John Kirby

Colorado western 048. Smrtelná lest

Charley Mitchell a Buck Dale zastavili své koně u okraje hlubokého kaňonu a pohlédli dolů, na městečko Copper Hill, ve kterém chtěli provést největší akci svého života. Charley Mitchell věděl všechno, co pro ně bylo důležité. Jednou za měsíc Copper Mining Company vyplácela mzdy. Peníze byly do města přiváženy den předtím pod silnou ostrahou. Až do poledne následujícího dne pak ležely v bance. Charley a Buck byli přesvědčeni, že mají na dosah největší kořist svého života. Jenže všechno to byla jen lest, provedená na příkaz vlády, která chtěla zničit jednu nebezpečnou bandu. A tato lest měla mít smrtící následky…

„Copper Hill,“ prohodil Charley Mitchell a zastavil svého koně. Buck Dale následoval jeho příkladu. Kysele se usmál.

„Nic moc.“

Ano, město, které se rozkládalo na úpatí kaňonu, opravdu na první pohled neskýtalo příliš možností k rozptýlení. V podstatě to byla chaotická změť cihlových domků a prkenných bud, mezi nimiž na slunci rezivěly prázdné konzervy.

„Hlavně, že tam budou v bance prachy,“ zachechtal se Mitchell.

Dale si mnul bradu. On a Mitchell mohli být bratry. Byli zhruba stejně staří a vysocí a také vyhublí jako praví jezdci z divočiny. Už mnoho let pracovali ve stejném oboru.

„Mně se to nelíbí. - Čím víc nad tím přemýšlím, tím víc se mi to nelíbí.“

„Co se ti na tom naráz nelíbí?“ podivil se Mitchell.

„Je to příliš riskantní!“ Dále přivřel oči osvícené sluncem. „Balík peněz, které jenom tak nestřežené leží v bance - tomu se mi nechce věřit.“

„Jenže to tak doopravdy je,“ opáčil Mitchell. „Mám absolutně spolehlivé informace. Jednou za měsíc dává Copper Mining Company výplaty. Ty prachy tam přiveze silná eskorta. Až je přivezou do banky, tak ta eskorta zase zmizí. Dokud je nevyberou, tak tam ty peníze leží nechráněné a jenom čekají na to, až někdo přijde a vezme si je. A to budeme my, kámo, protože ty prachy tam jsou právě dneska.“

Pohlédl na Dalea a dodal: „Hryže tě svědomí? Nebo máš snad strach?“

Dale pokrčil rameny.

„Nevím - no, jedno je jisté. Jestli nás chytí, tak můžeme velice rychle skončit na šibenici.“

„Riziko povolání,“ usmál se Mitchell. „Stejně už s tím teď nemůžeš přestat, Bucku. Už v tom jedeme příliš dlouho. Copper Hill je naše bonanza. Buď teď, anebo nikdy.“

„Tak dobře,“ zamumlal Dale.

„Vpřed!“ zvolal Mitchell a pobodl svého hnědáka do slabin.

Odbíjela jedenáctá hodina dopoledne a Copper Hill sužovalo typické texaské vedro. Nikdo nechodil ven, pokud bezpodmínečně nemusel. Všechna okna byla otevřená, aby se do domů dostal alespoň závan studeného vzduchu. Dale, který to viděl, zavrtěl hlavou.

„Jestli si všimnou, že chceme pryč s jejich penězi, tak na nás budou pálit ze všech stran.“

Mitchell tiše odtušil: „Jenom žádnou paniku. Jestli někdo z nich bude chtít dělat problémy, tak ho trochu postrašíme. Nevěřím, že by někdo z nich chtěl zemřít pro dolary Copper Mining Company.“

To byl přesvědčivý argument.

Na první pohled.

„Už aby to bylo za námi,“ zašeptal Dale. Na čele mu vyvstaly kapky potu.

„Nebude to trvat dlouho,“ sliboval Mitchell.

Ulice byla prázdná až na dva psy, kteří se váleli v prachu. V tu dobu byly bary a herny zavřené. Připravovaly se na hlavní nával, který býval večer.

Banka těžařské společnosti stála v centru města. Okna v přízemí byla zamřížovaná. Pod přístřeškem přede dveřmi seděl v houpacím křesle bělovlasý stařík a žvýkal tabák.

„Dneska je zatraceně horko,“ prohodil, když před ním oba jezdci zastavili koně. „Co byste rádi, chlapci? Musíte tu být cizinci, protože jsem vás tu ještě nikdy neviděl.“

Mitchell kývl palcem za sebe. „Chceme přivést pár krav horníkům. Čerstvé maso, rozumíte? Stádo je v kopcích. Potřebujeme jenom nějaké peníze, abychom mohli vyplatit chlapce.“

Sesedl a protáhl uzdu železným kroužkem přibitým ke sloupku.

„Že, Bucku?“

Dale přikývl.

„Jasně.“ Cosi ve tváři toho starého muže se mu nelíbilo.

Mitchell vyskočil na chodník a na proschlých prknech zacinkaly ostruhy. Položil obě ruce na dveře banky , okamžik zaváhal - a pak vstoupil.

„Směšné!“ prohodil chlapík k Daleovi, jenž zůstal v sedle.

„Co je směšné?“ Buck se až příliš nápadně rozhlížel po ulici.

„No to, že váš přítel se mi snaží namluvit, že jste koupili dobytek pro těžařskou společnost,“ chichotal se stařík. „A já přitom znám všechny značky rančů, které mají se společností dohodu. A ty, které mají na zadku vaši koně, mezi nima nejsou.“

Dalea polil studený pot.

„Držte zobák!“ zavrčel.

„Proč?“ vyzvídal starý muž. „Podle mě to vypadá na přepadení.“

V tom okamžiku v bance třeskl výstřel následovaný dalším. Nějaký muž začal křičet o pomoc. Na podlaze zaduněly kroky.

„Nestřílejte! Proboha, nestřílejte!“ zvolal kdosi.

Dveře se rozletěly a ven vyběhl Mitchell s plátěným vakem v levé ruce. V pravé držel kolt.

Z chodníku skočil do sedla a vak hodil Daleovi. Pak vypálil do otevřených dveří. Buck se cvalem rozjel pryč, Charley se levou rukou chopil uzdy, vytáhl ji z kroužku a hned se vydal z Dalem.

Z banky se vyřítil muž a přiložil si pušku k rameni. Charley se otočil v sedle a vypálil na něj z revolveru. Kulka se zavrtala do chodníku těsně před mužem, který se raději vrhl na chodník. Starý muž v houpacím křesle nehnul ani brvou.

„Jenom klid, Same! Viděl jsem je zblízka. Poznám je. Do tří dnů budou zatykače s jejich portréty viset po celém Texasu.“

A tak to taky bylo.

Již brzy se prostřednictvím telegrafu všichni šerifové dozvěděli o další bankovní loupeži.

Začala velká štvanice.

Dale vypálil do okna, v němž se objevila puška. Zdálo se, že ulice nemá konce. Mitchell se k němu připojil.

„Rychleji, kamaráde!“

Buck přikývl. Tu kolem něj proletělo cosi horkého. Bodal koně ostruhami do slabin ve snaze přimět ho k vyššímu tempu. Vyloupit banku byla jedna věc, utéct i s kořistí druhá.

Mitchell zabočil k proluce mezi dvěma domy. Dale ho napodobil. Střelba za nimi ustala, když se vydali do křovím zarostlého svahu. Z jejich koní kapal pot, když dorazili na temeno toho kopce.

Dale uvázal vak na sedlovou hrušku, aby měl volné ruce.

„Kolik?“

Mitchell pokrčil rameny.

„Nemám tušení. Rozhodně hodně. Všechno v bankovkách. S mincemi jsem se nezdržoval.“

Vyměnil si náboje v bubínku svého koltu. Buck polkl.

„Tys…? Myslím, když padly ty výstřely…“ Chvěl se mu hlas.

Mitchell zavrtěl hlavou.

„Nikoho jsem neoddělal, jestli myslíš na to. Jenom jsem jim párkrát vystřelil nad hlavou.“

„Ten dědek pod přístřeškem,“ poznamenal Buck, „byl nebezpečný.“

„Jo, má dobré oči,“ připustil Charley.

Pak se postavil ve třmenech a natáhl hlavu. Dole v kaňonu pádila mezi domy Copper Hillu skupina jezdců.

„Jedem, amigo!“

+ + + + +

O šest dnů později dorazili Dale s Mitchellem do malé osady uprostřed hor. Svou kořist už si rozdělili a ukryli do sedlových kapes. Nutně potřebovali zásoby, aby mohli prchat dál.

V osadě byl pouze jediný obchod, který zároveň sloužil jako saloon. Na tabuli vedle vchodu se na ně ze zatykačů usmívaly jejich vlastní portréty s obligátním textem: „Hledáni kvůli ozbrojenému přepadení banky v Copper Hill.“ Poté následoval jejich přesný popis. Ten starý chlapík v houpacím křesle měl opravdu oči jako ostříž. Podle tohoto zatykače je mohlo poznat každé dítě.

„Naše zatykače,“ podotkl Buck.

„Správně,“ přisvědčil Charley. „Vidíš to, co já? Stojíme jim za pět tisíc dolarů.“

„Pro lidi tady,“ poznamenal Buck, „je to spousta peněz. Hned, jak poznají, kdo jsme, tak do nás napumpují olovo a pošlou naše těla do Copper Hillu.“

„Dlouho tu nepobudeme,“ mínil Mitchell. „Něco nakoupíme a pak zase vypadnem.“

Buck se díval po ulici. Osada působila mírumilovným dojmem. Šlo o dřevorubeckou osadu, jejíž mužští obyvatelé tou dobou pracovali v lesích. Těch pár žen, které tam možná byly, a obchodník, se nepočítalo.

„Tak pojďme,“ řekl a sesedl.

Mitchell následoval jeho příkladu. „Běž dovnitř a kup, co potřebujeme,“ zamumlal. „Já zůstanu u koní a budu dávat pozor.“

Buck přikývl a šel do obchodu. Jeho pohled padl na druhou místnost, která sloužila jako saloon. Náhle pocítil, že má žízeň.

„Jedno pivo,“ prohodil k barmanovi.

Muž kývl k baru. Zatímco čepoval pivo, položil mu otázku, které s Dale obával.

„Neviděli jsme se už někdy?“

„To určitě ne,“ odtušil Buck.

„Ale…“ začal obchodník a barman v jedné osobě.

„Řekl jsem, že ne!“ zavrčel Dale a obchodník se raději odmlčel.

Buck dostal své pivo. Když se napil, uslyšel Mitchellův křik:

„Dělej, Bucku - rychle!“

Dale pustil sklenici na zem. Roztříštila se. Pak vyběhl ven. Charley mu hodil uzdu jeho koně.

„Nasedat!“

Buck spatřil jezdce, kteří se objevili na konci ulice. Bylo jich hodně. V rukou měli pušky. Kdosi zvolal: „Neříkal jsem to? To jsou přece ti čubčí synové!“

Třeskla rána a kolem Charleyho koně hvízdla kulka.

„Pospěš si!“ vykřikl na Dalea.

Ten se chytil hrušky sedla a strčil nohu do třmenu. Jeho kůň byl neklidný. Za ním zavrzaly dveře a ozval se hlas barmana:

„Ruce nahoru a ani hnout! Jestli se někdo z vás jenom pohne, tak ochutnáte olovo z mé brokovnice!“

„Pro Kristovy rány, on to myslí vážně!“ hlesl Mitchell.

Buck natáhl ruku směrem ke svému koltu. Odpovědí mu bylo cvaknutí kohoutků. Okamžitě se zarazil.

„Jenom to zkus!“ zavrčel barman. „Dostanu za vás pět tisíc babek. A je jedno, jestli to přežijete nebo ne.“

Dale se skřípěním zubů zvedl ruce. Charley, který už seděl na koni viděl, že ani on nemá moc šancí. Proto se i on vzdal.

Po chvíli k nim přijeli jezdci a srazili Mitchella ze sedla. Oběma pak z pouzder vytáhli revolvery.

„No, tak je teda máme,“ řekl muž s hvězdou na klopě zaprášeného kabátu.

„Nevím, co od nás chcete,“ zabručel Charley.

„Ne?“ Muž s hvězdou se rozesmál. „Jsem šerif Tanner z Copper Hillu. To město přece znáte, ne?“

„Ani náhodou,“ opáčil Buck.

Barman, který ještě pořád stál za ním, ho dloubl pažbou brokovnice do žeber.

„To já jsem ty bastardy poznal!“ zvolal. „Jejich zatykač visí tady na mých dveřích. Nebýt mě, tak by už dávno byli v prachu. Těch pět tisíc patří mně, že šerife?“

Tanner přisvědčil: „Ano, dostanete ty peníze.“

Natáhl ruku, strhl zatykač ze stěny a strčil jej Charleymu s Buckem před oči.

„No, poznáváte se?“

„Náhodná podobnost,“ zabručel Buck. „Ani tam nejsou naše jména. A ta podoba může sedět na dalších tisíc lidí.“

„Ne, to jsou vaše portréty,“ zavrčel Tanner, jenž ztrácel trpělivost. „A vaše jména známe také. Zeptal jsem se na vás na hlavním štábu rangerů v Austinu. Tam vás dobře znají: jste hledaní za přepadení dostavníků, bank a ublížení na těle. Buck Dale a Charley Mitchell! Zdá se, že jste se chtěli vypařit v Mexiku. Ale udělali jste chybu, chlapci. Neměli jste si vybrat banku zrovna v mém městě. To vás přijde draho.“

Mitchell si se svým druhem vyměnil pohled.

„Vypadá to, že zapírat nemá smysl.“

„To teda nemá!“ zvolal jeden z mužů šerifova oddílu, který jim prohledával sedlové kapsy. „Peníze jsou ještě všechny, šerife. Mají dokonce ještě i plátěný vak s razítkem banky!“

„Myslel jsem si, že jste chytřejší, chlapci,“ otcovským tónem k nim promluvil Tanner. „Korunní důkaz své viny jste mi dali sami. Pan Bowman bude mít radost, až vás uvidí.“

„Kdo je pan Bowman?“ rozechvělým hlasem se zeptal Dale.

Tanner se zazubil.

„Náš kat!“

„Šerife, neudělali jsme nic, za co byste nás mohli pověsit,“ namítl Charley.

Tanner jej zmrazil pohledem.

„To si myslíš ty. Vsaď se, že porota bude jiného názoru. Myslím, že tomuto kraji prokážeme velkou službu, když vás pošleme do pekel.“

Mávl rukou a zvolal: „Nasedat!“

Oddíl i s chycenými zločinci se dal do pohybu.

„Šerife, mé peníze!“ vykřikl barman.

„Přijeďte do Copper Hillu, tam je dostanete,“ odpověděl Tanner a pobodl svého koně do slabin.

+ + + + +

Vězení bylo vedle banky tou vůbec nejbytelnější budovou v Copper Hillu.

Bylo postaveno z červených, pálených cihel a mělo zamřížovaná okna i vchod.

Strážnice i kancelář se nacházely v přední části budovy, cely vzadu. S předním traktem je spojovala krátká chodba s pevnými dveřmi.

Tři ze čtyř cel již byly obsazeny. Tanner otevřel čtvrtou a přikázal Mitchellovi a Daleovi, ať jdou dovnitř. Když za nimi zapadly dveře, sarkasticky podotkl: „Byl bych rád, kdybyste se seznámili s pány kolegy.“

Pak začal představovat osazenstvo cely. „To je Lew Behan. Asi si bude muset odbručet dvacet let. Ano, Lew, dvacet let v kamenolomu, to ti neuškodí. To už z tebe ten karban dostane.“

„Jděte k čertu,“ zavrčel Behan, malý, živým dojmem působící chlapík s rybíma očima.

„To je Gary Jones, honák dobytka,“ pokračoval Tanner. „Pohádal se s jedním chlapem kvůli ženské a zastřelil ho. Myslím, že ho čeká provaz.“

„Jenom jsem se bránil, šerife, přísahám při památce své matky!“ zamumlal Jones. Byl starší než ostatní a jistým způsobem vypadal poctivě.

„Rád bych tomu věřil, Gary. Ale jde o to, jestli tomu uvěří i soud,“ odpověděl Tanner. Tón jeho hlasu prozrazoval jisté sympatie vůči Jonesovi.

Pak natáhl ruku a ukázal na dva muže ve třetí cele, kteří si byli podobní jako vejce vejci. Zřejmě to byli bratři. „To jsou velké ryby, Jeff a Billy McCoyovi. Mají toho na svědomí hodně včetně vraždy, a to se soudci Tateovi líbit nebude. Určitě je čeká šibenice.“

„Skončil jste šerife?“ znuděně prohodil Jeff McCoy, starší z obou bratrů. „A teď nám prozraďte, s kým máme tu čest.“

„Rád.“ Tanner ukázal na oba nové vězně. „Charley Mitchell, Buck Dale. Přepadli banku v Copper Hillu. Bude mi potěšením je pověsit vedle vás.“ Po těchto slovech odešel.

„Vyložený lidumil,“ utrousil Buck.

„Jestli se odtud někdy dostanu, tak si z jeho kůže ušiju boty,“ poznamenal Jeff McCoy.

„Jenže ty se odtud nedostaneš,“ opáčil Jones. „ Široko daleko není tak pevné vězení jako v Copper Hillu.“

„Ty to tu znáš?“ zeptal se Charley.

Jones přikývl.

„Jsem odtud. Nechtělo se mi celý život hrabat se v hlíně, tak jsem hnal pár stád na sever. Ale pak mě to zase začalo táhnout domů, tak jsem se vrátil.“

„Aby tě tu pověsili,“ dodal Billy McCoy. „Radši už s těmi žvásty přestaň.“

„To vy nikdy nepochopíte, chlapci,“ zamumlal Jones. „Ale kdybyste toho měli za sebou tolik, co já…“

„Já tomu rozumím,“ řekl Dale. „Stesk po domově. Je to skoro jako nemoc. Opravdu ses bránil?“

„Jo,“ přisvědčil Jones. „Ten druhý měl jenom smůlu, že jsem byl rychlejší.“

„Ty to umíš s koltem?“ zapochyboval Jeff McCoy a přivřel oči.

„Naučil jsem se to při hnaní dobytka a v kovbojských městečkách. Kdo se to nenaučí, nepřežije,“ odvětil Jones.

„Pistolník!“ chechtal se Billy McCoy. „Lidi, my máme mezi sebou pravého pistolníka.“

„Přestaň si o něho otírat hubu,“ zavrčel Charley.

„Chceš si to se mnou rozdat?“ vykřikl mladší McCoy. „Vsadím se, že bych vás tu zvládl všechny, možná tak kromě Jeffa.“

„Podle mě bys tu sázku prohrál,“ procedil Buck mezi zuby.

Billy zrudl.

