nůž máslem, rozumíte?“

„Jistě,“ zamumlal Arden. „Dostaneme se tam. Překvapení bude na jejich straně.“

„Moc na to nespoléhejte!“ varoval ho Hackett. „A ať váš trubač troubí jako o život, hned jak budete mít ten kopec za zády, ať vás neskolí vaši vlastní lidé.“

Arden přikývl. Úkosem pohlédl na zvěda a otázal se: „Mluvíte tak, jako kdybyste s námi ani nechtěl jet, Tome.“

„Jste chytrý, poručíku,“ usmál se Hackett. „Už jste tedy přemýšlel o tom, jak se dostanete z toho zatraceného kostela, až tam přijedete?“

Ardenova slova nezněla příliš přesvědčivě.

„Musíme spoléhat na štěstí. Apači tu nemohou zůstat navěky. Armádní velení se dozví, kde řádí Chato, pošlou nám pomoc a pak…“

„A pak už budete dávno mrtví, žízní například, vy i vaši modří hoši,“ skočil mu Komanč Tom do řeči. „Nevěřím, že se těm z Copper Hill podařilo přivézt do kostela dostatek vody.“

Hackett znovu odhalil slabé místo Ardenova plánu. Měli však na vybranou? Ne!

McDermott, který doposud mlčky naslouchal, poznamenal: „Jestli máš lepší nápad než poručík, tak ven s ním a nenapínej nás!“

Komanč Tom zvedl ramena. Jako by náhle vyrostl.

„Pojedu na jih pro Milese a Goraona. To je vaše jediná šance, poručíku!“

„Ale to je nebezpečné!“ opáčil Arden, který pomyslel na osud kaprála Bonda.

Zvěd pohrdavě mávl rukou.

„Celý život je nebezpečný. – Pojedu na jih, ať se vám to líbí, nebo ne. Mě nedostanou tak snadno jako Bonda. K čertu s těmi prašivými psy! Mám s nimi jeden nevyrovnaný účet!“

Arden viděl, že Hacketta od jeho rozhodnutí neodvrátí. Komanč Tom se vždy rozhodoval sám. Rozkazy na něj neplatily, ba naopak. Spatřil možnost, jak se pomstít Apačům za to, co mu kdysi udělali. Pokud mohl někdo přivést pomoc, pak jedině on.

„Dobrá,“ zamumlal Arden. „Miles s Gordonem operují jižně od San Simonu podél mexické hranice. Najděte je, Tome! Řekněte jim, že naléhavě potřebujeme pomoc!“

„Jedu tam!“ zabručel Hackett, otočil svého strakáče a zmizel mezi skalami.

Arden hleděl za ním. Uvědomil si, že si na něj zvykl. Blízkost Komanče Toma, toho páchnoucího špindíry, mu dodávala klid a rozvahu. Cítil, že mu chybí.

Vytáhl revolver z pouzdra a zvedl jej. Vojáci následovali jeho příkladu.

„Do linie!“

Jezdci se seřadili do útočné formace. Arden kývl na Girardiho po svém boku.

„Trubači, hned jak budeme za kopcem a spatříme misii, zatrubte k útoku a pak všechny signály, které znáte! Apači si musí myslet, že na ně útočí celý regiment!“

„Ano, pane,“ odpověděl Girardi. Sňal si trubku ze zad a položil si ji na stehno.

Arden mávl koltem. „Krokem vpřed! – McDermotte, držte lidi pohromadě! Pokud se něčí kůň skácí, ať jezdec nasedne za svého kamaráda. Držte si ty zatracené rudé ksindly od těla a vzájemně se kryjte!“

Koně kráčeli do písčitého kopce. Opět třesklo několik výstřelů.

Z temene pahorku spatřili starou misii. Apači se ze všech stran plížili ke kostelu, z jehož portálu šlehaly ohnivé jazyky.

„Trubači – signál cval!“ zvolal Arden.

Zvuk důvěrně známé trubky pobídl unavené koně vpřed. V plném cvalu se kavaleristé řítili dolů.

Zpoza keřů se zvedlo několik bojovníků. Arden na ně namířil.

„Pal!“

Třeskla salva a nad jezdce se vznesly obláčky dýmu.

Kavaleristé zmizeli v mračnech prachu. Koně ze sebe vydávali poslední zbytky sil. Překvapení Apači jim prchali před kopyty. Oddíl cválal ke kostelu jako nezadržitelný uragán.

„Aleluja, to je poručík s našimi chlapci!“ ozvalo se z kostela. Ten hlas patřil kaprálu Kingovi.

Koně již pádili po rovině, na níž stála misie. V portále kostela klečeli muži se zalícenými puškami: King, jezdci Riley a Flint, maršál Hogan, Dave Scott a několik dalších.

Opět zaduněly výstřely a dotírající bojovníci byli odraženi. Arden zastavil a nechal všechny muže ze svého oddílu projet kolem. Jeden hnědák běžel s prázdným sedlem. Patřil jezdci Cullockovi.

„Honem dovnitř, pane!“ zvolal McDermott.

Kulky hvízdaly kolem Ardena a zavrtávaly se do zdi starého kostela. Přikrčil se a portálem vjel dovnitř.

+ + + + +

Arden toporně slezl ze sedla. Myslel na Cullocka. Pokud se živý dostal Apačům do rukou, čekal ho děsivý osud.

„Viděl někdo, co se stalo s Cullockem?“

Přihlásil se jezdec Cooley. „Jeden rudoch ho srazil ze sedla. Chtěl jsem se vrátit a pomoct mu, ale mezi ním a mnou bylo příliš mnoho Apačů.“

Arden přikývl. Nemohl Cooleymu nic vyčítat. Pokud by se vrátil ke Cullockovi, zůstal by tam i on.

Rozhlédl se. Povozy, s jejichž pomocí se lidem z Copper Hill povedl průlom, stály v lodi chrámu. V apsidě za oltářem leželi na dekách rozprostřených na podlaze ranění. Staraly se o ně ženy.

Přišel k němu kaprál King a podal hlášení.

„Jezdci Larkin a Pope padli, pane. A Bond …“ Náhle mu selhal hlas.

„Co je s Bondem,“ otázal se Arden, i když to dobře věděl.

„Poslal nám ho Chato,“ zamumlal King a polkl. „Už z něho moc nezbylo.“

Arden za ním v duchu udělal kříž. S ním, Cullockem, Popem a Larkinem ztratil jeho malý oddíl čtyři muže. To znamenalo citelné oslabení jejich bojové síly.

Přistoupil k němu Hogan, celý černý od kouře, a podal mu ruku.

„Je dobře, že vás zase vidím, poručíku. Kde je Hackett, váš zvěd?“

„Jel na jih, pro pomoc,“ odpověděl Arden.

Kývl na povozy. „Zabarikádujte jimi portál. A jak to vypadá s vodou?“

„Špatně,“ odvětil Hogan. „Cisterna je venku. Nikdo se k ní nedostane. Z Copper Hillu jsme přivezli jenom několik soudků, ale jestli nás chtějí obléhat, tak dlouho nevydržíme.“

„Oni nás chtějí obléhat!“ poznamenal Arden. „Hackett potřebuje nejméně dva dny na to, aby se dostal k mexické hranici. I když Gordona nebo Milese najde rychle, tak nemůžeme s pomocí počítat dříve než za týden.“

„Do té doby ale všichni pomřeme žízní!“ hlesl Hogan, který náhle zbledl.

Arden si jej dál nevšímal. „Seržante McDermotte!“ zvolal.

McDermott krátce na to přišel. Již neměl klobouk a po čele mu stékala krev.

„Pane?“

„Jsou nějaké ztráty kromě Cullocka?“

„Ne, pane. Ale toho chudáka je mi líto. Jestli ho Apači dostali živého, tak brzy uslyšíme jeho řev.“

„Ranění?“

„Jen několik škrábanců.“ McDermott mávl rukou. „Nic důležitého, pane. Nic, co by chlapcům překáželo v boji.“

„Seržante,“ řekl Arden, „nechtě soudky s vodou postavit na nějaké bezpečné místo. Jeden člověk je bude hlídat dnem i nocí! Každý muž dostane dva poháry na den, ženy a děti tři. Vydávat příděly budu osobně já. Rozumíte?“

„Ano, pane,“ odvětil McDermott.

„Tak do práce, seržante,“ poznamenal Arden poněkud jiným, unavenějším hlasem.

Muži z Copper Hillu přitlačili do vchodu dva prázdné povozy. Mezery mezi nimi zaházeli zbytky kostelních lavic. Všichni koně byli sehnáni do rohu lodi, kde je muži přivázali. Na místě bývalého oltáře Arden zřídil své velitelské stanoviště. McDermott nechal postavit soudky s vodou poblíž oltáře a umístil tam jednoho kavaleristu. Ve velké lodi chrámu panoval chlad a kamenné stěny dokázaly zadržet vedro. Přesto však lidé i zvířata museli denně pít. Všichni věděli, že za pár dnů se jejich zásoby vody vyčerpají. Na to, co bude pak, se nikdo neodvážil pomyslet.

King dřepěl na schodu k oltáři. Měl ovázané pravé stehno.

„Šíp,“ odvětil na poručíkovu otázku. „Ale ta malá slečna Scottová mi vytáhla hrot tak hladce, jako by v životě nedělala nic jiného.“

Arden pohlédl do míst, kde se ženy staraly o raněné. Spatřil blond vlasy Ann Scottové.

„Kaprále,“ – odkašlal si a dodal: „Myslím, že jestli Apači proniknou dovnitř, pak jsme jí cosi dlužni.“

King přikývl a položil ruku na pouzdro s revolverem. „Na to se můžete spolehnout, pane.“

Venku se stmívalo. Apači se mezitím stáhli. Kolem kostela však hořely jejich táborové ohně a zněly bubny.

Arden rozdělil hlídky. Ostatní muži si lehli na tvrdé kachle kostela. Nikomu se nechtělo spát. Deptalo je bušení bubnů.

„Z toho si nic nedělejte,“ řekl McDermott. „Chtějí nás psychicky roz-leptat. Dokud budou bubnovat takto, nezaútočí. Ale jakmile změní rytmus, tak se mějte na pozoru.“

Kvůli houstnoucímu šeru nechal Arden ve středu chrámu rozdělat oheň a rozdělil příděly vody. Přišel k němu maršál Hogan, který hlídal u vrat.

„Venku se něco děje,“ prohodil.

„Co?“

Hogan pokrčil rameny.

„Nevím. Ale vsadím se, že to je nějaká čertovina.“

Arden s ním šel k portálu. Hlídkující muži klečeli za barikádou a vyhlíželi do noci.

„Jestli se vám něco nebude zdát, tak neváhejte ani na vteřinu a střílejte,“ radil jim poručík.