„Ty mě ještě neznáš!“ sykl. „Jen co dostanu do ruky kolt, tak ti ukážu, že…!“

Lew Behan, který doposud mlčel, mu skočil do řeči: „Jenže ty už kolt nikdy držet nebudeš. Přestaňte se už konečně hádat. Odtud se dostaneme jenom dvakrát. Poprvé, když půjdeme před porotu, a podruhé, když nás povedou na šibenici nebo do vězení. Takže se nehádejte kvůli věcem, které jsou pasé.“

„Ty jsi fatalista, že?“ zeptal se Mitchell.

Behan pozvedl obočí. „Co je to fatalista? To je nadávka?“

„Ne,“ rozesmál se Charley. „To je člověk, který bere všechno, jak je, a říká si, že to nemůže nijak ovlivnit, když je to holt osud.“

„Nejsem fatalista, jsem hráč,“ řekl Behan. „Má poslední karta mi neseděla do figury. To znamená jediné: prohrál jsem.“

„Uvidíme,“ podotkl Mitchell.

Dale na něj vrhl zkoumavý pohled. „Ty máš něco za lubem? Vypadá to, jako by to všechno pro tebe byla jenom zábava. A přitom jde o krk.“

„Nechce se mi zhebnout,“ odtušil Charley. „A hlavně ne se smyčkou na krku.“

„To se nechce nikomu z nás,“ poznamenal Jeff McCoy. „Jenže jak se chceš odtud dostat, chytráku?“

„Uvidíte,“ opáčil Charley a hodil sebou na pryčnu.

Venku se stmívalo. Do traktu s celami přišel ozbrojený strážce, zapálil lucernu visící na zdi a sedl si na židli vedle dveří.

Po chvíli jim přinesli večeři. Šerif Tanner vždy s koltem v ruce otevřel celu, zatímco strážný dovnitř položil tác s jídlem. Pak Tanner dveře opět zavřel.

„Nechtě si chutnat,“ prohodil Tanner, než zmizel. „Mám pro vás dobrou novinu, hoši. Už tu dlouho nebudete.“

Všichni sebou trhli. Šest párů očí se upřelo na šerifa.

Do napjatého ticha se ozval tichý Jonesův hlas: „Přijel soudce Tate, že, šerife?“

„Správně,“ usmál se Tanner. „Chce to s vámi odbýt zítra, protože nerad ztrácí čas kvůli darebákům, jako jste vy. Takže se pořádně najezte, protože už mockrát jíst nebudete.“

S úsměvem pak odešel.

Vězně nějak přešla chuť.

+ + + + +

Soudce Tate následujícího rána nechal odpřísáhnout dvanáct mužů z Copper Hillu slib porotce a poté si nechal předvést Lew Behana.

Za půl hodiny byl Behan zpátky. Byl bledý a nervózně mu cukalo ve tváři.

„No?“ zeptal se Buck.

Behan jenom mávl rukou. „Ani mě nepustil ke slovu. Pro něho není hráč člověk.“

„A rozsudek?“ otázal se Jeff McCord.

„Třicet let!“ hlesl Behan zlomeným hlasem. „Třicet let nucených prací! To nemůžu přežít.“

Přišel Tanner se dvěma ozbrojenci a otevřel Jonesovu celu.

„Jsi na řadě, Gary,“ řekl.

Když se s Jonesem za půl hodiny vrátil, vypadal kovboj sklesle.

„Je mi líto, Gary, ale víš, jaký Tate je,“ omluvně zamumlal Tanner. „Chlapi, co střílí na druhé, jsou mu trnem v oku.“

Jones byl zdrcený.

„V dobytkářských městečkách by mě osvobodili, nebo by mi maximálně dali pokutu,“ procedil mezi zuby. „Jenom jsem se bránil!“

„Jenže pro to nemáš důkazy,“ opáčil Tanner. „A soudce měl pravdu, když tvrdil, žes porušil několik zákonů.“

Odemkl celu bratří McCoyů a zvolal: „A teď vy dva. Pospěšte si! Soudce zítra čekají v Broken Arrow.“

Jeff a Billy McCoyové dostali na ruce želízka a byli předvedeni do soudní síně. Nyní už nevypadali tak sebevědomě jako předtím.

Charley se opřel o mříž. „Cos dostal, Gary?“

Jones si otřel rty a polkl.

„Prohlásil to za vraždu, protože ten druhý podle něho neměl čas tasit. Vražda! Víte, co to znamená?“

Mitchell mlčky přikývl. Buck byl také zticha.

„Smrt pověšením!“ hlesl Behan.

„Drž hubu!“ obořil se na něj Dale.

Jones si bezděky sáhl na hrdlo. „Ano, on chce, abych visel, abych se třepal na šibenici. To byla jeho slova.“

Chvějící se dlaní vzal džbán vody a dlouze napil.

„Já se smrti nebojím. Zastřelení bych bral. Ale viset na lasu a dusit se…“ Odmlčel se. Na jeho tváři se leskly krůpěje ledového potu.

„Rád bych věděl, jak dopadnou McCoyovi,“ zamumlal Buck.

„Ti jsou mrtví už teď,“ opáčil Charley, „tak jako my.“

„Jenže my jsme nikoho nezabili. Nezkřivili jsme nikomu ani vlas,“ namítl Buck.

Charley pokrčil rameny.

„To je pravda. Ale stříleli jsme. A to budou považovat za pokus o vraždu. Vsadím se, že se tu najde dost darebáků, kteří to dosvědčí. Jestli je to takový tvrďák, jak vypadá, tak bude hodnotit pokus stejně jako dokonaný čin - a pak sbohem, Charley Mitchelli a Bucku Dale.“

„Sakra!“ zavrčel Buck. „To jsou ty tvoje nápady, Charley! Nikdy jsem s tím neměl souhlasit.“

„Ani vás nepustí ke slovu,“ ozval se Behan. „Vyslechne svědky a nechá promluvit šerifa. Tebe se pak zeptá, jestli to tak bylo. Když řekneš, že ano, tak tě hned odvedou.“

„A porota?“ otázal se Charley.

Behan mávl rukou. „Ti mu všechno odsouhlasí. Odejdou, pár minut se radí, pak se vrátí, jejich mluvčí řekne: „Vinen, Vaše Ctihodnosti“ a soudce potom jen vynese rozsudek. Jde to jako po másle.“

„Krvavý soudce!“ poznamenal Buck. „Ve Fort Smith v Arkansasu prý také mají jednoho takového. Nechal dokonce postavit devět šibenic, na kterých potom pověsili dvanáct mužů. Kruci, máme to ale smůlu!“

Krátce před polednem přivedli oba McCoye. Jejich tváře měly popelavou barvu. Nikdo se neodvážil se jich zeptat na rozsudek.

„Vy dva budete na řadě po obědě,“ řekl Tanner Daleovi s Mitchellem. Poté spolu s ozbrojenými strážemi odešel.

Ve dvě hodiny odpoledne přelíčení pokračovalo. Přesně ve čtvrt na tři vyřkl soudce Tate ortel: „Smrt oběšením!“

Probíhalo to přesně, jak říkal Behan. Mitchell s Dalem byli obviněni z dokonané bankovní loupeže a několikanásobného pokusu o vraždu a byli uznáni vinnými. To podle litery zákona stačilo k vynesení rozsudku smrti. Na Západě soudci nepracovali v rukavičkách. Zákon tam byl slabý, o to tvrději se musel prosazovat.

Po vyřknutí rozsudků se soudce obrátil na šerifa Tatea.

„Předávám vám odsouzené. Až do vykonání rozsudků budou ve vašem vězení. Jak dlouho vám bude trvat, než postavíte šibenici?“

Tanner se krátce zamyslel.

„Jeden den, Vaše Ctihodnosti.“ Chtěl to mít rychle za sebou.

Soudce Tate přikývl.

„Dobrá. Rozsudky budou vykonány pozítří v pět hodin. Budou vyvedeni z cel, předáni katu a pověšeni!“

Jeho kladívko dopadlo na stůl. „Líčení je ukončeno.“

V knihách života Bucka Dalea a Charleyho Mitchella se začala psát poslední kapitola.

+ + + + +

Do cel pronikalo zamřížovanými okénky slunce, ale na to nikdo nedbal. Všichni byli zaposloucháni do řezání pil a bušení kladiv.

„Stavějí šibenici,“ zamumlal Billy McCoy. „Nějak si pospíšili, parchanti! Nemůžou se dočkat, až nás budou moct pověsit.“

„Mlč, Billy,“ prohodil jeho bratr Jeff.

„Náš poslední den,“ řekl Gary Jones. „Představoval jsem si ho trochu jinak.“

„Držte už konečně hubu!“ vztekle vykřikl Jeff McCoy.

Charley ležel na své pryčně. Dale, který neklidně chodil po cele sem a tam, se před ním zastavil.

„Měl bys už konečně vymyslet, jak nás odtud dostaneš,“ zabručel. „A to rychle, než bude pozdě.“

„Jenom počkej,“ tiše odvětil Charley. „Hlavně žádnou paniku! Mám ještě eso v rukávě.“ Posunul si klobouk do obličeje a předstíral, že spí.

Kolem poledne bušení a řezání ustalo. Vězňové na sebe pohlédli.

„Skončili,“ zašeptal Jones. „Zítra.“ Odmlčel se a chytil se za krk.

V kanceláři se ozvaly kroky a hlasy. Hned nato se otevřely dveře a do traktu vešel Tanner s malým, obtloustlým a přívětivě vypadajícím mužem.

„Všichni přistupte k mřížím,“ zvolal Tanner.

Poté i s oním mužíkem pomalu kráčel kolem cel. „Zítra jsou na řadě - všichni, kromě tam toho,“ řekl a ukázal na Behana.

„Hm, všecko jsou samí urostlí, těžcí chlapci,“ usmál se tlouštík. „To se zase nadřu. Víte, šerife, to je umění správně utáhnout smyčku. Záleží na váze delikventa…“

„Dobrá, dobrá, pane Bowmane,“ skočil mu Tanner do řeči a zase ho odvedl pryč.

„Kdo to byl?“ zamumlal Billy McCoy.

Mitchell si odsunul klobouk do týla. Jméno Bowman už z Tannerových úst jednou slyšel a nezapomněl na něj.

„Kat!“ prohodil.

Když se setmělo, přinesli vězňům večeři.

„Vaše poslední večeře,“ cynicky poznamenal Tanner. „Snídat už budete v pekle.“

„Jděte k čertu!“ zavrčel Dale. „Nemáte právo nás ještě mučit.“

„Ne?“ Tanner svraštil čelo. „A vy jste se ptali na to, jestli vám dal někdo právo zabíjet své bližní, dělat z žen vdovy a z dětí sirotky? Měli jste právo získat vraždou peníze, které vám nepatřily? Vy sami půjdete k čertu! V této zemi zavládne pokoj teprve tehdy, až takové darebáky, jako jste vy, vymýtíme jako plevel.“

„Dobrák od kosti,“ poznamenal Charley, když šerif odešel.

„Jenže má pravdu,“ podotkl Gary Jones. „Zastřelil jsem člověka. Ne proto, abych ho okradl, to ne. Ale nezeptal jsem se ho, jestli má rodinu, kterou přivedu do neštěstí. Možná, že měl ženu a děti - a co s nima teď bude?“

„No, no, přestaň si hrát na apoštola morálky!“ prohodil Jeff McCoy.

„Vystydne nám večeře,“ ukončil debatu Charley.

Jen on a Behan měli chuť do jídla, ostatní se v něm jen nimrali. Dokonce ani McCoyům nechutnalo, ačkoli předtím vypadali tak sebevědomě.

Po večeři za nimi znovu přišel Tanner.

„Dneska v noci vás budu hlídat já osobně,“ ohlásil vězňům. „ A jenom abyste věděli: mě ještě nikdo nikdy nepřechytračil. Se mnou nejsou žádné žerty. Kdo to zkusí, může skončit s kulkou v břiše.“

Odešel ze zadního traktu a zavřel za sebou dveře. Zamřížovanými okénky dovnitř pronikal měsíční svit. A s tím, jak se luna blížila k obzoru, dohořívala i svíce života pěti odsouzených.

Muselo to být kolem půlnoci, když se Mitchell zvedl z pryčny.

„Teď! „řekl.

Lampa na zdi traktu vrhala mihotavé světlo. Dale, který rovněž seděl na své pryčně, okamžitě vyskočil.

„Co chceš dělat?“

„Je čas odtud zmizet,“ zašeptal Charley.

„Co chcete dělat?“ otázal se Jeff McCoy a přistoupil k mřížím.

„Nic,“ odtušil Mitchell.

„Vy máte něco za lubem,“ nedůvěřivě zamumlal Jeff McCoy.

„Nic z toho nebude, jestli tu budeš takto stát a pokřikovat,“ sykl Charley. „Dělej, že spíš.“

Starší McCoy zaklel a vrátil se na pryčnu.

„Tak dělej, Charley, vytáhni už konečně to svoje eso z rukávu,“ zašeptal Buck.

Mitchell si vzal svůj kulatý kalifornský klobouk a obrátil jej. Jeho střecha byla zpevněna ocelovou korunou, v níž byla schovaný malá, dvouhlavňová pistole Derringer ráže 41.

„To je moje eso, Bucku!“

„Prach a broky!“ užasl Dale, „to je teda věc. Ještě aby nám to pomohlo.“

„Neboj se,“ usmál se Charley.

Vytáhl pistoli a strčil si ji do kapsy kalhot.

„Dávej pozor,“ sykl na Bucka, „uděláš teď něco, čím přilákáš Tannerovu pozornost. Hraj blázna, nebo něco takového. Zbytek nech na mně.“

Buck přikývl. Olízl si rty a začal se chovat jak pominutý.

Kopl do pryčny, chytil stoličku a hodil jí o zeď.

„Já nechci umřít!“ zaječel, zatímco pěstmi bušil do zdi. „Nechci umřít! Nechci umřít…“

Ve dveřích traktu se objevila Tanner. V ruce držel kolt.

„Co je to tu za hluk uprostřed noci?“

„Nechci umřít!“ křičel Dale a sápal se na Mitchella. „Pomozte mi, šerife, nebo mě oddělá!“ zvolal Charley.

„To jste se zbláznili, nebo co?“ zabručel Tanner a otevřel dveře cely. „Pojď ven!“

Charley předstíral, že se chce zachránit před zuřícím Dalem. Tanner mu levou ruku připoutal želízky k mříži Behanovy cely. „Jistota je jistota,“ zamumlal přitom.

Dale právě rozbíjel pryčnu. Tanner k němu přiběhl, aby ho zchladil pažbou revolveru. V tom okamžiku Mitchell vytáhl kolt.

„Stát, šerife.“

Tanner se otočil jako blesk. Strnul, když spatřil revolver v Mitchellově ruce - v ruce, která se ani trochu nezachvěla. Charley držel prst na spoušti.

Šerif věděl, že hledí smrti do tváře.

„Co-co to je?“hlesl.

Buck se na něj zezadu vrhl a vytrhl mu kolt z ruky. Poté ustoupil, natáhl kohoutek a namířil Tannerovi na záda.

„Dobrá práce, Bucku,“ chválil ho Charley.

Tanner byl bledý jak stěna. Věděl, že na něj míří dva desperáti odsouzení na smrt a on nemůže počítat s jejich milosrdenstvím.

„Co chcete dělat?“ vyhrkl.

„Odemkni mého přítele,“ poručil mu Buck a přitiskl mu hlaveň jeho vlastního revolveru mezi lopatky.

Tanner poslechl. Charley vzal pouta a nasadil je šerifovi.

„Usnadnil jste nám to, šerife, jen tak dál,“ poznamenal.

„Přece toho parchanta nenecháš naživu?!“ vykřikl Jeff McCoy. „Oddělej ho! Sejmi ho!“

Mitchell zavrtěl hlavou.

„To ne. Nikdy jsem nezabil někoho, kdo nosí hvězdu. Je to příliš nebezpečné. Člověku by pak šli po krku muži zákona z celého Jihozápadu.“*

Poté Tannerovi svázal nohy jeho vlastním opaskem. Z košile mu utrhl kus látky a strčil mu jej do úst jako roubík.

„Hotovo. A teď pryč.“

„Hej, přece nás tu nenecháte? Vezměte nás s sebou!“ zvolal Jeff McCoy.

Charley na něj vrhl chladný pohled. „Proč bysme to měli udělat?“

„Ale…“ Jeff nemohl najít vhodná slova, „když nás nepustíte, tak nás zítra ráno pověsí.“

„To máte smůlu,“ podotkl Buck.

Otevřel dveře do kanceláře a zmizel, aby se po chvíli vrátil i se dvěma revolverovými opasky.

„Naše kolty, amigo.“

Poté přiskočil ke dveřím a poznamenal: „Raději si pospěšme. Možná někdo přijde Tannera vystřídat. A to by bylo zlé.“

„To je fakt,“ přisvědčil Charley. „Adios, chlapci.“

Chtěl ke dveřím, ale Jeff McCoy natáhl ruku přes mříž.

„Stůjte! Pro všechny svaté, nebuďte tak zatraceně tvrdohlaví. Co z toho budete mít, když nás tu necháte?“

„Nic,“ opáčil Charley. „Ale co budeme mít z toho, když vás vezmeme s sebou? Každý za sebe, pánové.“

„Pojď už, Charley,“ naléhal Buck.

„Počkejte!“ zavzlykal Jeff McCoy. „Padesát tisíc dolarů! Padesát tisíc dolarů pro vás dva by nestačilo? Myslím, padesát tisíc pro každého z vás!“

„Oha!“ usmál se Mitchell a zazářily mu oči.

„Vážně jsi říkal padesát tisíc dolarů?“ zamumlal Buck. Náhle ani on naráz neměl naspěch.

Jeff přikývl.

„Přesně tak. Billy a já známe jedno místo, kde na nás čeká dvě stě tisíc dolarů. Pusťte nás ven a rozdělíme se fifty fifty. Není to férová nabídka?“

„Není,“ odpověděl Charley. „My vás pustíme a vy nás při nejbližší příležitosti odkrouhnete, abyste se s námi nemuseli dělit. Pojď, Bucku, jenom tu ztrácíme čas.“

„Stůjte! Počkejte!“ zaječel Jeff McCoy. „Ještě nevíte všechno!“

„Pospěš si, náš čas je drahý,“ zabručel Buck.

„Ty peníze pocházejí z jednoho přepadení transportu s žoldem pro armádní pevnosti na Západě,“ vyhrkl Jeff. „Chytili nás, ale jeden náš parťák unikl i s penězi a čeká na nás - na místě, které známe jenom my. Ale aby se tam člověk dostal, musí překonat území Komančů, Kiowů a Apačů. Dva běloši nemají šanci, ale ve čtyřech bysme to snad dokázali. Vy a my, rozumíte?“

„To zní lip,“ podotkl Charley. „Co myslíš, kamaráde?“

Buck pokrčil rameny.

„Může to být pravda - nebo taky ne.“

„Je to pravda!“ vykřikl Jeff McCoy. „Přísahám při všem, co je mi svaté!“

„Jestli je ta cesta tak nebezpečná, jak říkáš, mohlo by se nám hodit pár dalších lidí, kteří rozumí koním a revolverům,“ poznamenal Charley a pohlédl na Jonese, který se mlčky opíral o mříž své cely. „Přidáš se k nám, Gary, když tě odtud pustíme?“

„Rozhodně. Na mě se můžete spolehnout,“ odvětil Jones. Nežebronil o svůj život, avšak nyní mu oči zasvítily nadějí.