Ze tmy se ozývalo ťapkání měkkých podešví. Jeden z mužů v portále vypálil, ale odpovědí mu byl pouze posměšný chechtot. Tři –nebo čtyři sta yardů od misijního kostela náhle vzplál další oheň.

A pak kdosi začal řvát – hrozně řvát bolestí.

Arden věděl, kdo to je. Byl bledý jak stěna.

„To je Cullock!“hlesl. McDermott, jenž stál vedle něj, si mnul pěsti.

„Jo, to je Stan. A my tu sedíme a nemůžeme mu pomoct.“

Ardenovi vyvstaly na čele krůpěje potu. Utřel si je rukávem. „A já jsem doufal, že jim nepadl do rukou živý…“

McDermott vzal svou karabinu a vylezl na polorozpadlou zvonici. Tam se usadil a dlouze mířil. S krátkohlavňovou zbraní to na tak velkou vzdálenost bylo velmi těžké.

A pak zmáčkl spoušť. Cullockovo tělo se v mihotavé záři plamenů křečovitě vzepjalo, načež se mu hlava bezvládně zvrátila na stranu. Bylo po všem.

Odpovědí Apačů byl zuřivý jekot, načež začali ostřelovat věž kostela. Jejich kulky se zavrtávaly do omítky.

+ + + + +

Strakáč neúnavně klusal na jih. Pod jeho kopyty ubíhala míle za mílí.

Hackett na jeho hřbetě seděl zcela uvolněně. Byl skloněn dopředu. Tento posez mu umožňoval maximálně šetřit síly.

Kdyby mu došly, znamenalo by to jeho konec.

Vypadalo to, že podřimuje, ale to bylo jen zdání. Ve skutečnosti jeho ostřížímu zraku nic neuniklo. Ani obláček prachu na obzoru, jenž mohlo zvířit stádo jelenů, ani potulující se kojoti. Viděl všechna znamení krajiny a dokázal je číst. Neušel mu ani šedostříbrný sloupec prachu, který se neustále vznášel v dáli za ním – v jeho stopách.

Muselo jít jen o hrstku Apačů, jinak by s ním udělali krátký proces. Chato za ním zřejmě vyslal jen pár svých bojovníků, aby jej chytili a přinesli na podnose svému náčelníkovi.

Za sebou měl oblast zvětralých skal a hlubokých roklí. Před ním se táhla prérie, jen tu a tam zpestřená osamocenými skupinami keřů. Tam ho již žádný prach varovat nemohl. Tam se musel spolehnout pouze na své oči, uši a instinkt.

Apači pohrdal. Dvacet let žil mezi Komanči, oním hrdým jezdeckým národem z jihozápadních planin. Komanči považovali Apače za méněcenné zbabělce, kteří se vyhýbají otevřenému boji a uchylují se k zákeřným přepadením. Ode dne, kdy horda Apačů z kmene Lipan vyvraždila Tomovi rodinu, pociťoval vůči nim pouze nenávist. Zabít Apače pro něj neznamenalo víc než rozšlápnout veš. A Tinnehové – jak si Apači sami říkali – o jeho nenávisti, které již padlo za oběť tolik jejich bratří, věděli. Respektovali Komanče Toma jako bojovníka a toužili jej poslat do říše stínů, odkud je již nebude moci pobíjet.

Pokradmu se ohlížel. Spatřil je, jak vjeli na temeno hřebene, který překonal před pár minutami. Byli jen čtyři? To musel vědět.

Zvedl se ve třmenech, vyzývavě si poplácal na zadek a zavolal na ně peprnou nadávku. Zaječeli a zahrozili mu zbraněmi.

Krátce nato se spustili dolů jako lavina. Jenom čtyři. Hackett se v duchu usmál. Nechali se vyprovokovat. Kdyby jich bylo víc, už by se ukázali.

„Jeď, pinto!“ prohodil ke svému strakáči a cvalem vyrazil vpřed.

Věděl, že těm čtyřem neujede, protože jejich mustangové jsou mnohem čerstvější než jeho unavené zvíře.

Ani jim nechtěl ujíždět. Chtěl je přinutit k boji tak, aby mu to vyhovovalo.

Předklonil se a přenesl váhu na krk koně, aby mu ulehčil běh. Ani na okamžik nespouštěl indiány z očí. Jeho vycvičený sluch mu prozradil, že se blíží.

Nemrhal střelivem. Báchorky o tom, jak někdo za jízdy zasáhl svého pronásledovatele, zněly hezky, ale byly to pořád jenom báchorky. Pokud tak skutečně někdo trefil, pak jedině náhodou.

A Komanč Tom na náhodu nespoléhal. Chladně kalkuloval své šance. Chtěl je dostat na místě, které si pečlivě vybral. Až to s nimi vyřídí, budou tam supi mít hostinu.

Cválal k vyhlédnutému hřebeni. Strakáč běžel pravidelně, ale jeho dech již tak pravidelný nebyl. Tom neměl chuť své věrné zvíře uštvat k smrti. Jen po ten hřeben…

Vjel do úžlabiny mezi dvěma výšinami. Vyschlá tráva praskala pod kopyty jeho koně. Když se ohlédl, své pronásledovatele neviděl, protože mu výhled zakrýval kopec. Spokojeně si oddechl. Nesmí vědět, kde udeří.

Další pahorek objel v plném cvalu. Poblíž rostl jalovcový keř. Hackett sykl strakáči do ucha jeden indiánský příkaz a s puškou v ruce skočil ze sedla. Obratně se pak dokotoulel až k jalovci. Jeho mustang cválal dál a zmizel v křovisky zarostlé kotlince.

O několik vteřin později se vynořili pronásledovatelé.

Jeli rychle. Viděli před sebou stopu nenáviděné bledé tváře a nikoli smrt pod jalovcem.

Tomovi zazářily oči. Natáhl kohoutek winchestrovky. Apači projeli kolem. Zamířil na posledního.

Bum!

Kulka rudocha srazila ze sedla.

Tom ze sebe vyrazil komančský pokřik. Ať vědí, kdo je pošle do říše smrti.

Tři Apači se otočili. Hackett vyskočil. Indiáni jej spatřili a vystřelili. Přikrčeni ke krkům svých koní se poté rozjeli proti němu.

Jeho ruka držící pákové nabíjení winchestrovky pracovala jako stroj. Z komory vyletěla prázdná nábojnice, nový náboj vsunul dovnitř. Vypálil od boku a opět trefil.

Další Apač se vydal do říše duchů.

Oba zbylí obrátili své mustangy a rozjeli se od sebe. Jejich taktikou bylo ztížit protivníkovi míření a znejistit jej. Komanč Tom se tomu musel smát. Opět nabil a vyčkával. Rudoši se dorozumívali hrdelními výkřiky. Náhle, jako na tajný pokyn, zastavili své mustangy, kteří se vzepjali na zadní. Tryskem pak ze dvou stran vyrazili přímo proti Hackettovi.

Ten byl zcela klidný. Přiložil si pušku k rameni a zamířil. Apači na něj vystřelili za jízdy.

Čekal – a prováhal!

Cosi jej totiž náhle mocně udeřilo do levé nohy. Zavrávoral a spadl na zem. V pádu zmáčkl spoušť.

Minul.

Nohou mu projela bolest. Věděl, že to koupil – a že mu teď jde o život. O holý život.

Bleskově se převalil na bok a nabil. Zleva, před ním se objevil polonahý válečník. Komanč Tom zvedl pušku a vypálil. Smrtelně zasažený Apač se před ním svalil na zem.

Napravo zašustila tráva. Rychle se obrátil. Bolest v noze již necítil. Poslední Apač se na něj vrhl panteřím skokem.

Oba muži se zaklesnuti do sebe váleli po zemi.

Komanč Tom nad sebou uviděl děsivý obličej s bílými pruhy nad lícními kostmi. Hleděly na něj oči, z nichž sršely blesky.

Válečník mu ocelovým stiskem svíral hrdlo. Hackett bojoval, ale Apačova levá pěst nepovolovala. V pravé ruce držel nůž, jehož široká čepel se na slunci zlověstně leskla.

Indián na něj tím nožem zaútočil. Tom útok odrazil puškou. Čepel sklouzla po hlavni a zabodla se mu do ramene, těsně nad klíční kostí. Hackettovým tělem projel plamen bolesti.

Pustil pušku, sáhl dolů a z pouzdra u pasu vytáhl armádní kolt.

Dostal jej mezi sebe a válečníka, natáhl kohoutek a z posledních sil zmáčkl spoušť.

Třeskl výstřel. Apač se vzepjal a bezvládně padl do prachu.

Hackettovi jeho kolt náhle připadal neskutečně těžký. Pustil jej. Pálil ho krk. Bylo to těsné. Smrt prošla těsně kolem něj. Blíž už být nemohla.

Posadil se a nožem si rozřezal košili na rameni. Bodná rána jej nesnesitelně bolela. Levou rukou nemohl hýbat. Jen pár coulů hlouběji a nůž by mu prořízl srdce.

„Zase jsem měl štěstí,“ řekl si.

Smotal si šátek a přitiskl si jej na ránu, až se mu zastavilo krvácení. Později, až bude mít víc času, ji bude muset vypálit. Nijak si v tom neliboval, ale nic jiného mu nezbývalo. Teď se však v prvé řadě jednalo o to, aby nalezli kapitána Milese nebo Gordona. Obklíčení v Santa Inez na něj spoléhali. Šlo o každou hodinu.

Chtěl vstát, ale znovu jej zradila levá noha. Úplně na ni zapomněl, ale rána se opět připomenula sama.

„Prach a broky!“ zaklel, zatímco si nožem rozřezával nohavici.

Apačská kulka mu stehnem naštěstí proletěla. Místo, kudy kulka vnikla do svalu, téměř nekrvácelo, ale tam, kde kulka vyšla ven, zela rána zvící dlaně. Bojovník totiž použil spencerovku ráže 52. Kost však zůstala neporaněna.

Tom svraštil čelo. Jízda v sedle mu připraví děsivé bolesti. Nebyl si jist, zda to zvládne.

Z nohavice si nařezal proužky, kterými si ovázal obě rány. Nakonec stehno stáhl svým širokým bizoním opaskem. Jeho šance na přežití klesaly. Věděl, že takové rány potřebují dezinfekci, jinak by mohl dostat sněť.

Vzhlédl ke slunci. Od okamžiku, kdy spatřil ty čtyři pronásledovatele, neuplynula ani hodina. A za tu necelou hodinu se toho stalo tolik

Strčil revolver a nůž zpět za opasek. Nechtěl ztrácet čas. Musel najít pomoc pro obklíčené. A pro sebe.

K tomu, aby vstal, se musel opřít o winchestrovku jako o hůl. Na nebi se objevil sup, který o něj projevoval eminentní zájem.