„Nebude mít ale nárok na těch dvě stě tisíc!“ vykřikl starší McCoy.

„Myslím, že život mu bude stačit, ne, Gary?“ prohodil Mitchell.

Jones mlčky přikývl a promnul si oči. Poté zašeptal: „Vyznám se tady. Vaši koně určitě stojí ve stáji. Peníze za jejich prodej mají uhradit náklady na víte, na co. Když mě pustíte, povedu vás.“

Charley kývl na Bucka a řekl: „Jdeme, Bucku.“

Dale zvedl svazek klíčů, který vypadl Tannerovi, a otevřel Jonesovu celu.

„Pojď ven.“

Jones pak odemkl i celu bratří McCoyů, kteří okamžitě vyběhli ven a vpadli do kanceláře, aby se ozbrojili.

„To by bylo,“ podotkl Charley.

„Hej!“ zvolal Behan a natáhl ruku skrz mříž. „Já taky!“

„Tobě nejde o krk, dostals jenom třicet let,“ namítl Dale.

„Jenže živý se odtud nedostanu,“ zavzlykal Behan. „Třicet let v kamenolomu! - To nemůže nikdo přežít! Mějte srdce, chlapci.“

Jeff vyhlédl z kanceláře a vyštěkl: „Nechejme ho tady. Byl by pro nás jenom zátěž!“

„Ó ne, já jsem dobrý jezdec,“ tvrdil Behan. „Určitě vás nebudu zdržovat, věřte mi.“

„Umíš vařit?“ otázal se Buck.

Behan zvedl ruku jako k přísaze. „Jsem prvotřídní kuchař. Na to se můžete spolehnout.“

Buck pohlédl na Charleyho. „Well?“

„Je to na tobě,“ odvětil Mitchell.

„Nenávidím šlichty,“ zavrčel Dale a otevřel Behanovu celu. „Máš štěstí, hombre. Honem, ven.“

Behan vyklouzl z cely. Mitchell na něj sykl: „Podívej se po nějakém koltu. Musíme rychle zmizet.“

O pět minut později již těch šest mužů stálo pod širým nebem. Byla tma jak v pytli, neboť měsíc již zašel a v celém Copper Hillu nesvítila ani svíčka.

Jones je odvedl ke stáji. Stájník, který spal na slamníku, nevěděl, která bije, když ho vytáhli, svázali a do úst mu nacpali roubík. Mitchell všechny varoval: „Hlavně nestřílet!“

Vyhlédli si ty nejlepší koně, osedlali je a odjeli z města, které se již těšilo na jejich smrt.

Charley vytáhl z kapsy své hodinky. Bylo něco po půlnoci.

Kolem páté hodiny přijdou stráže střídat Tannera a odvést odsouzené k popravě. To znamenalo, že mají náskok více než čtyři hodiny.

„Ti nás už nedostanou,“ prorokoval Jeff McCoy, který četl Charleymu myšlenky. „Kromě toho je nás šest, jsme po zuby ozbrojení a víme, co by nás čekalo, kdyby nás znovu chytili. Jenom ať přijdou.“

„Jo, myslím, že máme velkou šanci,“ přisvědčil Charley.

Otočil se v sedle a naposledy pohlédl na spící město.

„Adieu, Copper Hille!“

„Živý už se tam nikdy nevrátím,“ prohodil Billy McCoy.

„Já taky ne,“ řekl Dale.

„Než bych třicet let rozbíjel kámen, to radši budu bojovat do poslední kapky krve,“ dodal Behan.

Jones se obrátil na McCoye a otázal se: „Kam?“

„ Pořád na západ,“ zněla odpověď.

„To znamená, že nejdřív budeme muset překonat hory a pak prašnou poušť Alkali Flats,“ poznamenal Jones.

„Zdá se, že se tu opravdu vyznáš,“ podotkl Charley.

Jones přikývl.

„Kdysi jsem hnal dobytek z Texasu do Arizony. - Jo, znám cestu na západ.“

„Prima!“ zabručel Buck.

„Vpřed!“ zvolal Mitchell.

S Jonesem v čele pak zamířili k horám.

+ + + + +

Paprsky odpoledního slunce spalovaly krajinu i šest uprchlíků.

Vpředu se rozprostírala rovina bez konce. Nad obzorem se tetelil vzduch prosycený šedobílým prachem.

Jones zvedl ruku. „Alkali Flats.“

„Tady se asi mockrát koupat nebudem,“ poznamenal Buck.

„To teda ne,“ přitakal Gary. „Je to to nejsušší místo, jaké si dokážete představit, a navíc je tu horko jak v pekle. Patří to k Llanu Estacadu. Musíme tu poušť překonat, abychom se dostali k Rio Pecos.“

„A objet se to nedá?“ otázal se Behan, jemuž se vyhlídky předestřené Jonesem pranic nelíbily.

„To by trvalo příliš dlouho a navíc by na nás mohli narazit šerif z Copper Hillu a jeho lidé,“ odtušil Jones. „Do Flats za námi žádný příčetný člověk nepojede. To je naše šance. Jestli tu poušť překonáme, setřeseme je.“

„A co voda?“ otázal se Charley.

Gary ukázal na západ. „Je tam jeden pramen a já ho znám. Jenže Komanči ho znají také a často tam číhají na bledé tváře a jejich skalpy.“

„Komanči?“ zašeptal Behan.

Billy McCoy se na něho zašklebil. „Bojíš se? Máš plné kalhoty?“

„Starej se sám o sebe!“ odsekl Behan.

„Klid!“ zvolal Charley. „Hlavně žádné hádky, jasné?“

„Myslíš si, že jsi tu šéf?“ zavrčel Billy.

Charley přikývl.

„Jo. Nezapomeňte, že to já jsem vás dostal z lochu. Beze mé by vás teď žrali červi!“

„A bez nás zase nedostanete těch dvě sta tisíc babek!“ zařval Billy.

„Ne?“ Charley na něj vrhl ledový pohled. „Chcete nás snad podvést? To bych vám neradil. Já a můj kámoš bysme do vás napumpovali tolik olova, že by vás nezvedl ani tucet funebráků.“

Billy zrudl.

„Takže vy si myslíte, že umíte střílet lip než my?“ vykřikl.

„Vsadím se, že jo,“ odvětil Charley a ukázal na Dalea. „Hlavně on! To je člověk, který oddělal Billyho Kida - a vy víte, jaký to byl ostrostřelec.“

„Billyho Kida?“ nevěřícně užasl Jeff McCoy. „To je nesmysl! Toho přece sejmul Pat Garret.“

„Jo?“ zpochybnil to Charley. „A byls u toho?“

„My ne, ale…“ začal Jeff.

Mitchell ho zarazil jediným mávnutím ruky. „Jestli jste to neviděli na vlastní oči, tak o tom nic nevíte. Když Garret přišel, byl už Billy mrtvý. Můj kámoš musel zmizet. A co udělal Garret? Rozhlásil, že Billyho sejmul on. A protože byl šerif lincolnského okresu, všichni mu to uvěřili. Celý svět mu to uvěřil. Ale pravda je jiná.“

„A já bych zase řekl, že nás vodíte za nos,“ utrousil Jeff a pohlédl na Bucka, který doposud nepromluvil ani slovo. „Ten že má být rychlejší než Billy the KM? To je blbost!“

Daleův kůň se náhle natočil tak, že Buckovi nebylo vidět na pravý bok, kde nosil kolt.

„Chceš to vyzkoušet?“ otázal se chladným hlasem.

Jeff pohlédl do očí, které připomínaly dva kusy ledu.

Vždycky si o sobě myslel, že je tvrdý. Ale ten pohled jím otřásl.

„Ty by sis to chtěl se mnou rozdat?“ zamumlal.

„Kdykoli,“ odvětil Buck.

Jeff na něj upřeně hleděl. Kdyby Dale zvedl pravý loket, znamenalo by to, že chce tasit.

A pak pomyslel na ty peníze, které na něj čekaly. Tolik peněz, tolik nádherných, přátelských, zelených dolarů. Proč riskovat? Jistě ještě bude mít příležitost vyzvat Dalea a jeho partnery.

„No dobrá,“ zavrčel, „nechci žádné spory.“

„To je dobře,“ pochválil ho Mitchell.

Jones dodal: „Jestli jste skončili, tak bysme mohli odvést koně někam do stínu. Řekl bych, že si to zaslouží.“

Ukázal na vyschlé koryto potoka. „Zůstaneme v tomto arroyu a zkusíme najít vodu.“

„Proč se zdržovat?“ odporoval Jeff. „Ještě pár hodin bysme mohli jet.“

„Do Flats bez vody?“ Jones na něj vrhl takřka soucitný pohled. „Než bysme narazili na další pramen, tak bys zdechl a tvůj kůň taky.“

„Uděláme, co řekne Gary,“ rozhodl Charley. „Je z nás v těchto věcech nejzkušenější.“

Jones je přivedl k arroyu, kde se uvelebili ve stínu jedné skály.

„A kde je ta voda?“ posměšně se otázal Billy McCoy. „Žádnou nevidím.“

„Stačí jenom trochu kopat,“ opáčil Jones a kývl na ohyb koryta. Zde byl písek vlhčí než jinde. Byl do něj otisknut jemný filigrán ptačích stop.

„Ten písek je vlhký. Přilétají sem ptáci, aby se tu napili. Dole by měla být voda.“

„Jdeme na to,“ řekl Charley a sesedl z koně.

Bylo to velmi pracné, protože neměli nic kromě nožů. Když vykopali asi půl yardu, byl už písek mokrý. Muže trápila žízeň. Stáhli si z krků šátky, položili je na písek a počkali, až se do nich natáhne vlhkost. Poté je vysáli.

„Stačí,“ řekl Jones po půlhodině hrabání. Na dně jámy se leskla voda.

Nejprve dali napít koním, teprve poté přišla řada na ně. Když si chtěli naplnit polní láhve, Jones zavrtěl hlavou.

„Počkejte do rána, pak bude voda čerstvější.“

„Nebylo by lepší jet přes Flats v noci?“ otázal se Charley.

Gary zavrtěl hlavou.

„Ne. Potmě bych mohl minout ten pramen a pak bychom byli ztraceni.“

„Jsem rád, že tě máme,“ prohodil Buck.

„Já taky,“ dodal Charley.

„Tebe jsme přece vzali jako kuchaře, ne?“ obrátil se Jeff McCoy na Benana.

Dale se usmál.

„Správně. Tak se předveď, ukaž nám, co umíš.“

Behan mlčel. Nasbíral v arroyu chrastí a rozdělal oheň.

„Ať to moc nekouří,“ radil Jones.

„Bojíš se rudokožců?“ zamumlal Behan.

Gary zavrtěl hlavou.

„Tady ještě ne. Ale muži z Copper Hillu můžou být blíž, než si myslíme. Radši se trochu podívám po okolí.“ Poté vyskočil na svého koně a odjel.

„Toho už nikdy neuvidíme,“ poznamenal Billy McCoy.

Buck odporoval: „Hloupost. Jsem si jistý, že se vrátí. Kam by jel? Jenom my mu můžeme nabídnout to, co potřebuje: ochranu a pomoc.“

„Správně, Bucku,“ přizvukoval Charley.

Billy na ně jedovatě pohlédl. „Vy dva jste se asi narodili spolu, co?“

„Jo,“ odtušil Charley.

Potravin moc neměli, vzali pouze to, co našli v šerifově úřadovně a ve stáji. Kromě toho Jones po cestě zastřelil divokého králíka. Velkorážní kulka však většinu masa znehodnotila. Behan jim ho podusil. Hned ho snědli.

„To nebylo zlé,“ pochvaloval si Charley. „Nechej jednu porci i pro Jonese.“

Behan umyl kotlík - jediný kus kuchyňského nádobí, který měli - pískem, aby šetřil drahocennou vodu.

Dale poznamenal: „Potřebujeme zásoby a jednoho koně, který by je nesl, jinak se tam nedostaneme.“

„Jo, také o tom přemýšlím,“ přisvědčil Charley.

Pohlédl na McCoye a dodal: „Kam vlastně jedeme? Kde vás váš kumpán čeká?“

Jeff McCoy kývl přes rameno. „V St.Augustinu. To je jedna opuštěná dostavníková stanice v Arizoně. Když jsme se museli rozdělit, tak nám Falcon slíbil, že se tam znovu setkáme.“

„Falcon?“ Buck trhl hlavou. „Black Falcon?“

Jeff se souhlasně usmál.

„Jo, přesně ten. Copak, ztratils kuráž?“

Buck jen pokrčil rameny. Nikdy toho moc nenamluvil.

„Takže vy jste byli parťáci Černého sokola?“ podivil se Charley. „Tak to jsem teda o vašich přepadech už slyšel.“

„Aby ne,“ prohodil Jeff dmoucí se pýchou. „My jsme nikdy nedělali nic malého.“

„Peníze na žoldy pro armádní pevnosti na Jihozápadě,“ dodal Mitchell. „Jak jste se k tomu dostali?“

„Nebylo to těžké,“ zazubil se Jeff. „Chlápek, který je měl transportovat, si myslel, že nepotřebuje velkou ochranu. Asi byl přesvědčený, že se poděláme z jeho modré uniformy. Byli tam jenom on, vozka a čtyři kavaleristé, nikdo další. Teď je žerou červi.“

„Takže vy jste je…“ zamumlal.

„Samozřejmě,“ přikývl Jeff. „Popadali z koní jak loutky, když jsme je provrtali olovem. Potom jsme se rozdělili, abychom zmátli pronásledovatele. Falcon si vzal ty prachy. Čeká na nás v St. Augustinu. To, že nás potom chytili v Copper Hillu kvůli jiným věcem, byla prostě smůla.“

„Kdybych byl ten Falcon,“ řekl Charley, „tak bych se někam vypařil a nečekal na vás. To jste si jím tak jistí?“

„Problém je v tom, že ty nás neznáš, kdežto Falcon ano,“ odtušil Jeff. „Kumpány, jako jsme my, by už nikdy nenašel. A kromě toho - well, kdyby s těmi penězi zmizel, tak by musel počítat s tím, že si ho jednoho dne najdeme. A to nebude riskovat.“

„Doufám, že máš pravdu,“ podotkl Charley. „Je to ve tvém zájmu. Já totiž chci svůj podíl, a jestli ho nedostanu, budu hodně nepříjemný.“

„Já taky! „řekl Buck.

„Žádný strach, chlapci,“ chlácholil je Jeff. „Dostanete, po čem toužíte.“

Přitom vrhl na svého bratra významný pohled.

+ + + + +

Jones se za soumraku vrátil.

„Viděl jsem prach na úpatí hor,“ řekl, když sesedal z unaveného koně. „Vyrazíme tři hodiny po půlnoci. První úsek cesty nebude obtížný. To nejtěžší přijde až potom. Ale to už bude svítit slunce.“

Pojedl a lehl si na prohřátý písek, přičemž si hlavu podložil sedlem.

„Budeme potřebovat potraviny a jednoho koně navíc, jestli se chceme dostat dál,“ poznamenal Mitchell, „myslím do Arizony.“

„Arizona?“ zamumlal Gary. „To je celkem dlouhá cesta, ne?“

„Čím dále od Copper Hillu, tím lépe,“ podotkl Charley.

Jones se poškrábal na bradě. Díky vráskám vysušeným sluncem vypadal starší, než ve skutečnosti byl.

„Znám jednu obchodní stanici na cestě do El Pasa. Budeme tam, hned jak budeme mít za zády poušť. Tam dostaneme, co budeme potřebovat.“

„Jak?“ otázal se Charley. „Vždyť nemáme peníze.“

„Znám tam jednoho muže,“ odtušil Jones. „Kdysi jsem mu pomohl, když pár desperátů chtělo vyloupit jeho stanici. Ten mě neodmítne.“

„Můžeme si to vzít i bez peněz,“ cynicky poznamenal Jeff McCoy a z palce a ukazováčku udělal pistoli. „Peng! Stačí nám revolver.“

„Ne,“ řekl Gary. „Ten muž je můj přítel. K tomu bych se nepropůjčil.“

„To nebude třeba,“ zasmál se Billy McCoy. „Jenom nám tu stanici ukážeš a zbytek vyřídíme my.“

Jones se obrátil na Mitchella: „Dobře poslouchej, myslím, že nejsi takoví jako ti dva zabijáci. Ta obchodní stanice leží na cestě mezi El Pasem a Santa Fé. Na té cestě je poměrně hustý provoz a neustále tam patroluje kavalerie. Jestli tam dojde k přestřelce, budeme mít na krku armádu.“

„Neměj strach, tvému příteli se nic nestane,“ ubezpečoval ho Mitchell.

Jeff McCoy vrhl na Jonese zamračený pohled. „Těmi dvěma zabijáky myslels mě a Billyho?“

„No a?“ Jones jeho pohledu neuhnul. „Copak nejste zabijáci? Všude, kde se objevíte, to smrdí hřbitovem.“

„To se mi odvažuješ říct do očí?“ zavrčel Jeff a pohnul rukou směrem k revolveru.

Jones zůstal klidný. Stále měl hlavu opřenou o sedlo. Přes sebe měl natáhnutou vlněnou deku. Levou rukou si podpíral hlavu, pravou měl pod dekou.

„Chceš oddělat i mě?“ otázal se Jeff a McCoye. „Kdo by vás pak vedl přes Alkali Flats? Kromě toho bys byl mrtvý dřív, než bys vytáhl kolt z pouzdra.“

„Kecy! „zvolal Jeff.

Tu se do toho vložil Mitchell: „Nejsou to kecy. Vsadím se, že má pod dekou kolt a celou dobu na tebe míří.“

V tom okamžiku si Jeff uvědomil, že udělal chybu.

„Ten chlap jenom blufuje!“ vyštěkl. Na čele se mu třpytily kapičky potu.

„Blufuješ, Gary?“ otázal se Charley.

„Může to vyzkoušet, když si tak věří,“ odtušil Jones.

Jeff McCoy se potil stále víc.

„Někdy na to dojde,“ zamumlal a otočil se.

Jones vytáhl ruku zpod deky. Byla prázdná.

„Věděl jsem, že to je bluf,“ usmál se Mitchell. „Výstřel by na naši stopu přivedl hlídku z Copper Hillu - a ty to víš stejně dobře jako já.“

„Držte si McCoye od těla, nebo zemřete,“ zašeptal Jones a zavřel oči.

Charley svolal muže a rozdělil hlídky. „Garyho necháme spát. Byl v sedle, když my jsme odpočívali,“ podotkl nakonec.

Nikdo nic nenamítal.

+ + + + +

Z arroya vyrazili, když už byla úplná tma. Předtím si naplnili láhve, dali napít koním a pak se dosyta napili sami.

Jones je vedl na západ. Jejich koně rozviřovali solný prach, který se jim usazoval na rtech a od něhož jim opuchaly jazyky. Pronikal jim dokonce i do nosních dírek a velmi tak ztěžoval dýchání. Navíc se přes oblečení dostával až na kůži, kde také vykonal své.

„To je Alkali Flats!“ prohodil Gary.

„Jestli tu ti chlápci z Copper Hillu najdou naše stopy, určitě si na nějaké pronásledování nechají zajít chuť,“ zamumlal Charley. „Za to my si to budeme muset užít naplno.“

„Podle mě by bylo lepší to objet,“ poznamenal Billy McCoy.

Vyšlo slunce a zanedlouho začalo nesnesitelně pálit. Jones nechal na hodinu zastavit a rozdělil vodu pro koně.

„Šetřete jí! „nabádal.

Když pak pokračovali, šli pěšky a vedli koně za sebou, aby šetřili jejich síly. Poušť se zdála být rovná jako deska, ovšem to byl jen klam. Ve skutečnosti totiž byla doslova protkaná vyschlými koryty a písečnými dunami, mezi nimiž se jako bájné nestvůry tyčily skály prapodivných tvarů.

Kolem poledne se na západě objevily modré obrysy vzdálených hor.

„Sacramento Mountains,“ podotkl Jones. „Ale jsou dál, než jak to vypadá. Než se k nim dostaneme, budeme muset překročit Rio Pecos.“

„K čertu s nimi!“ zaklel Jeff McCoy. „Radši mi pověz, kde najdeme vodu.“

Gary ukázal na ptáka, který právě vyletěl z křoví.

„Vidíte ho? To je křepelka. Nevydrží dlouho bez vody. Stačí, když pojedeme za ním, to je všechno.“

„Všechno?“ zavrčel Jeff. „A co když se nám ztratí? Vyznáš se tu?“

Jones zastavil svého koně, postavil se ve třmenech a rozhlédl se.

„Už jsem tu dlouho nebyl. Poušť všude vypadá stejně. Může člověka zmást.“

Pak poodjel kousek k jednomu skalnímu bradlu.

„Možná, je někde za tím, nebo také ne. Vidíte ještě tu křepelku?“

„Letěla nad skalou!“ zvolal Charley.

„Za ní!“ zvolal Jeff McCoy.

Stoupání bylo tak strmé, že znovu museli sesednout a vést totálně vyčerpané koně za sebou. Na skále slunce pálilo s dvojnásobnou intenzitou. Měli pocit, že jim hoří podrážky. A všude ten hrozný solný prach.

„Já už to nevydržím!“ hlesl Billy McCoy. Strhl láhev z hrušky sedla a vypil celý svůj příděl až do poslední kapky.

„A co když tam žádnou vodu nenajdeme?“ komentoval to Charley. „Nikdo z nás ti nedá ani loká.“

Billy na něj pohlédl očima červenýma od prachu.

„Jdi k čertu! Kdo si myslíš, že jsi?“ Pak vytáhl kolt a dodal: „Když budu potřebovat vodu, tak si ji vezmu. Od vás!“

Charley pohlédl na ten kolt. Jeho hlaveň mířila na něj. Jestli to ten blázen zmáčkne, je po něm.

Jones s Běhaném mlčeli. Jeff McCoy jen přivřel oči.

„Schovej to, chlapče,“ procedil Charley mezi zuby.

„To určitě!“ zařval Billy McCoy. „Jestli ještě jednou cekneš, tak tě oddělám!“

Náhle se ozval Buck: „Zapomněls na mě, Billy.“

Poté tasil, aniž by si toho někdo z přítomných vůbec všiml. Prostě v jednom okamžiku v ruce kolt neměl a v druhém měl.

„Prach a broky!“ zvolal Jeff.

„Ty se drž zpátky!“ řekl Dale. „Jestli jenom mrkneš na svůj revolver, tak tvého bráchu provrtám.“

„Tak co, Billy?“ zeptal se Charley. „Můžeš mě odkrouhnout, protože mám kolt v pouzdře. Ale dlouho bych na onom světě sám nebyl.“

„To teda ne,“ přizvukoval Buck. „Billy by šel hned za tebou a pak by byl na řadě Jeff.“

Mrkl na Jeffa a prohodil: „Co ty, máš chuť zemřít?“

Jeff si olízl oschlé rty.

„Billy, přestaň blbnout!“ zavrčel.

„Půjdu do toho, když do toho půjdeš ty!“ vykřikl Billy. „Ti se neodváží nás oddělat. Jak by se dostali ke těm penězům?“

„Kašlu na peníze!“ ledovým hlasem řekl Dale.

„Je to šílenec,“ zabručel Gary. Mínil tím Billyho McCoye.

Lew Behan mlčky pozoroval scénu. Byl hráč a nechával si své trumfy až na konec. Bylo však jasné, že se přidá k té straně, která vyhraje.

Jeff byl inteligentnější než jeho bratr. Dobře si své šance prokalkuloval, a proto nesdílel bratrův optimismus.

Zvedl ruku a smířlivým tónem řekl: „Jen klid. Nechci, aby tekla krev - stačila by mi voda.“

Buck pohlédl do Billyho strhané tváře. „No a co teď? Pořád ještě chceš zkusit štěstí?“

„Raději to nedělej,“ zamumlal Mitchell.

Billy zaklel, sklonil kolt a strčil jej do pouzdra.

„To vám nezapomenu!“ zavrčel.

Charley se usmál.

„Zapíšeme si to za uši, že Bucku?“

Buck s koltem v ruce zvolal na oba McCoye: „Jeďte! A pěkně před námi, ať vám vidím záda.“

„Pojď, Billy,“ řekl Jeff.

Behan se náhle rozesmál. „Co všechno dokáže s člověkem udělat kapka vody - když ji nemá.“ Poté se vydal za Jonesem, který s respektem hleděl do hlubiny, jež zela pod bradlem.

Charley přijel k Buckovi. „Díky,“ zamumlal.

Dale se usmál, avšak jeho oči zůstaly vážné.

„Přece jsem nemohl připustit, aby tě oddělal. Koneckonců, tobě musím přece poděkovat za to, že mě v Copper Hillu nepověsili.“

„Jedem!“ zvolal Jones a vydal se dolů po nebezpečně strmém suťovém svahu. Jeho koni na něm neustále ujížděla kopyta.

Ostatní jej hned následovali. Před nimi se rozevíralo meandrovité údolí, z něhož vanul chladný vítr. Koně zafrkali.

„Větří vodu!“ zvolal Mitchell. „Sakra, Gary, nejradši bych tě políbil.“

„To radši ne,“ uchechtl se Jones. „Nechej si to pro ty slečny, které se na tebe budou věšet, až budeš mít ty peníze.“

Údolí se točilo kolem jednoho ostrohu. Mezi kameny se tam zelenala tráva. Náhle již byl vzduch čistý a po štiplavém solném prachu nebylo ani památky. Na úpatí skalní stěny vyvěral pramen. Tůň měla zhruba dvacet kroků v průměru. Ze všech stran k ní vedly zvířecí stopy.

„Tady je to!“ řekl Jones. „Dobrá, čistá voda. To nejlepší, co můžete v celé Alkali Flats najít.“

Mužům se rázem zvedla nálada, koně se hrnuli k vodě.

„Dejte jim pomalu napít - ale pomalu!“ varoval Charley.

Sesedl, klekl si a ponořil obě ruce i obličej do chladné vody. Ostatní následovali jeho příkladu. Pouze Dale se držel zpátky, aby neztratil McCoye z očí.

Mitchell cítil, jak mu voda hojí hrdlo sužované solným prachem. Když zvedl hlavu, byl Jones pryč.

„Kde je Gary?“

„Odjel pryč,“ odvětil Buck.

„Zmizel!“ zvolal Billy McCoy. „Ten čubčí syn nás nechal ve štychu!“

„Ne, on není takový ksindl jako ty,“ řekl Buck. „Chtěl se jenom přesvědčit, jestli sem kromě zvířat nemíří i někdo jiný. Třeba rudokožci.“

Jones se po chvíli objevil na konci údolí. Přijel k nim, sesedl a odvedl koně ke žlabu. Teprve poté se napil ion.

„Tak co?“ otázal se Charley.

„Všechno v pořádku.“ Jones si otřel kapky vody z brady. „Jsme tu sami. Dřív se to tu jen hemžilo Komanči, kteří vyráželi přes Hano loupit koně a skalpy.“

„Aspoň, že ti tu nejsou,“ podotkl Jeff McCoy. „Armáda je poslala do věčných lovišť nebo do Fort Sill.“

„To si myslíš ty,“ zabručel Jones. „Já vím svoje. Několik band ještě v Hanu zůstalo. A protože vědí, že musí zemřít, bojují ještě nemilosrdněji než dřív. Sáms to přece řekl: potřebuješ nás, protože nechceš sám projíždět indiánským územím.“

„Myslel jsem tím jenom Apače,“ namítl Jeff. „Komanči - ach, ksakru, podle mě přeháníš.“

„Komanči a Kiowové!“ poznamenal Gary a rozhlédl se po skalách tyčících se kolem údolí. „Nemusíte mi věřit, ale já je znám.“

„Já ti věřím,“ řekl Charley. „Budeme se mít na pozoru, že, Bucku?“

„A nejenom před rudokožci,“ dodal Buck, přičemž pohlédl na McCoye.

+ + + + +

Dalea probudil Mitchell.

„Máš hlídku,“ zašeptal Charley.

Buck přikývl. Vylezl zpod deky, nasadil si na hlavu klobouk a chopil se pušky.

„Po tobě je na řadě Behan,“ podotkl Charley a natáhl se na svou přikrývku.

Koně klidně spali. Někteří z nich si dokonce lehli na zem.

Buck se prošel kolem tábora. Měsíční svit se odrážel od hladiny jezírka.

Do ticha noci se odráželo zurčení pramene a chrápání mužů.

Buck se posadil na kámen. Spolu s Mitchellem se utábořil stranou od ostatních. McCoyové spali spolu, Jones si lehl u koní a Behan za jednou skalkou.

Nic je nespojovalo, nic kromě nebezpečí, které pro ně znamenala poušť, pronásledovatelé a indiáni. Až však toto nebezpečí pomine, vrhnou se na sebe jako draví vlci - kvůli dvěma stům tisícům dolarů. Možná jen Jones byl výjimkou. Zdálo se, že mu o peníze nejde.

Buck za sebou uslyšel šelest. Okamžitě se otočil.

„Nestřílej, to jsem já - Lew!“ ozval se Behanův hlas.

„Pojď blíž, ať na tebe lépe vidím,“ prohodil Buck.

Behan se vynořil mezi skalami. „Nemohl jsem spát, tak jsem si řekl, že bych ti mohl dělat společnost.“

Dale odložil pušku a hráč si sedl vedle něj. Kývl za sebe směrem k místu, kde spali McCoyové, a řekl:

„Co si myslíš o těch dvou darebácích?“

„Ty víš dobře, co si o nich myslím,“ suše utrousil Dale.

Behan se zachechtal a promnul si ruce.

„Jo, vím to. Nejsem slepý. Billy je hlupák a jeho bratr také není tak mazaný, jak se tváří. Jsem hráč a vždycky si pořádně prohlídnu své karty, než je vyložím na stůl. Řekl bych, že vsadím na tebe a Mitchella.“

„Jak to myslíš?“ zamumlal Dale.

Behan se k němu sklonil a dodal: „Vy a já jsme dohromady tři. Pak by proti nám ostatní neměli šanci. Sebereme těch dvě sta tisíc a rozdělíme si je mezi sebe. To by znamenalo, že by každý z nás dostal o pětadvacet tisíc dolarů víc, než kdybychom se museli dělit s Jeffem a Billym. To snad stojí za úvahu, ne?“

„Zapomněls na Black Falcona,“ namítl Buck. „Víš, kdo to je? Je to zabiják, to ti povím. Jeden z těch nejhorších.“

„Co by svedl proti tobě, střelci, který oddělal Billyho Kida?“ usmál se Behan. „Ty si vezmeš jeho a já s Mitchellem vyřídíme McCoye. A hned jak budeme mít ty peníze, tak nasedneme na parník a odplujeme do Jižní Ameriky! To by se ti nelíbilo?“

„Nezní to špatně,“ připustil Dale.

„Tak co?“ Behan mu pohlédl do očí. „Tři proti třem a překvapení hraje pro nás. Bude po nich, než si uvědomí, co se děje. Se mnou můžeš počítat. Střílím přesně a rychle.“

„A Jones?“ otázal se Dale.

Behan pohrdlivě mávl rukou.

„Ach, ten. Ten má v hlavě jen ty svoje krávy. Dáme mu pár set dolarů, ať si může někde na severu koupit ranč. Ale jestli chceš ušetřit peníze, tak potom je tady ještě jeden způsob.“

„Jaký?“

„Zbavit se ho. Olovo je levnější než zlato.“

Buck zavrtěl hlavou.

„Ne. Nezabiju někoho, komu vděčím za tolik jako Garymu Jonesovi. Bez něj bychom v Alkali Flats pomřeli žízní.“

„Och, to klidně vyřídím sám, když mi dáte volnou ruku,“ odpověděl Behan.

„V žádném případě!“ varoval jej Dale. „Nikdo mu nezkřiví ani vlas, jasné?“

Behan přikývl.

„All right. Jenom klid. Jestli se o těch dvě sta tisíc budete dělit jenom se mnou, tak nám zbude dost na to, abychom něco nechali i jemu. Bude rád, když z toho vyjde se zdravou kůží a bude si někde moct koupit kousek půdy.“

„To doufám,“ zavrčel Buck.

Behan na něj namířil ukazováčkem: „Takže bude to tak, jak jsme se domluvili: Ty si vezmeš Black Falcona. Řekni svému společníkovi, že on se vypořádá s Jeffem McCoyem. Billy bude můj. Hned, jak nás přivedou k tomu pokladu, tak to s nimi vyřídíme. Domluveno?“

„Domluveno,“ přikývl Dale.

Zívl si a podotkl: „Uch, jsem nějaký unavený. Dobrou noc, parťáku, a měj se na pozoru.“

„Ty také - parťáku,“ zamumlal Behan.

Buck si vzal pušku a odešel. Měsíc zmizel za obzorem a zvedl se chladný vítr. Zdálo se mu, že slyší šepot.

Přikrčil se a nastražil uši. Šepot přicházel z míst, kde spali McCoyové.

„Kují něco nekalého,“ pomyslel si.

Za skalou, za níž leželi McCoyové, se dalo snadno skrýt. Buck se tam začal plazit. Pohyboval se neslyšně jako had. Co si ti dva jenom mohou šeptat uprostřed noci?

Když vylezl na temeno nevysoké skály, pohlédl dolů. Slyšel jejich přidušené hlasy.

„…jsem pro to rovnou je oddělat. Behan je na hlídce, toho odkrouhnu nožem. Pak vyřídíme ostatní. Napumpujeme do nich olovo, když budou spát.“

To navrhoval Billy, rozený dobrák.

„Ne!“ odporoval Jeff. „Nezapomeň i na Apače. Budou nám hrozit, dokud se nedostaneme za Rio Grande. Sami proti nim nemáme šanci.“

„A potom?“ otázal se Billy. „Chceš se s nimi dělit?“

Jeff se tiše zasmál.

„Ale bratře, copak mě neznáš? Kdo mluví o dělení? Jenom nám pomohou se dostat do St.Augustinu.

Potom je vyřídíme. Pomůže nám přitom Black Falcon. Vezme si Dalea. A jestli při tom něco koupí, tím lip pro nás.“

„Jo, pak těch dvě sta tisíc zůstane jenom nám dvěma,“ přisvědčil Billy.

Buck se vrátil zpátky. Slyšel toho již dost. Do St.Augustinu byli v bezpečí, ale pak si budou muset dát pozor.

+ + + + +

Jones, který držel poslední hlídku, je za ranního šera probudil křikem:

„Vstávejte, lenoši!“

Muži s reptáním vylézali z přikrývek. Jones mezitím dal napít koním. Behan rozdělal oheň a uvařil něco, čemu říkal snídaně.

„Budeme muset lovit, jinak se do Lindsayho obchodní stanice nedostaneme,“ poznamenal Jones.

„Lovit? Na poušti?“ zavrčel Billy McCoy. Byl čím dál tím podrážděnější.

„Stačí se podívat na zvířecí stopy kolem tůně. I v poušti žije zvěř,“ poučil ho Gary.

Při sedláni Charley zamumlal k Buckovi: „Viděl jsem, jak za tebou šel Behan. Co od tebe ta krysa chtěla?“

„Nic moc,“ odtušil Buck. „Tvrdil, že pro něj a pro nás dva bych těch dvě sta tisíc bylo tak akorát. Ostatních se podle něj máme zbavit, hned jak nás přivedou k těm penězům.“

„Podívejme!“ usmál se Charley. „To není špatný nápad. Tím by se jenom zvýšil náš podíl. Cos mu na to odpověděl?“

„Řekl jsem, že souhlasím.“ Dale sáhl pod břichem svého koně po podbřišníku. Koutkem úst pak poznamenal: „Jenže McCoyové chtějí to samé. Chtějí nás oddělat, hned jak jim pomůžeme dostat se do St.Augustinu.“

„S tím jsem počítal,“ zamumlal Mitchell. „Aspoň že víme, na čem jsme.“

Jones dal znamení, muži nasedli a vyrazili. Jejich láhve a vůbec všechny nádoby, které měli, byly plné vody.

Když vyšlo slunce, Jones zastavil.

„Podívám se teď po nějaké zvěři. Jeďte dál na západ. Až začne být vedro, tak si najděte nějaké stinné místo a počkejte tam na mě.“

„Jsem dobrý lovec,“ řekl Charley, „pojedu s tebou.“

„Jak chceš,“ zabručel Gary a zamířil k jednomu skalisku. Odtud pozoroval, jak ostatní táhnou dál.

„Za bílého dne se neloví snadno,“ poznamenal Mitchell.

„V poušti ano,“ odvětil Jones. „Jeleni se za vedra stahují do stínu. Musíme je jenom vystopovat a vyhnat, to je všechno.“

Mluvil o tom, jako by to bylo jednoduché. Mitchell však tušil, že budou potřebovat notnou dávku štěstí.

Po chvíli se Gary zeptal: „Zabili jste někoho, když jste vyloupili banku v Copper Hill?“

„Ne, obešlo se to bez krveprolití,“ odpověděl Charley.

„A přesto vás odsoudili k smrti?“ Jones na něj tázavě pohlédl.

Mitchell pokrčil rameny.

„Jo. Soudce Tate měl asi špatný den.“

„Taky se mi zdá,“ přitakal Jones a poškrábal se na zarostlé bradě. „To jste ty zabijáky, ty McCoye, pustili jenom kvůli těm penězům?“

„Kvůli čemu jinému?“

„Well, zdá se mi, že vám dvěma o peníze nejde,“ zabručel Jones. „Poslouchej, amigo, mám pár kamarádů v Mexiku. Jsou to Texasané jako já, co po prohrané válce odešli z Jihu a začali pracovat jako kovbojové v Mexiku. Až bude po všem, tak tam odjedu - nebo možná už předtím, jestli se ke mně připojíte.“

Hovořil naléhavým tónem. „Jeďte se mnou! Vykašlete se na ty bastardy posedlé vidinou peněz. Vy jste jiní než oni, cítím to. Zavedu vás ke svým přátelům, a když se za vás přimluvím, budete tam vítáni. Mexiko je krásná země. Už jste tam někdy byli?“

Charley zavrtěl hlavou.