„Mě nedostaneš, ty mrchožroute!“ zavrčel Hackett.

Opíraje se o pušku, pak se vydal hledat svého koně. Strakáč se pásl v dolince mezi kopci.

„Pojď sem!“ komančsky na něj zavolal. Kůň okamžitě poslechl.

Apačští mustangové se pásli opodál. Apači je jistě najdou – možná brzy, možná ne. Hackett věděl, že až se to stane, bude muset být hodně daleko.

Opřel se o svého koně. Na čele se mu leskly krůpěje potu. Z rány na rameni vystřelovala bolest a zraněná noha už jej nechtěla poslouchat. Jakmile se však jen pohnul, ozvala se i bolest ve stehně.

Strčil pušku do sedlového pouzdra a oběma rukama se chytil za hrušku sedla. Po indiánském způsobu musel nasednout zprava, protože levou nohu nedostal do třmenu. Vylézt do sedla za těchto okolností bylo nepředstavitelně těžké. Zatnul zuby. Strakáč stál naštěstí klidně. Jako by cítil, že jeho pán je na něj odkázán. Teprve, až Komanč Tom seděl v sedle, zvedl hlavu v očekávání znamení k odjezdu.

„Jeď, kamaráde, odvez mě k vojákům!“

Strakáč vyrazil. Hackett sténal při každém jeho kroku. Věděl však, že musí vydržet. Měl jen dvě možnosti: vydržet, nebo zemřít.

Slunce se pomalu sklánělo k západu. Stíny se prodlužovaly. Zvedl se vítr, který ochladil vzduch. Hackett pustil uzdu a oběma rukama se chopil hrušky. Strakáč kráčel klidně, přesto pro Toma znamenal každý krok nepředstavitelné utrpení. Noha mu doslova hořela, kdežto rameno ochablo a takřka necítil prsty. Bylo to snad znamení blížící se smrti?

Komanč Tom se obrátil na západ. Nesmí zemřít, teď ještě ne. Musí najít ty vojáky. Teprve až Miles či Gordon zničí Chata a jeho bandu, bude jeho pomsta dokonána.

Slunce zapadlo a nad krajinou získávala vládu noc. Na obloze zazářily první hvězdy.

Tom zastavil. Sužovala jej žízeň. Hrozně se mu chtělo pít, jenže měl příliš málo vody. Musel jí šetřit.

Třásly se mu prsty, když ze sedla odvazoval polní láhev. Lačně si její hrdlo přiložil ke rtům. Trocha drahocenné tekutiny mu stekla po bradě.

Vyděšen sám sebou přestal pít. Že by už se ani nedokázal ovládat?

Chtěl bandasku zašpuntovat, ale ta mu vyklouzla ze zesláblých prstů a spadla do prachu.

Tom tam seděl jako omámený. Pohlédl dolů – a spatřil jak nenahraditelná tekutina teče do písku.

Jeho prvním impulsem bylo skočit dolů a zachránit, co se dá. Pohnul se – a z nohy vyšlehl plamen bolesti. Také rameno se ozvalo.

Uvědomil si, že jestli sleze dolů, už se nikdy nedostane do sedla. A to by znamenalo konec.

Zůstal tedy v sedle a díval se, jak nenávratně mizí jedna kapka za druhou. Bandaska od něj byla vzdálena jen několik loktů, ale stejně tak mohla ležet na Měsíci.

Olízl si vyschlé rty. Kdyby se aspoň pořádně napil! Náhle pocítil žízeň ještě naléhavěji než předtím.

„Když tu zůstanu,“ mluvil sám k sobě, „ a budu se dívat na tu za^ tracenou flašku, tak mě ta svině přinutí, abych si vpálil kulku do hlavy. Jenže tím chlapcům v Santa Inez neposloužím. Spoléhají se na mě.“

Zatnul zuby.

Vydržet! Já, Komanč Tom Hackett, se přece nevzdám!

„Jeď, pinto!“ pokynul svému strakáči a mustang se opět poslušně vydal vpřed.

Když začala nad ránem šednout obloha, stále jel.

Strakáč nalezl tinayu, skalní pánev, kde se držela dešťová voda. Lačně se jí napil. Tom, napolo šílený žízní, mohl jen přihlížet. Za lok té hnědé, špinavé tekutiny by dal všechno.

Musel však zůstat v sedle.

Pak se strakáč napásl. Hackett byl příliš slabý na to, aby mu v tom zabránil. Žvýkal suché maso a hned je vyplivoval, protože bez vody ho nebyl schopný polknout.

Strakáč se víceméně o své vůli vydal na jih. Komanč Tom již na něj ztratil jakýkoli vliv. Modlil se, aby zapršelo, ale na obloze se neukázal ani mráček. Slunce nemilosrdně pražilo a suchý vítr mu také moc nepomohl.

Jenže Hackett byl houževnatý jako mesquitový keř. Na hřbetě svého pinta se udržel až do večera, kdy jej opustily i poslední zbytky sil a spadl ze sedla. Nejdřív se mu ozvaly rány, ale potom ztratil vědomí.

Probral ho chlad. Hned na to se jej však zmocnila horečka – ranová horečka.

Stál u něj jeho věrný kůň a olizoval mu tvář. Svítalo. Horečku vystřídala zimnice. Hackett jektal zuby.