„Ne. Ale jestli si myslíš, že jsme jiní než ostatní, tak se mýlíš. My ty peníze chceme.“

„Že bych se ve vás tak zmýlil?“ Jones mu pohlédl do tváře. „No jo, asi jo. Škoda. - Teď už mi pověz jen jedno: Jak by člověk, jako je ten Black Falcon, mohl dopravit těch dvě sta tisíc dolarů do St.Augustinu? Na to by přece potřeboval několik koní a to by bylo nápadné. Nebo si myslíte, že kavalerie spí?“

„To určitě ne,“ odvětil Charley. „Ale ty peníze jsou určeny pro vojáky a armáda žold vždy vyplácí jen v papírových penězích, nikdy ne v mincích. A dvě sta tisíc dolarů v bankovkách je možné snadno schovat do nějaké bedny nebo pytle.“

Jones na něj udiveně pohlédl. „Jak to, že toho tolik víš o armádě?“

„Upsal jsem se té hnusné kavalerii na čtyři roky,“ odpověděl Charley. „Byl to strašný život. Špatné jídlo, dril od rána do večera. Hned první zimu jsem zdrhl.“

„Tak žes dezertoval?“

„Jo, tak tomu říká armáda. Ale udělalo to hodně lidí. Nejsem jediný.“

„A Dale?“

„Toho jsem poznal tenkrát. Jsme spolu už dlouho. Byl to dobrý voják, ale jeden ničemný seržant ho tak dlouho šikanoval, až mu Buck jednoho dne vrazil nůž do břicha. Musel zmizet, jinak by ho postavili ke zdi.“

„Vypadá to, že toho máte za sebou celkem dost,“ zamumlal Jones.

„Jo, to máme,“ zazubil se Mitchell. „A jsme mazaní. Jestli se s McCoyi pohádáme o ty peníze, tak raději vsaď na nás.“

Jones přivřel oči a svraštil čelo.

„Budu se držet zpátky. K čertu s penězi! Je na nich krev a to není nic pro mě. Zmizím, hned jak budu moct.“

„Ale nejdřív nás dovedeš do St. Augustinu, amigo!“ poznamenal Charley a varovně položil dlaň na revolver. „Chtěls zdrhnout už dneska, co? Myslel jsem si to.“

„Ne, ne,“ bránil se Gary. „Jsem ti zavázaný za to, žes mě pustil z vězení. Ten dluh chci splatit. To ses ke mně přidal kvůli tomu? To nebylo nutné. Já neuteču. Jenom se mnou nepočítejte, až budete chtít vyřídit McCoye.“

„O.K.,“ podotkl Mitchell. „Je dobře, že víme, na čem jsme. Behan se nepočítá a McCoye zvládneme.“

Celou dobu jeli na jih. Náhle Jones zastavil a ukázal na zem před sebou.

„Vidíš to? Manitou nám je nakloněn.“

Charley spatřil stopy nějakého zvířete. Vedly k dolině zarostlé mesquitou.

„Jsou dole, ve stínu,“ zašeptal Gary.

„Jsi si jistý?“ otázal se Mitchell. Rozbušilo se mu srdce. Maso skutečně nutně potřebovali.

„Jo,“ zamumlal Jones.

Sesedl a odvedl svého koně za skálu. Poté si navlhčil ukazováček a zkusil, odkud vane vítr. Moc toho nezjistil, takže nabral do hrsti písek a hodil jej do vzduchu. Spokojeně sledoval, jak jej vítr odnáší směrem od nich.

„Vítr fouká proti nám, takže nás nemohou vycítit. Objeď tu dolinu a pak se z druhé strany vydej dolů. Hned, jak tě zavětří, budou prchat na opačnou stranu - sem, takže se mi dostanou na mušku. Jasné?“

„Jasné,“ přisvědčil Mitchell.

Jones vytáhl pušku ze sedlového pouzdra a překontroloval náboje v zásobníku.

„Jdeme na to. Ale dávej si pozor, objeď tu dolinu velkým obloukem, ať je nevyplašíš předčasně.“

Charley vyrazil. Po chvíli se dostal za nevysoký hřeben, který jej skryl. Když z něj vyjel, ležela dolina po jeho levé ruce. Jonese již neviděl.

Zastavil se a položil si pušku přes sedlo. Možná, že se dostane ke střele. Čím víc masa, tím lépe.

Projížděl skupinou skal. Vítr odnášel prach zvířený kopyty jeho koně na sever. Nyní již byl na opačné straně dolinky.

Pobodl svého koně ostruhami do slabin a vyrazil do mesquitového houští. Zdálo se mu, že se v trnitých větvích pohybují nějaké stíny. Vystřelil tam a vykřikl.

Z křoví vyskočili dva jeleni a vydali se na opačnou stranu kotlinky. Tu třeskly dva výstřely z Jonesovy pušky. Gary se nemýlil. Zasáhl oba jeleny, kteří se skáceli do prachu. Charley už raději nestřílel, protože měl strach, že by mohl nešťastnou náhodou trefit Jonese. A toho muže potřebovali.

Když se k němu vrátil, byli již oba jeleni vyvrhnutí.

„Měli jsme štěstí,“ prohodil Gary k Charleymu.

Jednalo se o malé pouštní jeleny, vyhublé téměř na kost. I tak z nich však mohli získat maso na několik dnů. Jídelní lístek pro následující dny byl jasný.

+ + + + +

Buck jel na konci skupiny. Když Jones s Mitchellem odjeli pryč, tak se tam cítil jistěji.

Behan klusal v čele. Orientoval se podle slunce. Drželi se západního směru. O jejich nočním rozhovoru se Daleovi vůbec nezmínil.

„Na toho si musím dávat pozor,“ pomyslel si Buck. „S tou samou nabídkou, kterou dal mně, mohl přijít i za McCoyi.“

Komu mohl věřit?

Vlastně pouze Garymu Jonesovi, kterému tolik nezáleželo na penězích. Ostatní však byli schopní si kdykoli navzájem podřezat hrdla kvůli těm dvě sta tisícům dolarů.

Billy McCoy zastavil svého koně a ubalil si cigaretu.

„Můj poslední tabák.“

Vrhl na Bucka jedovatý pohled a dodal: „Proč pořád jedeš za námi? Máš z nás strach?“

„Vaše záda se mi líbí víc než vaše ksichty,“ odtušil Dale.

Billy zrudl.

„Takže máš strach!“ zvolal.

„Prostě vám nevěřím,“ opáčil Buck.

„Pojď, Billy,“ zamumlal Jeff, avšak jeho bratr zavrtěl hlavou. Byl podrážděný, jako ostatně poslední dobou pořád.

„Tvrdíš o sobě, žes oddělal Billyho Kida, tak proč se nás bojíš?“

„Neřekl jsem, že se vás bojím, jenom nesnáším ty vaše ksichty,“ procedil Buck mezi zuby.

„Co?“ zabručel Billy. „To si nenechám líbit!“

Chtěl sáhnout po revolveru, ale Buck byl mnohem, mnohem rychlejší.

Vystřelil, ještě než Billy vůbec stačil vytáhnout kolt z pouzdra. Kulka Billymu ustřelila cigaretu od úst. Zůstal mu tam jen kus papíru a pár lístků tabáku.

. „Dělej!“ řekl Buck. „Tas! Aspoň bych tě mohl konečně odprásknout!“

Jeff se pohnul a Buck na něj okamžitě namířil.

„Ty se do toho nepleť. Kdo mluví jako muž, musí jednat jako muž. Mohl bych vás klidně vyřídit oba. Vsadíte se, že to dokážu?“

Billy zbledl a olízl si lístky tabáku ze rtů. Smrt prošla těsně kolem něho. Těsněji už to ani být nemohlo.

„No dobře.“

Pustil pažbu revolveru a zvedl ruku. Třásla se.

„Jeď! „řekl Buck.

Všiml si Behanova obdivného pohledu. Hráč po celou dobu pozorně sledoval toto drama a jako by mu očima naznačoval: „Tak střílej!“

Kolem poledne panovalo vedro až k zalknutí. Slunce stálo v nadhlavníku. Na úpatí jedné skalní stěny Behan zastavil.

„Dál už nemůžu.“

Toporně slezl ze sedla. Ostatní následovali jeho příkladu. Buck odvedl svého koně stranou.

„Nechoďte ke mně!“ varoval. „Kdo se ke mně přiblíží, je mrtvý!“

Behan se jen usmál a přikývl. Oba McCoyové mlčeli. Bylo však na nich vidět, jak jsou rozzuření. Nemohli však nic dělat, protože nevěděli, ke které straně se přikloní Behan. Bojovat s ním a s Buckem zároveň si nedovolili.

Buck uvolnil podbřišník svého koně, aby mu ulevil. Poté nalil vodu z plechové láhve pokryté filcem do klobouku a dal koni napít. Sám si dal jen lok.

Pak se posadil na zem a opřel se o skálu. Vedro bylo nesnesitelné. Jeho tělo již nebylo schopno vylučovat pot. V očích ho pálil solný prach. Raději je proto zavřel.

Co to?

Že by usnul? Věděl jenom jedno: to, že na něj náhle padl stín. Někdo před ním musel stát a on si nevšiml, jak přichází. Kdo to byl - přítel či nepřítel?

Otevřel oči a bleskově sáhl po koltu.

„No, no,“ ozval se hlas Charleyho Mitchella, „odkdy střílíš na staré kamarády?“

Buck se uvolnil a v duchu si vynadal, že byl tak neopatrný. Ta zatracená solná poušť však ničila i ty nejtvrdší muže.

„Něco nového?“

Charley přikývl a ukázal na Jonese, který právě dával napít svému koni.

„Máme maso. Gary ulovil dva jeleny.“

„Na poušti se to zkazí,“ zabručel Buck.

Jones se obrátil a řekl: „Ne, ne, nařežeme ho na kousky a vysušíme ho na slunci. Udělám to. Za dva dny jsme na Rio Pecos a tam budeme moct lovit ryby i zvěř. Nebojte, do Lindsayho stanice to zvládneme.“

Buck s Charleym na sebe pohlédli. Jones byl neocenitelný.

„Ještě žes ho vzal,“ zamumlal Dale.

Jones rozdělal oheň a nakrájel maso na řízky, které pak opékal nabodnuté na klacku.

„Pojďte se najíst!“ zvolal na ostatní.

„Cítíš se jak u stáda, co?“ usmál se Charley.

Muži se okamžitě přiřítili hnáni hladem i vůní opékaného masa. Maso, pravda, chutnalo mdle, poněvadž neměli sůl, ale to jim tolik nevadilo.

„Musíme zůstat tady, ať můžeme zbylé maso nasušit,“ řekl Jones.

„Bez vody?“ namítl Jeff McCoy.

„Když budeme šetřit, tak s vodou vyjdeme až k McNallyho farmě, „ odpověděl Jones.

„McNallyho farma? Co to je?“ zeptal se Buck.

„Však uvidíte,“ zamumlal Jones.

Poté nařezal maso na dlouhé, tenké proužky, které pověsil na laso, jež přivázal mezi dvě skalní jehly. Tak se maso několik hodin sušilo. Přitom se kroutilo a scvrkávalo, takže potom připomínalo seschlý hadr.

„A to máme jíst?“ skepticky poznamenal Behan.

„Jo, akorát se to musí pořádně rozžvýkat,“ odvětil Jones. „Je to výživné a dlouho vydrží.“

Mezitím se setmělo. Koně dostali svůj příděl vody a také muži si dopřáli pár doušků. Brzy usnuli.

+ + + + +

Billy McCoy, který jel vepředu, prudce zastavil svého koně a tryskem se vrátil zpět.

„Indiáni!“ zvolal.

Všichni sáhli po zbraních.

„Kde?“ otázal se Jones.

Billy ukázal na jeden hřeben. „Tam, na druhé straně. Podpálili tam nějaký dům.“

Jones se usmál a prohodil: „To je McNallyho farma.“

„No a?“ zeptal se Jeff.

„Indiáni ji vypálili před pěti lety. Od té doby se tomu místu Komanči a Kiowové vyhýbají, protože věří, že tam sídlí zlí duchové.“

„Opravdu?“ zeptal se Mitchell.

Jones přikývl.

„Tím si můžete být jistí. Indiány tam rozhodně nenajdeme.“

Jeff McCoy si pohrdavě odplivl.

„Farma v poušti? To je přece nesmysl!“

„Jen hlupáci si myslí, že poušť je úplně suchá,“ poznamenal Jones. „Na podzim, v zimě a na jaře, když hodně prší, je všude voda. A na některých místech se udrží - stačí jen kopat. A takové místo je právě tady.“

„Jeďme!“ zvolal Buck.

„Well.“ Jones se opřel o hrušku sedla. „Kdysi sem přijel nějaký Jim McNally a usadil se tu. Hledal tu klid. Našel vodu, vykopal studnu a postavil vodní mlýn, který mu čerpá vodu z hloubky. Pak začal zavlažovat své údolí. Pěstoval kukuřici a choval krávy a ovce. Ženu neměl. Musel to být drsný život mezi chřestýši a pouštními krysami, ale McNallymu se líbil. Jednou, když jsme hnali dobytek do San Carlosu, jsme se tu stavili. Byl to mlčenlivý člověk, ale zdál se být spokojený, dokud…

Jones si promnul oči. Zvážněl.

„Dokud?“ zeptal se Charley.

„Dokud se u něho jednoho dne neobjevila horda banditů,“ odpověděl Jones pohnutým hlasem. „Byli to bílí zabijáci a Komanči. Běloši Komanče opili - no a vy víte, jak vyvádějí opilí indiáni. Nikdo vlastně neví, co u McNallyho pohledávali. Ti běloši si asi mysleli, že našel zlato. Bránil se a několik jich zranil. To je rozzuřilo do nepříčetnosti. Ještě víc je ale rozezlilo to, že nenašli nic kromě pár palic kukuřice a několika vyhladovělých krav. Komančové přivázali McNallyho ke dveřím, vzali si luky a udělali z něj jehelníček. Jenže McNally pořád ne a ne umřít, tak zatloukli do země čtyři kůly a přikurtovali ho mezi ně, aby na něho pálilo slunce. Pak vypálili jeho dům a odtáhli. Ale McNally nezemřel.“

„Ne!“ zvolal Behan, bledý jako stěna.

„Ne. Nenávist a touha po pomstě ho udržely při životě.“ Jones se rozhlédl po ostatních a dodal: „Nějak se mu prostě podařilo se osvobodit. S přepadením počítal, takže předtím na bezpečné místo zakopal pušku a náboje. Teď to vykopal a vydal se za tou hordou - pěšky, zesláblý ztrátou krve a bez naděje na to, že je dožene.“

Jones udělal dramatickou pauzu, aby pak pokračoval. „Ale on je dohnal, když v noci tábořili. Zastřelil vůdce bělochů a náčelníka Komančů, obávaného bojovníka. Když ho ostatní spatřili, zmocnila se jich panika, protože si mysleli, že je to duch. Navíc musel vypadat opravdu hrozně, protože z něj trčely zlomené šípy.“

„Ještě jsi neskončil?“ prohodil Jeff McCoy.

„Chtěli jste to slyšet, tak vám to dovyprávím až do konce,“ opáčil Jones. „McNally se dovlekl do svého vypáleného domu a tam zemřel. Našli jsme ho za několik dnů, když jsme se vraceli ze San Carlosu. Viděl jsem ho na vlastní oči. Ještě teď se ptám, jak to všechno mohl vydržet. Náš zvěd, který nás vedl přes poušť, všechno vyčetl ze stop. Pohřbili jsme jej vedle jeho domu a postavili tam kříž. Slyšel jsem, že ještě stojí. Kdyby se tam indiáni odvážili, tak by ten kříž dozajista zničili a hrob by zhanobili. Jenže oni se bojí jeho pomsty a tak se tomu místu vyhýbají.“

„Nu,“ řekl po chvíli Mitchell, „nám by se snad mstít neměl, my jsme mu nic neudělali. Je tam voda?“

„Ano,“ zamumlal Jones a pobodl koně do slabin.

Vypálený dům stál na druhé straně kopce. To místo skutečně působilo chmurným dojmem. Kolo větrného mlýna, jež stálo na vysokém stožáru, se však otáčelo a čerpalo z hlubin chutnou, čirou vodu.

„To je McNallyho studna,“ zabručel Jones.

Obrátil koně a ukázal na pahorek s dřevěným křížem. „A to je jeho hrob.“

Mužů se zmocnil tísnivý pocit. Ačkoli se jednalo o drsné desperáty, nechtěli tam zůstávat déle, než bylo nezbytně nutné. To platilo i o Jonesovi.

„Dejte napít koním a naplňte si láhve,“ řekl Gary, „pak pojedeme dál.“

Nikdo proti tomu nic nenamítal. Muži odvedli koně ke žlabu, načež se napili sami a pojedli ze zásob sušeného masa. Jeff McCoy zaklel, poněvadž neměl tabák.

„Obstarám ti ho na Lindsayho stanici,“ sliboval Jones.

„Kdy?“ otázal se Charley.

Gary svraštil čelo. „Pozítří bysme mohli dorazit k Pecosu. Pak nám bude jeden den trvat cesta přes Poušť bílého písku. Do té doby budete muset vydržet.“

„Podívejte - tam!“ zvolal náhle Buck.

Všichni se otočili. Na jednom skalním bradle na jihu stáli dva jezdci a pozorovali je. Vzdálenost byla příliš velká na to, aby mohli rozeznat detaily. Po chvíli jeden z jezdců slezl z koně, sklonil se k jeho kopytům a pak se opět vyšvihl do sedla. Krátce nato oba zmizeli.

„Indiáni!“ prohodil Billy McCoy.

Jones zavrtěl hlavou.

„Ne, to nebyli rudokožci. Byli to běloši. Bílí banditi.“

„Jak si můžeš být tak zatraceně jistý?“ vykřikl Billy. „Máš přece stejné oči jako já!“

„Jeden z nich slezl z koně z levé strany a z levé strany na něj potom také vylezl,“ odpověděl Jones. „Indiáni vylézají na své mustangy zprava.“

„To je pravda,“ přisvědčil Charley.

„Jak to můžeš vědět?“ zaskřehotal Billy.

„Protože už jsem proti nim bojoval,“ odtušil Charley a obrátil se na Jonese. „Máš pravdu, byli to běloši. Ale jak můžeš vědět, že to jsou bandité?“

„Znají toto místo a chtěli sem pro vodu, protože v okruhu padesáti mil žádná není. Proč tak rychle zmizeli a nejeli sem? Protože nemají čisté svědomí,“ odpověděl Gary.

„Vypadá to tak,“ podotkl Buck. „Radši se před nimi budeme mít na pozoru.“

„Vždyť jsou jenom dva, co by nám mohli udělat?“ namítl Jeff.

„Možná patří k nějaké silnější bandě a teď jeli pro své kumpány,“ poznamenal Charley. „Nasedat! Zmizíme.“

„Nechce se mi před nimi utíkat,“ odporoval Jeff.

„Klidně si tu zůstaň,“ zabručel Buck, zatímco dával svému koni do huby udidlo. „Já jsem pro to, abychom zmizeli.“

„Já taky,“ řekl Behan.

„Ty se nepočítáš!“ obořil se na něj Jeff. „Nemáš hlas.“

„Ne?“ procedil hráč mezi zuby. Po McCoyově urážce zrudl.

Náhle tasil - rychleji, než mohl kdokoli čekat.

„Nejradši bych tě provrtal olovem!“

Jeff na něj zaraženě hleděl. Oči mu rozrušením lezly z důlků. Udělal tu největší chybu, jakou udělat mohl. Podcenil svého soka, člověka, kterého předtím považoval za naprostou nulu.

„Co - k čertu! „koktal.

„Nestřílej!“ zvolal Jones.

Ale Behan už měl plné zuby ponižování ze strany McCoyů. Dlouho potlačovaná nenávist vyvřela na povrch.

„Já toho bastarda zabiju!“ vykřikl a zvedl kolt. Jeff McCoy byl bledý jako křída.

Tu se Buck na Behana vrhl a srazil ho k zemi. Behan se bránil, ale Dale byl silnější. Vyrazil mu kolt z ruky a zabořil mu obličej do prachu. Behan ještě chvíli odporoval, ale pak vzdal.

„Už jsi klidný?“ zavrčel Buck.

„Jo,“ zamumlal hráč a vyplivl písek, který se mu dostal do úst.

Buck ho pustil a pomohl mu na nohy.

„Je mi to líto, ale neměl jsem na vybranou.“

Behan mlčky sklonil kolt a strčil jej do pouzdra. Poté se vydal ke svému koni.

„Prach a broky!“ poznamenal Jeff McCoy. „Řekl bych, že to myslel vážně.“

„To myslel,“ přitakal Charley. „A ty by sis také nic jiného nezasloužil.“

„Jeďme,“ prohodil Jones.

O malou chvíli později pochmurnou usedlost opustili.

+ + + + +

Behan počkal na Dalea. „Proč?“ zamumlal. „Proč ne?“ odvětil Buck. „Byla to od tebe chyba. Ještě McCoye potřebujeme. Musí nás dovést k těm penězům. Nemohl jsem tě nechat, abys to zkazil.“

Behan pohrdavě mávl rukou.

„Pch, máme ještě Billyho. Ten by nás tam přivedl, kdybychom mu pošimrali krk dýkou.“

„Zapomínáš na Black Falcona,“ zabručel Buck. „Možná už je v St. Augustinu a čeká na nás. Kdyby s námi Jeff nebyl, mohl by znervóznět a napumpovat do nás olovo dřív, než bysme se k němu dostali. Mysli trochu.“

Behan svraštil čelo a poškrábal se na bradě.

„To je pravda,“ připustil.

„Tak vidíš,“ usmál se Buck. „Musel jsem po tobě skočit. Je mi to líto, kámo.“

Jones v čele kavalkády zastavil a zvedl ruku. Jeff, který klimbal v sedle, narazil hrudí do hrušky a zaklel.

„Co se zase děje, sakra?!“

„Pozorují nás,“ odvětil Gary.

„Jak to?“ vyzvídal Charley.

Jones kývl na zem před sebou. V prachu byly jasně vidět otisky kopyt jednoho koně. Zastavil pod hřebenem, jezdec z něj slezl a lehl si břicho.

„Zvěd,“ prohodil Jones. „Jinak by se tak nechoval. Nechtěl, abychom si ho všimli. Jeho stopa je ještě čerstvá. Vidíte, okraje stopy ještě nejsou ohlazené větrem, jsou ostré.“

„Indián?“ otázal se Billy McCoy.

Jones zavrtěl hlavou.

„Ne, byl to běloch. Indiáni nenosí holínky.“ Jeho hlas prozrazoval pohrdání, neboť ostatní si vůbec nevšimli toho, co on viděl na první pohled.

„Mohl to být jeden z těch dvou, které jsme před hodinou viděli na McNallyho farmě,“ řekl Buck.

„Jo, to je možné,“ přisvědčil Gary. „Asi něco mají za lubem. Život tady v pustině není žádný med. Šest koní, šest párů holínek a pár zbraní by pro ty dva bylo hotovým majetkem.“

„To se ale přepočítají,“ podotkl Mitchell.

„Hm, ty neznáš ty pouštní krysy tak jako já,“ opáčil Jones. „Udeří právě tehdy, když to čekáš ze všeho nejmíň.“

„No dobře, dobře,“ zamumlal Charley, který ztrácel trpělivost. „Ale když tu budeme jenom tak stát, tak si moc nepomůžeme. Co budeme dělat?“

Jones si zastínil oči dlaní. Poušť je změnila. Před nimi se rozprostírala kotlina porostlá suchými keříky, nad nimiž se tyčily bizarní skály. Napravo od nich byla rudá skalní stěna. Stopy onoho jezdce vedly do této kotliny.

„Jet tam pohromadě by mohlo být nebezpečné,“ poznamenal Jones. „Rozdělíme se. Tak pro ně bude těžší nás trefit.“

„To je dobrý nápad,“ usmál se Mitchell. „Rozptýlíme se jako kavaleristé. Už jsem vám vyprávěl, že jsem kdysi byl v kavalerii, chlapci? Tam jsem se to naučil.“

Luskl prsty a dodal: „Jeff, Billy, vy tam pojedete zleva. Gary a já zprava. Lew a Bucku, vy jeďte po stopách. Jestli uvidíte něco podezřelého, tak nejdřív střílejte a potom se ptejte. Setkáme se na druhé straně.“

„O.K.,“ prohodil Jeff a vytáhl z pouzdra kolt. „Pojď, Billy.“

Oba se vydali nalevo, Charley přijel k Jonesovi.

„Dávej pozor na svůj skalp, amigo,“ zvolal za Dalem.

„Ty taky,“ odvětil Buck. Krátce nato Mitchell s Jonesem zmizeli za návrším.

Buck tasil revolver a Behan následoval jeho příkladu. Jeli po stopách onoho tajemného zvěda. McCoye již taky nebylo vidět. Náhle si připadali v široširé pustině zcela ztracení.

„Jak rád bych teď seděl u svých karet,“ lamentoval Behan.

Koně rozviřovali prach. Behan si lokl vody.

„Možná je to poslední lok na tomto světě,“ podotkl a vrhl na Dalea varovný pohled.

„Těch dvě stě tisíc dolarů už za to stojí,“ opáčil Buck.

Zdálo se, že údolí nemá konce. Čím dále jeli, tím bylo nehostinnější. Napravo od nich se vznášel sloup zvířeného prachu. To museli být Jones s Mitchellem.

Remízky trnitých keřů byly naprosto neproniknutelné. Buck s Behanem je museli objíždět, a kvůli tomu ztratili stopu. Navíc zde půda byla ztvrdlá a oni nedokázali číst stopy tak jako Jones. K objížďkám je nutily také skalní desky připomínající obrovské lívance. Nakonec stanuli před zvětralou skalní stěnou, která se táhla na západ.

„Ty běž doleva, já půjdu doprava,“ navrhl Buck.

Behan přikývl. Nedůvěřivě se rozhlížel. „Až mě uslyšíš střílet, tak přijeď za mnou,“ zamumlal.

„Na to se můžeš spolehnout,“ odpověděl Buck. Kapal z něj pot, který mu tekl do očí. Nepotil se však pouze kvůli slunci.

Behan zabočil doleva a zmizel. Buck se vydal podél skalní stěny doprava. Po chvíli objevil římsu, která vedla šikmo nahoru. Zastavil a prohlédl si ji. Shora musel být dobrý rozhled a ta římsa zřejmě byla sjízdná i pro koně.

„Pojď!“ zvolal na svého valacha.

Kůň se poslušně vydal do stoupání. Dale se předklonil, aby mu to ulehčil. Dostali se až na plošinku pokrytou sutí. Zde kůň zastavil.

„Hodný!“ pochválil jej Buck.

Dál už se jet nedalo. Stěna se na pravé straně zvedala ještě výš. Na konci plošiny se vypínal skalní pilíř připomínající komín McNallyho vypálené usedlosti.

Škvíra mezi tímto sloupem a stěnou ležela ve stínu. Buck tam zamířil, protože nechtěl nechat koně na slunci.

Když přijel k úpatí skaliska, spadl shora kámen. Zvedl hlavu a zkameněl.

Z vrcholu skalní jehly se odlepilo snědé tělo, které se pak řítilo na něj. Instinktivně pobodl koně ostruhami do slabin, takže zvíře vyrazilo vpřed. Díky tomu jej tělo minulo a přistálo za ním, koni na zadku.

Svalnatá ruka ho chytila za krk a strhla ze sedla. Vyděšený kůň odběhl a vydal se po římse dolů.

Buck tvrdě dopadl na zem. Na okamžik byl jako omámený, ale pak se probral z šoku. Obrátil se a setřásl ze sebe útočníka.

Pohlédl do jeho divokého, nenávistí zkřiveného obličeje. Muž mu vrazil do prsou a vrhl se na něj. Jeho váha Dalea přitlačila k zemi. Náhle se v ruce jeho soka zaleskla čepel nože.

Buckovi přitom vypadl z ruky kolt. Sevřel tedy ruku v pěst a udeřil soupeře do obličeje.

Muž zařval bolestí, ale i tak na Dalea zaútočil. Buck se zoufale pokusil vyhnout smrtící čepeli. Nůž ho minul jen těsně. Narazil však na kámen a zlomil se.

Buck pomalu překonal překvapení. Dale dostal mezi něj a sebe kolena a tak se mu podařilo jej odstrčit.

Muž zavrčel jako tygr. Pustil zlomený nůž a sáhl po koltu, který měl v pouzdře. Buck věděl, že proti kulce nemá šanci. Vrhl se na něj a vrazil mu hlavou do žaludku. Zaklesnuti do sebe se pak váleli po plošině.

Když se Buck zvedl, držel v ruce svůj vlastní nůž. Musel svého soka zabít, aby si zachránil život. Čepel nože se až po střenku zabodla do mužovy špinavé košile. Udělalo se mu zle, když ji vytrhl.

Poté si dřepl, nemoha popadnout dech.

Srdce mu divoce bušilo. Krk ho pálil, jako by mu jej sežehl plamen. Sáhl si tam a ucítil krev. Jeho revolver ležel poblíž. Zvedl jej chvějící se rukou a rozhlédl se. Byl ten muž sám? Vypadalo to tak.

Po chvíli se trochu vzpamatoval. Přinutil se prohledat kapsy mrtvého, doufaje, že tam najde něco, co by mu o něm něco řeklo, ale našel pouze balíček ohmataných karet, několik stříbrných mincí a tabatěrku s tabákem, papírky a sirkami. Ať už to byl kdokoli, nezanechal po sobě nic, co by Daleovi pomohlo.

Náhle se od úpatí skalní stěny ozval hlas Charleyho Mitchella. „Bucku? Hej, Bucku, jsi all right?“

S podlamujícíma se nohama slezl z římsy dolů. Ostatní už na něho čekali.

Když Mitchell uviděl, že Dále je zraněný, sesedl z koně.

„Ukaž, podívám se na to. Co se stalo?“

Buck kývl na římsu. „Tam nahoře mě jeden chlápek chtěl zapíchnout. Vůbec nemám tušení, proč.“

„Musel to být špeh těch banditů,“ mínil Jones. „Nejdřív jsme našli jeho koně a pak, když přiběhl tvůj, jsme se vydali za tebou.“

Sklonil se ze sedla a prohlédl si Daleův krk.

„Je to jenom škrábnutí, ale musíš si dávat pozor. V tomto klimatu nejsou ani s takovými malými rankami žerty.“

„Vím,“ zamumlal Charley.

Vytáhl ze své sedlové kapsy flakónek s jakousi tekutinou a nalil si jí na šrám. Přitom se neubránil zaklení. Mitchell se zazubil.

„Pálí to, co? Ale je to pořád lepší než tu zhebnout jako tam ten nahoře. Je přece mrtvý, ne?“

Buck pomyslel na svůj nůž.

„Ano,“ zasípal. Ještě nikdy nikoho nezabil nožem.

Mitchell mu ovázal krk šátkem.

„To je dobrý.“ Poté opět nasedl na koně.

Behan pohlédl na římsu. Z okraje plošiny visely nohy.

„Co s ním uděláme?“

Jones na něj udiveně pohlédl a zabručel: „No co asi? Můžeš se s ním vláčet na nejbližší hřbitov, jestli chceš - a hlavně, jestli se tam dostaneš. Tady platí zákony přírody.“

„A ten kůň?“ otázal se Mitchell.

Jones myslel i na to.

„Toho můžeme vyměnit u Lindsayho za jídlo a mulu. Jeďme, bude lepší, když zmizíme.“

Buck se vyšvihl do sedla. Krk ho pálil jako čert. Předtím, když mu v žilách pulsoval adrenalin, ten šrám skoro necítil, ale teď ho ta rána bolela a připomínala mu, jak blízko byl smrti.

Jones se vydal více vpravo, ke skalnímu bradlu obnaženému větrem.

„Pojedeme po skále, nezůstanou tam po nás stopy,“ poznamenal ke svým společníkům.

Když se setmělo, utábořili se v kaňonu zarostlém trnitými keři. Muži byli apatičtí a jen s velkým odporem vykonali nejnutnější práce.

Mitchell se posadil na sedlo. I on byl k smrti unaven.

„Jak dlouho ještě přes tu zatracenou poušť pojedeme?“

Jones se krátce zamyslel, aby pak odpověděl: „Poněkud jsme museli změnit směr a ztratili jsme kvůli tomu dost času. Ale s trochou štěstí budeme na Rio Pecos tábořit už zítra večer.“

„Doufejme, bratře, doufejme,“ podotkl Charley.

+ + + + +

Slunce se už sklánělo k západu, když koně náhle zvedli hlavy a přidali do kroku.

„Větří řeku,“ komentoval to Jones.

Za poslední hodiny poušť změnila tvář. Nejprve se mezi suchými keříky stále více objevovala hnědá, sluncem spálená tráva. Poté přišly stromy. Stromy s kožovitými, úzkými listy, ale pořád stromy. A teď, když muži hleděli do meandrovitého údolí, poprvé po dlouhé době spatřili zelenou barvu. Nemohli od toho pohledu odtrhnout zrak.

Jones se ohlédl a zvolal: „Adieu, Alkali Flats! - Vsadím se, že chlápci z Copper Hillu se na nějaké pronásledování už dávno vykašlali.“

„Taky bych řekl,“ přisvědčil Charley.

Všichni byli rádi, že mají poušť za sebou. Oddíl složený z dobrovolníků, kteří museli opustit svou práci, by se do toho pekla určitě nevydal. Kromě toho ruka zákona sahala jen po Pecos. Na západ odtud sice bylo několik osad a armádních pevností, hlavně podél cesty do Santa Fé a kolem Rio Grande, ale jediným zákonem zde byl šestiraňák.

Gary se pak obrátil na jih.

„Proč?“ zeptal se Charley.

Kovboj kývl před sebe. „Láva! - Znám to tady. V lávových polích by si koně polámali nohy. Vozová cesta vede jižně odtud. Vede k jednomu brodu, kde se řeka dá bez nesnází překonat.“

Zaváhal, aby pak dodal: „Jenže bandité to vědí také. Je možné, že už tam na nás čekají.“

„Gary, myslím, že mě musel políbit Bůh, když jsem tě v Copper Hill vzal s sebou,“ zamumlal Mitchell. „Bez tebe bysme se přes Alkali Flats nedostali.“

„Jenom splácím svůj dluh,“ odvětil Jones.

Již se stmívalo, když dorazili na vozovou cestu.

„Teď už to k brodu není daleko,“ řekl Jones.

Údolí se zužovalo. Na březích Rio Pecos šuměly topoly. Obloha se rozzářila tisíci hvězd.

„Tam!“ řekl Jones a natáhl ruku.

Šest mužů zastavilo na jednom návrší. Pod nimi se leskla hladina Pecosu, od níž se odrážely hvězdy.

„Hejáá!“ vykřikl Billy McCoy a pobodl svého oře.

„Stůj, ty hlupáku!“ zvolal Gary.

Jenže Billy ho neslyšel, nebo ho nechtěl slyšet. Tryskem pádil k řece. Náhle se v jednom keři zablesklo a třeskl výstřel. Billyho kůň se v plném trysku zřítil k zemi a katapultoval svého jezdce přes hlavu.

„Billy!“ zařval Jeff McCoy a přikrčil se, aby vyrazil za ním, ale Jones mu chytil uzdu.

„Stůj! Nebo chceš také koupit olovo?“

„Co se to, k čertu, zase stalo?“ ozval se Behan.

„Bandité obsadili brod,“ odpověděl Charley. Pohlédl na Jonese a zeptal se: „Nebo myslíš, že ne, Gary?“

„Jo,“ přitakal Jones. „Čekal jsem to. Chlapci, čeká nás vražedný boj.“

Koně byli polomrtví žízní a muži také, poněvadž vodu z McNallyho studny již dávno spotřebovali. Bandité to tušili, a proto se skryli právě tam. Lidé sužovaní žízní jednají nevypočitatelně a raději riskují, než by dál snášeli žízeň - navíc, když mají řeku před nosem. To všechno bandité samozřejmě věděli a kalkulovali s tím ve svých černých plánech.

„Sesedat!“ zvolal Mitchell.

Buck dodal: „Musíme se dostat k vodě, a to ještě dneska v noci, jinak do rána zhebneme nebo zešílíme.“

Jones kývl k brodu. „S tím právě ti parchanti počítají. Čekají jenom na to, až se tam ukážeme.“

„Musím vědět, co se stalo s Billym,“ zanaříkal Jeff. „Je to můj bratr. Přece ode mě nemůžete čekat, že ho nechám ve štychu.“

„Uděláš jenom to, co ti řeknem!“ zvolal Charley.

„Jdi k čertu!“ vykřikl Jeff. „Už mám plné zuby toho, abyste mě pořád komandovali. Billy je dole a možná potřebuje pomoc a ty tu jen tak stojíš a rozkazuješ si!“

„Je to jeho vina,“ odvětil Jones. „Proč tam jel? - Hej, Mitchelli, nechej ho tam jet, když chce dopadnout jako jeho bratr“

Charley se obrátil na Jeffa a otázal se: „Tak co? Chceš tak dopadnout?“

Jeff se začal kroutit jak had.

„Samozřejmě že ne. Ale kdybychom se teď rozjeli dolů a rozstříleli je, mohli bysme Billyho zachránit.“

„To je hloupost!“ odporoval Jones. „Nedostaneme se ani sto kroků.“

„To je pravda!“ přisvědčil Behan.