„Jeď!“ zašeptal do ucha svému strakáči. „Jeď a najdi vojáky!“

Mustang uběhl několik kroků, pak se obrátil a vrátil se ke svému pánovi. Koně se zkrátka nedají poslat pryč jako psi, protože jejich inteligence na to nedostačuje. Není možné od nich očekávat, že se budou řídit příkazem, kterému nerozumí.

Hackett se otočil na bok a olízl rosu z trávy. Připadalo mu, že těch několik kapek se mu vypařilo už v hrdle.

Brzy začalo opět pálit slunce. Strakáč se napásl, načež sklonil hlavu a napolo zavřel oči. I on již byl na konci svých sil. Hackett se připlazil do stínu, který vrhal jeho kůň. Měl naběhlé rty horečkou.

Odpoledne se zatáhla obloha. A pak se strhla bouře. Kapky deště bičovaly Komanče Toma, až na něm nezůstala nitka suchá.

Obrátil klobouk a podržel jej, dokud nebyl plný vody. Poté jej vypil –a to hned. To mu dodalo síly natolik, že si mohl dovolit doplazit se k jednomu skalnímu bloku. Tam se opřel o kámen a položil vedle sebe revolver. Už delší dobu věděl o stínech, které tančily kolem něj. Byly to stíny supů.

Věděl, že bez toho deště by další den nepřežil. Tak mohl vydržet o den nebo dva déle. Lákal pinta, ale ten jej už neposlouchal, protože měl hlad a hledal pastvu.

„Všichni mě opustili,“ pomyslel si Hackett.

Upadl do polospánku plného horečnatých snů. Když se probudil, bylo již po bouřce a slunce právě zapadalo za obzor.

V prohlubních ve skalách se nashromáždila voda. Tom se jí lačně napil. Hlad takřka necítil. Rameno už ho tolik nebolelo, ale levou nohu již skoro ani necítil. Uvědomoval si, že jestli přežije, zřejmě mu ji budou muset amputovat.

Setmělo se a on se ve svých promočených šatech začal třást. Po dlouhém přesvědčování se mu podařilo nalákat koně. Přišel k němu a lehl si, neboť byl velmi unavený. Hackett se k němu připlazil a nechal se jím zahřívat. Jektal zuby kvůli chladu, ale brzy mu tělem proběhlo několik horkých vln. Horečka ještě neustoupila.

Podle postavení hvězd musela být půlnoc, když ho probudil cizí zvuk. Posadil se a chopil se koltu.

Slyšel blízký dusot koní. Nemohlo jít o Apače, protože ti se bojí nočních duchů. To museli být bílí, kteří jeli v noci, aby nemuseli cestovat přes denní horko.

Hackett zvedl hlavu a nastražil uši. Někde poblíž cinkaly pochvy od šavlí a postroje a vrzala sedla.

Kavalerie!

Tom na ně chtěl zavolat, ale z úst se mu nevydrala ani hláska.

Slyšel jezdce, ale ti o něm nevěděli. Nemohli ho vidět, protože ležel mezi skalami. Musel jít o početný oddíl, protože jinak by nejel tak nápadně.

Zvedl revolver, natáhl kohoutek a vystřelil do vzduchu. Záblesk z hlavně jej oslepil. Ozval se úsečný povel a dusot náhle ustal.

Vystřelil ještě dvakrát. Ozval se hlas, který patřil kapitánu Milesovi:

„Tam u skal! Poručíku Crawfordě, vezměte si první dva jezdce a jeďte se tam podívat!“

„První a druhý jezdec – za mnou!“ zvolal mladý poručík. Hackett si na něj dobře vzpomínal. Crawf ord nad ním v pevnosti ohrnoval nos.

Tu se před nim objevily siluety jezdců. Jeho strakáč vyskočil na nohy, zaržál a vyběhl jim naproti.

Kdosi řekl: „Ať se na místě propadnu, jestli to není pinto starého Komanče Toma!“

„Klid!“ zvolal Crawf ord. Jeho vzrušený hlas byl ještě vyšší než normálně. Ke skalám se blížil s revolverem v ruce.

„Hackette?“ podivil se.

„Ano, jsem to já, poručíku,“ zasténal Komanč Tom. Těch pár slov jej stálo všechny jeho síly.

Krátce nato jej obklopili muži v modrých uniformách a s širokými polními klobouky.

„Dejte mi napít, chlapci,“ zašeptal.

Kdosi mu ke rtům přiložil láhev. Lačně se napil. Jednalo se o vychladlou, odstátou kávu, ale Tomovi ještě v životě nikdy nic tolik nechutnalo.

„Je to opravdu Komanč Tom Hackett?“ otázal se kapitán Miles.

„Ano, pane,“ odvětil Crawford.

„Udělejte místo, chlapci!“ Miles odstrčil okolo stojící vojáky a sklonil se nad Hackettem. „Ahoj.Tome! Co tu, k čertu, děláte?“

Zvěd ukázal na poraněnou nohu. „Dostali mě. Už bych to dlouho nevydržel. Štěstí, že jste přijeli.“

„U mexické hranice jsme zajali pár Apačů, od kterých jsme se dozvěděli, že Chato se vydal na sever,“ odpověděl Miles. „Tak jsme si řekli, Že by bylo mnohem moudřejší vyjet mu naproti, než na něho dál čekat.“

Pohlédl Hackettovi do tváře a dodal: „Ale vy – vy jste přece byl přidělen k patrole poručíka Ardena, ne?“

Hackett přikývl. .