Jeff na něho vrhl jedovatý pohled. „To jsi tak zbabělý? Zdá se mi, že máš odvahu jenom u karetního stolu.“

„Zbabělý?“ zavrčel Behan a trhl rukou směrem ke koltu.

Mitchell mezi ně rychle vkročil. „Přestaňte. Raději přemýšlejme, jak se dostaneme k vodě.“

„To je těžké,“ zamumlal Jones.

„Ne tak těžké, jak si myslíte,“ opáčil Buck.

Okamžitě se na něj všichni otočili.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Mitchell.

„Vzpomínám si, jak jsme s kavalerií táhli proti rudochům na stezce ze Santa Fé,“ řekl Dale. „Tenkrát jsme byli u vody a mysleli jsme si, že jsme v bezpečí, až ti rudí bastardi přišli na myšlenku podpálit trávu kolem pramene. Museli jsme zdrhnout, jinak bysme uhořeli. Well, proč si tu hru teď nezahrát obráceně?“

„Aleluja!“ zvolal Charley.

„Vítr vane k řece - jako vždycky večer, když z kopců fouká studený vítr,“ poznamenal Buck. „To je naše šance. Jinou nemáme.“

Jeff pozvedl obočí a zvídavě na něj pohlédl.

„Odkud to vlastně víš? Myslím to s tím větrem? Mluvíš jako vzdělaný člověk.“

„Kdesi jsem to četl,“ zněla Buckova odpověď.

Jones začal trhat suchou trávu a dávat ji na hromady.

„Dělejte, nemáme moc času!“ prohodil.

Ostatní následovali jeho příkladu, jenom Behan hlídal neklidné koně.

„Dávej pozor, ať neutečou!“ varoval ho Charley.

Škrtl sirkou a přiložil ji k suché trávě. Ta se v mžiku vzňala.

Buck sáhl po pušce. „Hned jak vyskočí z keřů, pošleme jim olověné dárky. Myslím, že si příště už nikomu v cestě k vodě bránit nebudou.“

„Jestli Billy leží dole, tak se usmaží na škvarek,“ namítl Jeff.

„Pokud je mrtvý, tak nic necítí,“ odtušil Jones. „A jestli ještě žije, tak se včas dostane do bezpečí.“

Požár se v mžiku rozšířil po celém hřebeni a blížil se k řece, od níž se začaly ozývat výkřiky mužů a ržání koní. Z keřů se vynořily nezřetelné postavy, jež naskákaly do vody, kde hledaly záchranu.

„Pal!“ zabručel Charlie.

On, Buck, Jones a Jeff pak zamířili na stíny ve vodě. Jejich kulky si snadno nacházely cíle. Behan měl plné ruce práce, aby udržel koně pod kontrolou.

Na břehu se jezdci na splašených koních snažili dostat se z dosahu olověné smrti. Ani jim se to moc nedařilo.

„To stačí,“ řekl Jones a sklonil svou karabinu.

„Chci je vidět mrtvé - všechny!“ zavrčel Jeff.

Mitchell mu vyrazil pušku z rukou. „Dost! Dostali, co jim patří, a ti, co přežili, nám už nevkročí do cesty.“

„To rozhodně,“ přitakal Buck.

Požár již dorazil k řece a po jejích březích se šířil na jih, až se dostal ke skalní bariéře, kde po nějaké době vyhasl. Údolím se valila oblaka černého kouře.

„Vezměte si už konečně ty zatracené koně,“ žadonil Behan.

„Jo, podíváme se po Billym,“ rozhodl Mitchell.

Muži se vyšvihli do sedel. Koně opatrně našlapovali v horkém popelu. Pobřežní křoviska, v nichž se ukrývali zákeřní střelci, byla spálena na popel. V něm leželo několik zuhelnatělých těl.

Behan si sáhl na hrdlo. Ještě nikdy nepotkal smrt v tak děsivé podobě. Buck si toho všiml a pokusil se ho rozptýlit.

„Neměli jsme na vybranou. Museli jsme je vykouřit, jinak by nás oddělali. Vsadím se, že by neušetřili jediného z nás.“

„To teda ne,“ přisvědčil Jones. „Jsou to vyvrhelové z pohraničních měst. Museli odejít do pouště, protože ve městech by je čekala šibenice. Proto se uchýlili do pustiny, kde se živili vraždami a loupežemi. Jsou horší než Apači a Komanči. Ten, kdo nechce svému bližnímu dopřát vodu, zaslouží smrt.“

Jeff McCoy náhle zastavil svého koně. „Tam leží Billyho hnědák, „ prohodil pohnutým hlasem.

Jeff seskočil ze sedla a rozběhl se horkým popelem. „Billy! Kde jsi, chlapče?“

„Tady!“ ozval se Billyho hlas. Na břeh vylézala mokrá postava. „Málem jste mě usmažili zaživa. To vás nenapadlo nic lepšího než zapálit prérii?“

„Nenapadlo,“ odtušil Charley. „Kromě toho to byla tvoje vina. Proč ses tam rozjel?“

Billy se vytáhl na břeh a zavrčel: „Může za to ten proklatý kůň. Kdyby se nesplašil a neshodil mě…“

„Nesváděj to na tu němou tvář!“ podrážděně zvolal Jones. „Ten kůň koupil kulku, viděl jsem to.“

„To máš potom asi lepší oči než já!“ vyštěkl Billy.

„Asi ano,“ procedil Jones mezi zuby. „Well, naštěstí ještě máme koně toho bandity, co ho oddělal Buck. Může být tvůj - i když jsem ho u Lindsayho chtěl vyměnit za potraviny. „

Billy chtěl něco říct, ale Jeff jej zmrazil varovným pohledem.

„Počkej!“ říkal ten pohled.

Billy tomu znamení porozuměl. Otřepal se jako mokrý pes a vylezl na koně.

„Utáboříme se až na druhé straně,“ rozhodl Jones.

Mitchell se pousmál.

„Na tomto břehu bych každopádně neusnul,“ poznamenal.

„Já také ne,“ přitakal Buck. „Jeďme, Gary.“

Ve vzduchu se vznášel palčivý dým. Vítr, který vanul údolím Pecosu, však brzy rozehnal mraky. Noční obloha se konečně rozzářila tisíci hvězd.

Jones přijel k brodu jako první. Jeho kůň se zastavil a lačně se napil. Ostatní koně následovali jeho příkladu a také muži se napili a naplnili si láhve. Potom se s Jonesem v čele přebrodili na druhý břeh. Ujeli ještě míli směrem na sever a pak Jones zastavil v zarostlé dolince.

„Tady přenocujeme,“ řekl a seskočil ze sedla. „Na oheň ale pro dnešek radši zapomeňte, pánové. Jistota je jistota.“

„Ale já mrznu,“ namítl Billy. „Jsem promočený až na kost.“

„To je tvůj problém,“ poznamenal Charley. „Je lepší třást se zimou než být mrtvý. Uděláme to, co říká Gary, je z nás nejzkušenější.“

„Pořád si myslíš, že jsi tu šéf?“ zavrčel Jeff.

Než mohl Charley odpovědět, předběhl ho Behan. „Nechej to na mně.“

Přistoupil k Jeffovi a řekl: „Je načase ti konečně srazit hřebínek, ty bastarde!“

„Co?!“ zaječel Jeff.

Behan ledovým hlasem dodal: „Nějak moc ti to mluví. Řekls o mě, že jsem zbabělec, pamatuješ? Za to mi zaplatíš!“

„Zaplatím?“ zasmál se Jeff. „Jak? To si to chceš se mnou rozdat v souboji, jak to dělají fajnový gentlemani z Východu?“

„Nestřílejte!“ varoval je Jones. „Poblíž se můžou potulovat ničemové jako ti, co jsme je potkali u brodu.“

„Neměj strach,“ řekl Behan, „s tím parchantem se vypořádám i bez koltu.“

Postavil se proti Jeffu McCoyovi, který byl o dobrou hlavu vyšší než on. Náhle všichni viděli to, čeho si dosud nevšimli - totiž že ten malý mužík je ve skutečnosti tvrdší než ocel. Pouze Jeffu McCoyovi to unikalo.

„S parchantem!“ zavyl McCoy.

Behan přikývl.

„Jo, přesně to jsem řekl. A trvám na tom.“

„Já ti toho parchanta vytluču z hlavy! „vyštěkl Jeff.

„Nesmíte střílet!“ napomenul je Charley. „Mějte to na paměti! Ten kdo sáhne po revolveru, bude mít co dělat se mnou.“

„A se mnou,“ dodal Buck.

„Kvůli němu kolt vytahovat nebudu,“ zavrčel Jeff. „Utrhnu mu hlavu.“

„Proč rovnou nezačneš?“ chladně odtušil Behan.

Rozzuřený Jeff zvedl pěst a vyrazil vpřed. Behan se přikrčil a uskočil stranou. Přitom Jeffovi podrazil nohu. McCoy se skácel k zemi.

„Kde jsi, parchante?“ ucedil Behan.

Jeff vykřikl a vyskočil na nohy. Mával rukama jako větrný mlýn, ale nezasáhl jej.

„Zůstaň stát a bojuj jako muž!“ zvolal.

„Tady jsem!“ kontroval Behan.

Přiskočil z boku k Jeffovi a zasadil mu ránu pěstí pod žebra. Jeff jí nestačil uhnout.

Ostatní tomu boji mlčky přihlíželi. Jenom Mitchell poznamenal k Billymu: „Nepleť se do toho. To je jenom mezi nimi dvěma.“

Billy sice skřípal zuby, ale neodvážil se odporovat. Se svým bratrem Behana často ponižovali a nechali jej dělat ty nejpodřadnější práce. Kdyby se nyní přidal k Jeffovi, ostatní by zasáhli.

Jeff se skácel na zem, když mu Behan vrazil hlavou do břicha. Svíjel se v prachu a lapal po dechu. Behan si na něho klekl, pevně ho stiskl stehny jako krotitel divokého mustanga, a kolenem mu přitlačil krk. Jeff kolem sebe bezmocně mával rukama.

„Brácho!“ vykřikl Billy. „Co je to. s tebou, brácho? Přece se nenecháš porazit tou falešnou krysou?“

Jeff se zoufale vzepjal a skutečně se mu podařilo ze sebe Behana setřást. Než však stačil vstát, srazila ho další hráčova rána k zemi.

Rychle ho opouštěly síly. Viděl, že to s ním vypadá špatně, že podlehne muži, kterého vždycky podceňoval. To nemohl připustit.

Sáhl si do boty a vytáhl z ní nůž.

„Teď je po tobě, ty bastarde!“ zvolal.

Behan, jenž se právě chystal na další útok, náhle zkameněl. Upřeně hleděl na čepel, od níž se odrážel svit hvězd. Její hrot mu mířil na krk.

„To není fér! „vykřikl.

„Na to kašlu!“ zavrčel Jeff.

Bleskově na Behana zaútočil a hráč jen těsně unikl smrtící ráně. V očích se mu zračil smrtelný strach, protože věděl, že souboje s nožem nikdy netrvají dlouho. Neozbrojený člověk nedokáže delší dobu vzdorovat protivníkovi s nožem.

V nejvyšší nouzi sáhl po koltu. Někdo ho strhl stranou. „Nestřílet!“ sykl Gary Jones.

Mitchell se mihl jako stín. Nastavil Jeffovi nohu, a když ten potom zakopl, udeřil ho pažbou revolveru do šíje. Jeff se zřítil na zem. Charley se chopil nože, který mu vypadl z ruky.

„Jenom klid,“ varoval jej.

Buck se bleskově objevil za ním. „Žádné hlouposti, jasné?“

Billy skřípal zuby. Buck dodal: „Tvůj bratr se uchýlil k nefér prostředkům jako první. To se nám nelíbí. Jsme proti vám čtyři, takže se chovejte rozumně.“

Billy zbledl vztekem. Celý se chvěl, ale nejenom zimou.

„Dobrá,“ procedil mezi zuby.

Charley chytil Jeffa za límec a postavil ho na nohy.

„Jde to?“ otázal se přátelským hlasem.

„Jdi k čertu!“ zavrčel Jeff a promnul si bolavý krk.

„Co chceš?“ otázal se Mitchell. „Vyprovokovals souboj a prohráls. Přijmi to jako muž.“

„Pojď, brácho!“ prohodil Billy. Jeff k němu přivrávoral. Třásly se mu nohy.

„Díky,“ zamumlal Behank Charleymu. Ten však jen mávl rukou. „To byla maličkost. Vždycky jsem byl pro férovost. Měj se na pozoru.“

„Neboj se,“ přitakal Behan.

„A teď,“ poznamenal Gary, „bysme se konečně měli postarat o koně.“

Muži odsedlali a vyhřebelcovali svá zvířata. Pak pojedli ze zásob sušeného masa a zapili je chladnou vodou.

„Zítra,“ řekl Jones, „vás převedu přes Sacramento Mountains a odtud už není daleko k Lindsayho obchodní stanici. Víte vy vůbec, že už jsme pěkně dlouho v Novém Mexiku? Rozsudky vynesené v Texasu tu nemají platnost.“

„To je hezké,“ usmál se Mitchell. „Je pěkné, když člověk ví, že je svobodný. Sbohem, Texase!“

Později, když už leželi pod přikrývkami, tiše poznamenal k Daleovi: „Co si myslíš o Behanovi? Ale že s tím frajerem McCoyem zatočil, co? To bych do něho nikdy neřekl.“

„Je tvrdý jak křemen a nebezpečný jak chřestýš,“ odvětil Buck. „Je dobře, že stojí na naší straně.“

„Jsi si jistý, kamaráde?“ zamumlal Charley. „Možná ještě změní názor. Možná mu jeho podíl nebude stačit a třeba ho napadne, že by těch dvě stě tisíc mohl shrábnout sám, hned jak mu pomůžeme vyřídit McCoye.“

„To je pravda,“ připustil Buck. „Hned jak budeme mít ty peníze, budem si na něho muset dávat setsakramentský pozor.“

Zívl a přitáhl si deku. „Ale dneska proti nám rozhodně nic nepodnikne. Takže se pořádně vyspi.“

Charley si dal ruce pod hlavu a prohodil: „Někteří z nás brzy usnou navždy.“

+ + + + +

Na druhé straně hor zastavili na písečné planině, o které Jones mluvil jako o White Sands. Na západě byly v tetelícím se vzduchu vidět prašné víry.

„Tam je cesta do El Pasa,“ řekl Jones. „Pojedu k Lindsaymu. Bude lepší, když vy zůstanete tady.“

„Tady?“ vyštěkl Jeff McCoy a zašklebil se. „A co když se nevrátíš, ne?“

„Chlapci, já nikdy nezůstávám nikomu nic dlužen,“ dotčeně odvětil Jones.

„To říkáš ty,“ zavrčel Billy. „Ale co když nás podvedeš?“

Jones rázem změnil svůj bodrý výraz. Narovnal se a vrhl na McCoye výhružný pohled.

„Držte huby!“ varoval je.

Charley viděl, že hrozí další šarvátka. Nesnášel McCoye tak jako ostatní, ale chtěl ty peníze. Proto mínil zabránit tomu, aby se navzájem postříleli.

„Já pojedu s Garym,“ řekl.

„Ty…?“ podivil se Jeff.

Mitchell s úsměvem přikývl.

„Jo, já. Dale s Běhaném budou dávat pozor, abyste tu ještě byli, až se vrátíme.“

„Nemám nic proti tomu,“ přisvědčil Jones a kývl na koně, na němž jel Billy. „Mohli jsme ho snadno vyměnit za všechno, co potřebujem, kdybys nebyl tak neopatrný.“

„Myslel jsem, že Lindsay ti je zavázaný,“ poznamenal Jeff.

„Je možné, že už na té stanici nepracuje a vede ji teď někdo jiný,“ odtušil Jones a pokrčil rameny. „Naposledy jsem tam byl před pěti lety.“

„To je hodně dlouhá doba,“ prohodil Buck.

Charley sesedl, vyzul si pravou holínku a nožem odrýpl podšívku. Poté sáhl mezi podšívku a kůži a vytáhl odtud padesátidolarovou bankovku. To v té době byly slušné peníze, vždyť dělník na farmě musel dřít za pětadvacet dolarů na měsíc.

„Bude to stačit?“ otázal se.

Jones pozvedl obočí. „Ale jistě,“ zamumlal.

„S tebou se člověk neztratí,“ lichotil Buck svému příteli.

„Mám rád jistotu,“ odvětil Charley a vyšvihl se do sedla.

Jones sesbíral láhve na vodu.

„Počkejte tu na nás, večer se vrátíme,“ řekl a vyrazil. Charley vyjel za ním.

Buck sesedl a odvedl svého zpoceného koně do stínu cedru, kde se o něj postaral. Potom si lehl.

Ostatní následovali jeho příkladu. Mohli teď jenom čekat.

Behan vytáhl z kapsy karty, vyložil je na kámen a začal si vykládat pasiáns. Billy k němu přistoupil a chvíli ho se zájmem pozoroval.

„Půjčil bys mi dvě stě tisíc, abych si mohl zahrát?“ zeptal se.

Behan na něho vrhl zkoumavý pohled, aby pak zavrtěl hlavou.

„Ne. Těch dvě stě tisíc ještě nemáš a není jisté, jestli je vůbec mít budeš. Nehraju s nikým, kdo nemůže nic vsadit.“

„Jdi k čertu!“ zavrčel Billy a odešel.

Behan se otočil na Bucka. „S tebou je to jiné. Ty mi to asi vrátíš. Neměl bys chuť na partičku?“

„Ne,“ odtušil Buck. „Jindy.“

Seděl na zemi a zády se opíral o strom. Behan po chvíli své karty zase sbalil a lehl si na vyhřátou zem, přičemž si na obličej posadil klobouk. Po chvíli začal jeho dech být klidný a pravidelný. Usnul.

To je od něho dost lehkomyslné, pomyslel si Buck.

Zbystřil, když napravo od sebe zaregistroval pohyb. Stál tam Jeff McCoy a kýval na něj s prstem na rtech.

Buck se zvedl a přikročil k němu.

„Co ode mě chceš?“

„Ne tak nahlas!“ zašeptal Jeff. „Ta krysa to nemusí slyšet.“

„Jestli míníš Behana, tak ten spí,“ odpověděl Buck.

Jeff ho odvedl kousek stranou, aby pak zamumlal: „Poslouchej, už přemýšlels o tom, co bude dál?“

„Jo,“ přisvědčil Buck.

Jeff kývl na spícího Behana. „Hned jak budeme v St.Augustinu, měli bysme se ho zbavit. A Jonese taky. Vsadím se, že i oni sní o podílu z kořisti, ale Billy a já si myslíme, že bysme se s nimi dělit neměli.“

„Aha,“ prohodil Dale.

„To mi nic víc neřekneš?“ otázal se Jeff.