„Správně, pane. Poručík – a lidé z Copper Hillu – se opevnili ve starém misijním kostele v Santa Inez.“

Zesláblým hlasem pak poznamenal: „Chato je obklíčil. Nesmíte se tu zdržovat. Musíte si pospíšit, jestli jim chcete pomoct.“

Náhle ochabl a upadl do bezvědomí.

Miles vstal a zvolal: „Přivezte sem ambulanční vůz!“

„Zacházejte s ním opatrně,“ řekl vojákům, kteří se o něj měli starat. „Opatrně – zaslouží si to!“

Druhému poručíkovi pak řekl: „A teď se, pane Crawf ordě, naučíte, jak se bojuje proti Apačům.“

+ + + + +

Od třetího dne byla situace obležených kritická. Dva dny se Apači spokojili jen s ojedinělým ostřelováním. Třetího dne ztratili trpělivost.

Kolem zdí kostela navršili hromady suché trávy a chrastí a podpálili je. Kouř, který se zničenými okny dostal dovnitř, jen zvýraznil žízeň obléhaných.

Arden poslal několik mužů do zvonice, aby Apače odehnali, ale indiánští ostrostřelci je rychle zlikvidovali. Pak už se tam nikdo neodvážil.

Žízeň byla stále mučivější. Většina soudku již byla prázdná. V noci muži z Copper Hillu přepadli Ardenova muže, který je hlídal, a do sytosti se napili. To, že se jim díky tomu snížily jejich už beztak malé příděly, je nezajímalo.

Arden ráno běsnil zlostí, když se o tom dozvěděl. Pohrozil, že pokud se někdo jen přiblíží k soudkům bez jeho dovolení, dá jej zastřelit.

Koně a mezci, na které zkrátka nic nezbylo, žízní zešíleli, a museli být vyhnáni ven dřív, než by začali ohrožovat lidi. Apačové je zabili a po setmění si jejich maso opekli. Koňské maso byla totiž u Apačů vyhlášená specialita. Vojákům tekly po tvářích slzy, když viděli, jak dopadli jejich čtyřnozí kamarádi.

Za ranního šera a za soumraku Chatovi bojovníci udeřili, ale byli odraženi. Obránci však utrpěli ztráty. Rady raněných se rozšířily.

Kaprál King se díval na Ann Scottovou, která mu měnila obvaz. Apačové měli blondýny ve velké oblibě. Kdyby ji dostali živou, očekával by ji krušný osud.

„To nedopustím!“ pomyslel si.

Ann se mu líbila. Působila křehce, ale to byl jen vnější dojem. Skrývala se v ní netušená síla, která jí pomáhala snášet to všechno. Ani jednou ještě nenaříkala kvůli žízni. Přitom si všiml, že se o své příděly vody dělí s ostatními raněnými.

Jistě by byla tou pravou ženou pro vojáka v pohraničí, ženou, která by dokázala překonat nesnáze života v divočině.

„Pokud se z toho někdy dostaneme,“ pomyslel si King, „tak se jí zeptám, jestli si mě chce vzít.“

Po celý den a i v noci se ozývaly apačské válečné bubny, které deptaly obležené. Následujícího rána zaútočili.

Na barikádu v portále se snesla sprška zápalných šípů. Vyschlé dřevo chytilo jak troud. Kouř, který se dostal do kostela, byl nesnesitelný.

Obránci neměli dost vody na to, aby uhasili plameny. Pokusili se je tedy zadusit dekami, ale při tom byli ostřelováni a utrpěli těžké ztráty.

„Odsuňte ty zatracené povozy pryč!“ chraplavým hlasem zvolal maršál Hogan.

Muži jej poslechli. Arden nechal své vojáky zakleknout do vchodu, aby je kryli. Při tom padli jezdci Cooley a Flint.

Ječící Apači divoce projížděli kolem vchodu a stříleli dovnitř. Interiérem kostela hvízdaly kulky.

Všichni věděli, že se blíží konec. Ale pak, když nepřítel za ranního šera znovu zaútočil – bylo všechno jinak. Arden nechal rozdělit poslední vodu, načež kolem sebe shromáždil své vojáky.

„Chtěl bych,“ řekl, „aby nikdo z vás nepadl do rukou Apačů živý. Vzpomeňte si na Cullocka! Raději zemřete vlastní rukou, než aby vás umučili k smrti. Takže mějte na paměti jedno: poslední kulku si nechejte pro sebe!“

Šlo o drsné veterány pohraničí, kteří již nejednou hleděli smrti do očí. Ještě nikdy se však neocitli v situaci, kdy by konec byl tak neodvratný.

Bubny opět zněly celou noc. Nikdo z obležených nespal. Všichni věděli, že brzy usnou navždy.

Maršál Hogan se radil s Ardenem. Shodli se na tom, že, pokud Apači prolomí jejich obranu, budou ze

všeho nejdříve muset zabít ženy a potom sebe. Jen děti měly zůstat naživu. Apači děti vraždili jen zřídka. Snad se později vládě podaří je vykoupit. Nikdo neměl právo je o tuto šanci obrat.

Každý raněný dostal kolt s jedním nábojem – všichni věděli, co to znamená.

Za úsvitu Apači znovu zaútočili. Všichni muži bojovali jako tygři a nápor rudochů byl odražen. Když však bylo po všem, neměli již téměř žádné náboje. Konec se blížil.

V poledne Apači udeřili znovu. U portálu kostela se strhl lítý boj muže proti muži. První indiáni se prodrali dovnitř.

Arden shromáždil vojáky kolem oltáře.

„Pryč od vrat!“ zvolal. Poté, co jej muži poslechli, třeskla salva ze springfieldek a smetla první vlnu Apačů. Víc nábojů však již kavaleristé neměli.

V lodi se vznášel dým, v němž se Apači pohybovali jako duchové. Arden držel v pravé ruce šavli, v levé armádní kolt. Byl připraven na poslední boj. Jeho vojáci také.

Před portálem se objevila skupina Apačů a vyslala dovnitř své olověné pozdravy. Pak vběhli do kostela.

„Dělejte, seržante!“ zvolal Arden a šavlí skolil válečníka, který k němu přiskočil.

McDermott použil svou karabinu jako kyj. Její pažbou rozdrtil jednomu z útočníků lebku. Girardi se oháněl trubkou, dokud ho nezasáhl šíp.

Uprostřed nejzuřivější válečné vřavy to byl Arden, kdo náhle uslyšel kavaleristický signál. Považoval to za halucinaci.

Jenže pak – skrze jekot válečníků, výkřiky mužů a dunění výstřelů – se ten zvuk o ozval znovu. Tentokrát již z větší blízkosti.

V portále se objevil vysoký, širokoplecí Apač a cosi zavolal. Válečníci se stáhli zpátky, vyběhli ven a spatřili před sebou modrou lavinu kavaleristů. Než se stačili zformovat, zadupali je kavaleristé do země, rozsekali je šavlemi a provrtali kulkami. Poslední z nich odhodili zbraně a prosili o milost.

V kostele muži zajásali a padli si do náručí. Ženy plakaly a modlili se.

Přežili to!

Arden vyšel ven. Začouzená uniforma z něj visela v cárech.

Zasalutoval kapitánu Milesovi, který shromažďoval své vojáky před kostelem, a řekl:

„To byla pomoc v pravý čas, pane. Déle už bysme nevydrželi.“

Miles také pozdravil a poznamenal:

„Za to, že jsme přijeli včas, můžete poděkovat vašemu zvědovi.“

„Ach ano, Tom Hackett.“ Arden se rozhlédl po řadách jezdců. „Kde je, pane Milesi?“

Kapitán ukázal za sebe. Z dáli se ozývalo rachocení ambulančního vozu.

„Tam! – Když jsme ho našli, byl skoro mrtvý. Pořád přemýšlím, jak to všechno mohl ten člověk vydržet.“

Odkašlal si a dodal: „Dokázal nám ještě říct, kde vás najdeme –a to, že Chato vás obklíčil. Jenže… myslím, že to nepřežije. Sněť! Proti tomu se nedá nic dělat.“

Arden se odvrátil. Slzely mu oči. A to nejenom kvůli všudypřítomnému štiplavému kouři.

+ + + + +

Na starém hřbitově Santa Inez, který před dvěma sty lety založili zbožní mniši, byli pohřbeni padlí. V posledním hrobě na konci řady odpočíval Komanč Tom.

Vojáci seděli na koních se zdviženými šavlemi. Kapitán Miles pronesl modlitbu, zazněla čestná salva a pak se nad hřbitovem ozval kavaleristický signál k večerce, který zněl vždy, když se modří jezdci navždy loučili se svým kamarádem.

Zajatí Apači stáli poblíž, hlídáni muži z Copper Hillu, a pozorovali ten nepochopitelný obřad bledých tváří.

Byl mezi nimi i Chato. Chtěl zemřít v boji, ale Manitou mu to nedopřál.

Myslel na svůj týraný lid. Nyní již se všechny jeho naděje upínaly jen ke Geronimovi. Ale ani on nebyl dost silný na to, aby odolával moci bílých věčně.

Sklonil hlavu a zatímco doznívala kavaleristická trubka, zapěl žalm rudého muže: „Jen hory stojí věčně. Jen řeka teče věčně…“

Muži z Copper Hill k němu přiskočili a bili ho tak dlouho, dokud nezmlkl. Nejraději by ho pověsili na nejbližším stromě, ale kapitán Mi-les to nedovolil. Považoval Chata za válečného zajatce a chtěl ho přivést do Fort Adobe, kde měl být postaven před válečný soud.

Zazněl úsečný povel a vojáci si strčili šavle do pochev. Zajatí Apa-či byli připoutáni jeden k druhému a posazeni do jednoho povozu. Poté se oddíl zformoval k odjezdu.

Kaprál King přijel k Ann Scottové. Gentlemansky se před ní uklonil a řekl: „Major Dane mi slíbil povýšení na seržanta. Pak budu dostávat dost peněz na to, abych uživil rodinu.“ Pohlédl jí do očí a podotkl: „Snad nás jednou ve Fort Adobe navštívíte.“

„Ano, přijedu,“ zašeptala.

„Je to daleko,“ poznamenal King, „ale brzy odtud vymýtíme Apače a cesty budou bezpečné. Těším se na vás.“

Zasalutoval před ní a vrátil se k ostatním. Kapitán Miles v čele oddílu zvedl ruku a kavaleristé vyrazili.

Poručík Arden zůstal stát.

Díval se na začouzené stěny starého misijního kostela – a na řadu čerstvě vykopaných hrobů, v nichž odpočívalo tolik lidí, které znal.

V jednom z nich spal Komanč Tom Hackett, páchnoucí ochmelka, který byl přesto tím nejlepším zvědem, jakého si kavalerie mohla přát.

V duchu před ním zasalutoval. „Doufám, že konečně nalezl klid,“

zamumlal.

Pak obrátil koně a vydal se za oddílem.