Buck se usmál a mrkl na Jeffa. „Předpokládám, že i Black Falcon bude chtít svůj podíl. To by znamenalo, že by se ty peníze musely dělit mezi sedm lidí. Pět je lepší počet, na každého by zbylo víc.“

„Správně,“ zazubil se Jeff. „Můžeme se na tebe a na tvého přítele spolehnout, až půjde do tuhého?“

„Jo,“ přikývl Buck a vrátil se na své místo pod cedrem.

Po západu slunce se vrátili Mitchell s Jonesem. Buck vstal, aby jim vyšel naproti. Behan, který doposud ležel a na první pohled spal, zamumlal zpod svého klobouku. „O čem sis to tam vykládal s tím neřádem McCoyem?“

Buck na něj pohlédl. Podívejme se na něho! pomyslel si. Předstíral, že spí, a přitom všechno pozoroval. Toho nesmíme podcenit.

„O ničem důležitém.“

„Opravdu?“ zapochyboval Behan. „Doufám, žes nezapomněl na naši úmluvu.“

„ Samozřejmě,“ odtušil Buck a vykročil směrem k oběma jezdcům.

Gary vedl jednu šerednou mulu se žlutými zuby a dlouhýma ušima. Na hřbetě nesla naskládané věci. Když k ní Buck přistoupil, okamžitě se pokusila ho kousnout.

„Kde jste, k čertu, sehnali tu mrchu?“

„U Lindsayho, kde jinde?“ zabručel Jones a toporně slezl ze sedla.

Mitchell podal Buckovi naplněné láhve s vodou a rovněž slezl.

„Vezeme špatné zprávy,“ prohodil.

„Jaké?“ zeptal se Jeff McCoy.

Mitchell kývl na jih. „Apači vykopali válečnou sekeru. Dozvěděli jsme se to od Lindsayho.“

„Kolik jich je?“ otázal se Buck.

Charley pokrčil rameny.

„To nikdo neví přesně. Geronimo prý odtáhl z rezervace San Carlos s osmdesáti bojovníky a dvěma stovkama žen a dětí, protože tam nedorazily potraviny, které tam měla dodat vláda. Jicarillové a Mimbrenjové jsou ještě v klidu, ale Aravaipové a Tontové se už také bouří. Nana a jednooký Loco se s dvaceti bojovníky vydali přes Gilskou poušť. Zajali jednoho soudce a jeho rodinu a povraždili je. Přitom toho muže měli Apačové rádi. To jenom dokazuje, že tentokrát to bude tvrdé.“

„Ti proklatí rudí bastardi!“ zavrčel Jeff McCoy.

Jones poznamenal: „Je načase, abyste nám nalili čistého vína. Kde je vlastně ten St. Augustin? Byli jste tam už někdy?“

„Ne,“ přiznal Jeff.

„Co?“ zvolal Mitchell. „Jak to potom najdem?“

„Náš společník nám to navrhl, protože by to nemělo být daleko od mexické hranice,“ vysvětloval Jeff. „Má to být opuštěná stanice na dostavníkové cestě mezi Gila Bendem a Fronteras v Mexiku.“

Charley se obrátil na Jonese. „Znáš to tam?“

„Nijak zvlášť,“ odvětil Jones a poškrábal se na bradě. „Byl jsem až u Lordsburgu, ale o Gila Bendu jsem jenom slyšel. Leží mnohem dál na západ, a to znamená, že budeme muset projet přes území Apačů.“

„Ježíši Kriste!“ zanaříkal Behan. „To nám ještě chybělo!“

„Dvě stě tisíc dolarů už stojí za trochu nebezpečí,“ řekl Charley. ,.Gary, nakresli nám cestu.“

Jones si dřepl a prstem narýsoval několik čar do písku.

„My jsme zhruba tady. Toto je cesta do El Pasa. Pojedeme po ní až do Roaďs Crossing, kde přebrodíme Rio Grande a vydáme se do Lordsburgu. Řeka Gila teče na sever odtud a Fronteras leží na jihu. Stačí teda, když pojedeme pořád na západ, tak musíme narazit na dostavníkovou cestu, o které mluvil Jeff.“

„To je dost nejasné,“ namítl Buck.

„Ani ne,“ odporoval Jones. „Vtom kraji nevede tolik cest a není tam moc osad. A těch pár je známých. Musíme jenom dávat dobrý pozor, pak už ten St.Augustin najdeme. Podle mě to bude stará španělská misijní stanice, to prozrazuje už jméno. Není jich moc, ale indiáni a Mexičané je dobře znají. Dejte na mě.“

„Gary, bez tebe bysme už dávno zhebli,“ poznamenal Mitchell. „Myslím, že by ti každý z nás měl dát část svého podílu. Zasloužíš si to.“

Jones vstal a vytřepal si zaprášené kalhoty.

„Na ty peníze zapomeň,“ prohodil a odešel k mule.

„Něco nového?“ zeptal se Charley Bucka, když osaměli.

Buck přikývl.

„Jeff McCoy mi navrhl, abychom se zbavili Behana s Jonesem, až je nebudeme potřebovat.“

„Aha,“ zabručel Mitchell. „A tys na to přistoupil?“

„Jistě,“ zachechtal se Dale.

Charley svraštil čelo a zamumlal: „Až do St.Augustinu nám dají McCoyové pokoj, protože proti Apačům budou potřebovat každého. Ale pak půjde do tuhého. - Kámo, budeme se muset mít na pozoru, jinak z těch dvou set tisíc neuvidíme ani cent.“

„Čteš mi myšlenky,“ poznamenal Buck.

„McCoyové jsou mazaní,“ dodal Mitchell. „Máme jim pomoct zlikvidovat Behana s Jonesem. Potom se s Black Falconem postaví proti nám. Budou tři proti nám dvěma - a to není dobrý poměr, co?“

„To teda ne,“ přisvědčil Buck.

Mitchell mu pohlédl do očí: „Nikdy se s námi nechtěli dělit. Všechno co dělají, dělají jenom proto, aby nás ukolébali. Až budou Behan s Jonesem na pravdě boží, přijdeme na řadu my dva. Olovo je levnější než zlato.“

Buck pohladil svůj revolver a dodal: „Ale nás tak snadno nedostanou, amigo.“

Charley se usmál.

„Ti se ještě budou divit. Jenom ten Black Falcon mi dělá starosti. Myslím, že bych ho měl nechat tobě.“

„Bude v dobrých rukách,“ zazubil se Buck a vstal, protože Behan volal k večeři.

+ + + + +

„Rio Grande!“ řekl Jones a zastavil koně.

„Nevypadá moc velkolepě,“ poznamenal Mitchell.

Měl pravdu. Velká řeka se v parném létě změnila v potůček. Když ji brodili, nesahala voda koním ani po břicho.

Pohybovali se nyní rychleji, protože mohli jet po dostavníkové cestě z Las Cruces do Lordsburgu. Jones je varoval: „Nikde nevidím zvířený prach. To znamená, že doprava je zastavená. Snadno si domyslíte, proč.“

„Apači?“ nadhodil Buck.

Jones přikývl.

„Jistě. Podívejte se na ty koleje. Nejméně dva dny už tudy neprojel ani povoz. Bílí se bojí vytáhnout paty z měst.“

„Jak dlouho, myslíš, že nám bude trvat cesta do toho St.Augustinu?“ zeptal se Mitchell.

Jones se krátce zamyslel.

„Snad týden. Přijde na to, jak daleko je to na jihu.“

„Mělo by to být blízko mexické hranice,“ poznamenal Jeff McCoy. „Falcon tvrdil, že to není ani půl dne jízdy od hranice.“

Mitchell na něj na něho obrátil a řekl: „Nedokážu si představit, že tam ten váš společník jenom tak sedí a čeká na vás. To jste se nedohodli na nějakém dni, kdy se setkáte?“

„Ale ano,“ přitakal Jeff. „Dohodli jsme se na devatenáctém srpnu.“

„Co je dneska za den?“ otázal se Buck.

Nikdo to nevěděl. Charley chvíli počítal a vyšlo mu, že musí být sedmého nebo osmého srpna. Přesně to nikdo nemohl říct.

„To by mělo stačit,“ řekl Jones. „Pokud ovšem nebudou problémy s Apači.“

Mitchell pohlédl na Jeffa a zeptal se: „Proč právě devatenáctého srpna? Proč jste rovnou nezmizeli z tou kořistí za hranicemi?“

„Vézt s sebou dvě stě tisíc dolarů? Nejsme přece padlí na hlavu!“ namítl Jeff. „Rozneslo by se to a pak by nám byli v patách ladrones z celého Mexika. Falcon měl lepší nápad.“

„Well?“ zamumlal Charley.

„Buď zticha, bratře!“ sykl Billy.

„Ale co, jen, ať to vědí,“ řekl Jeff. „Falcon jel s těma prachama do Kalifornie, aby je tam uložil do banky Wells Fargo. Směnky jsou platné i na severu Mexika. Vždycky si vybereme jen tolik, kolik právě potřebujeme - a ne v nějakých papírech, kterými armáda vyplácí vojákům žold, ale ve zlatých nebo stříbrných dolarech. Co na to říkáte?“

„Není to špatné,“ pochválil ho Dale. „To napadlo vás?“

„Ne. Přišel s tím Falcon,“ přiznal Jeff.

„Chytrý hombre,“ poznamenal Buck a pohlédl na Mitchella. „Co říkáš, Charlie?“

„Jsem na něho zvědavý,“ odvětil Mitchell.

„Jenom počkejte…,“ začal Jeff, ale náhle se odmlčel, jako by si uvědomil, že řekl víc, než chtěl.

Drželi se pohromadě na cestě, která nebyla ničím jiným, než pásem stop v prachu. Krajinu spalovalo slunce. Jen za nimi, na březích Rio Grande byla monotónní poušť přerušena zelení.

„Tam!“ náhle zvolal Behan a ukázal na skalní jehlu na severu. Všichni se otočili tím směrem.

Nad skalou se vznášel obláček dýmu, následovaný dalšími.

„Kouřové signály,“ řekl Jones mrazivým hlasem.

„Ty je umíš číst?“ otázal se Mitchell.

„Ne, ale snadno se dá uhádnout, co znamenají,“ odvětil Jones a pohlédl na ostatní. „Odhalili nás.“

„Pane Bože!“ zamumlal Behan.

„Tuto cestu,“ dodal Jones, „hlídají Apači. Bude lepší, když z ní sjedeme. „

„Ne!“ odporoval Jeff. „Jestli sjedeme z cesty, tak se do St.Augustinu do devatenáctého nedostaneme!“

„Má pravdu,“ připustil Buck.

„To je vám milejších dvě stě tisíc dolarů než vaše skalpy?“ odvětil Gary a odplivl si. „Dobře si to rozmyslete.“

„Já jsem pro těch dvě sta tisíc!“ prohodil Billy.

„A kromě toho i pro můj skalp,“ dodal Charley. „Myslím, že by se dalo jet tak, že budeme na dohled od cesty, protože to je náš jediný orientační bod, který by nám pomohl dostat se do Lordsburgu.“

„Ano, generále,“ zazubil se Buck.

Jones začal být netrpělivý. Chopil se lasa muly a řekl: „Dobrá, jak chcete. Ale i potom neskuhrejte, až se dostanete do problémů.“

Mula po něm chňapla a on ji za to uštědřil ránu do hlavy. Pak se otočila a zadníma vyhodila proti jeho šedákovi.

Buck se rozesmál. „Myslím, že jestli tě neoddělají Apači, tak ta ušatá bestie určitě.“

„Však vás ještě ten smích přejde,“ zamumlal Jones. „Jenom počkejte. Kdybyste viděli to, co já…“

„Buď už konečně zticha, téma řečma jenom přivoláváš neštěstí!“ zavrčel Jeff.

„Jeďme!“ rozhodl Charley.

Opustili cestu a vydali se do kopců. Přitom se ovšem zvířili prach. Příliš mnoho prachu.

„Jestli si myslíte, že tím Apače oblafnete, tak se šeredně mýlíte,“ procedil Jones mezi zuby. „Radši si nabijte kolty.“

Mitchell vytáhl ze sedlového pouzdra pušku a položil si ji na stehno. Buck jej napodobil. Všichni byli napjatí a věnovali pozornost každému podezřelému pohybu v kopcích kolem nich. Bylo jim jasné, že pokud by se jich Apači zmocnili, zemřeli by strašnou smrtí.

Charley po chvíli poznamenal: „Víte, že jsme s Buckem byli v armádě. Žádná kavaleristická patrola by nejela tak jako my. Poslala by někoho dopředu jako předvoj a taky na křídla, aby nepadla do léčky.“

„Jenže my nejsme u té tvé prašivé armády!“ zavrčel Billy a odkašlal si.

„To je pravda,“ přisvědčil Charley. „Ale něco jsem se tam naučil.“

Kývl před sebe a dodal: „Jedu dopředu. Pokračujte dál, jen když uvidíte, jak na vás mávám. - Bucku, ty dávej pozor na naše pravé křídlo. Kdo pojede na levém?“

Nikdo neodpověděl. Jones měl dost práce se vzpurnou mulou. McCoyové se rozhlíželi kolem, jako by jim do toho nic nebylo.

„Já,“ řekl po chvíli Behan.

„Dobrá,“ přikývl Charley. „Měj oči otevřené. Když uvidíš něco, co se ti nebude zdát, tak střílej.“

„Na to se spolehni,“ odtušil Behan, obrátil koně a vydal se do kopců nalevo od nich.

Buck vyrazil napravo, Charley dopředu. Z vyvýšeného místa se rozhlédl. Když nespatřil nic podezřelého, zvedl pušku a zamával jí. Ostatní rychle vyjeli za ním.

„Dobrý systém,“ chválil Charleyho Jones. „Bezpečnost především. Jste mazaní.“

Charley mezitím ujel dalších dvě stě kroků. Tak pokračovali několik hodin, až se koně unavili. Pak zastavili ve stínu jednoho návrší. Jones napojil koně, zatímco Behan uvařil jídlo. Zatím Buck hlídal na jednom kopci.

Když Charley pojedl, vystřídal ho. Zdálo se mu, že na západě je temnější obloha než jinde. Zastínil si dlaní oči a pohlédl do dáli. Měl pocit, že tam nad jedním místem vidí kroužit ptáky.

„Gary!“ zvolal.

Jones k němu okamžitě přispěchal.

„Co se děje?“ odvětil ještě s kusem opečené slaniny v ústech.

Mitchell zvedl ruku. „Tam!“

Jones přestal žvýkat a svraštil čelo.

„Supi,“ zamumlal.

„Myslel jsem si to,“ odvětil Charley. „Zdá se, že je tam přitáhly nějaké mrtvoly.“

„Hodně mrtvol,“ poznamenal Gary.

„Podíváme se tam, nebo pojedeme dál?“ otázal se Charley.

„Nikdo tady v divočině neprojede kolem takového místa, aniž by se na nepodíval,“ zabručel Jones. „Vidět znamená vědět - vědět, jaké máme my sami šance proti nepříteli.“

„All right,“ přisvědčil Mitchell.

Zavolal na muže, aby se připravili k odjezdu. „Myslím, že nás nečeká nic hezkého,“ poznamenal.

Po půl hodině uviděl supy i Behan, který z nich měl nejhorší oči.

„Mrchožrouti?“ zašeptal.

Jones přikývl.

„Jo. Dělají to, co ve městech funebráci.“

Behan zezelenal.

„Už zase ty tvoje morbidní řeči!“

Jones jen pokrčil rameny, načež předal laso muly Mitchellovi.

„Možná jsi lepší v boji, ale jako zvěd jsem lepší já,“ řekl a cvalem vyrazil vpřed.

Vítr k ním přinesl sladký, mrtvolný pach. Behan měl co dělat, aby se nepozvracel.

„Cítíte to?“ zasípal.

„Jistě,“ přisvědčil Charley. „Natáhni si přes nos šátek, ať ti není špatně.“

Na hřebeni před nimi se vynořil Jones a zamával na ně kloboukem.

„Jeďte!“ zvolal.

Za hřebenem opět narazili na cestu. Vedla zeleným údolím. Supi se snesli na stromy rostoucí podél silnice. Když se k nim přiblížili jezdci, přivítali je ohavnými skřeky.

Billy zvedl pušku, aby na ně vystřelil, ale Jones mu ji se zaklením strhl dolů.

„Zbláznil ses? Chceš přilákat Apače?“

„Co se stalo?“ otázal se Mitchell.

Jones kývl před sebe. „Tam dole je dostavníková stanice. Zajeďme se tam podívat.“

„Musí to být?“ namítl Jeff.

„Jsou tam bílí. Lidé jako ty a já.“ Jones na něj vrhl pronikavý pohled. „Je tam i jedna žena s dítětem. Mají právo na to, abychom je nenechali supům.“

„Žena? Všemohoucí Bože!“ zamumlal Buck.

Jones přikývl. Vypadal náhle starší, než ve skutečnosti byl.

„Ano, bílá žena. Je mladá a velmi hezká. Bojovníci, kteří ji zabili, ji předtím znásilnili. Bránila se, viděl jsem, že má kousky kůže a vytrhané vlasy za nehty. Přesto jí to nepomohlo.“

„Pane Bože,“ zašeptal Charley.

Jones obrátil koně a zamával. „Pojďte!“

Následovali jej do údolí. Popel vypálené stanice už byl chladný. Na tyčích ohrady visela hlavou dolů těla dvou mužů. Museli zemřít hroznou smrtí. Koně dostavníkové společnosti byli pryč.

Jones sesedl a sklonil se nad jedním místem na zemi.

„Tady je. Musela se do poslední chvíle snažit bránit své dítě.“ Jeho jindy tak drsný hlas nyní zněl neobvykle měkce.

Behan nesměle na to místo pohlédl, načež se zhnuseně odvrátil a začal zvracet. Chvěl se jak osika.

„Ti odporní rudí bastardi!“ vykřikl Jeff McCoy.

„Myslíš?“ namítl Jones. „To my jsme začali zabíjet děti a ženy. V Tucsonu se ještě stále vyplácí dvacet dolarů za apačský skalp, bez ohledu na to, jestli jde o bojovníka, dítě nebo ženu. Vrací nám jen to, co jim děláme my.“

„Ty je ještě chceš hájit?“ zavrčel Jeff.

Jones pokrčil rameny.

„Ne. Ale jsem pro spravedlnost.“

„Pohřběme je,“ navrhl Mitchell, aby ukončil spor.

V troskách stanice našli lopatu s napůl ohořelou rukojetí a začali kopat hrob. Behan nebyl schopen vůbec ničeho.

„Jsem hráč a dotknout se mrtvoly znamená neštěstí,“ podotkl. Mitchell ho tedy aspoň poslal hlídat na kraj údolí.

Buck kopal jako první. Později ho vystřídal Jones a pak přišel na řadu Billy. Mitchell s Jeffem mezitím dotáhli zohavená těla obou mužů a položili je vedle ženy. Mrtvé dítě jí dali do náruče a tak je dali do hrobu. Supi, kteří tím byli okradeni o večeři, je provrtávali svými jedovatými zraky.

„Voda!“ zvolal Buck, když dokončili chmurnou práci. „Měla by tu přece někde být studna nebo nádrž, ne?“

„Jistě,“ přikývl Jones.

Žlaby z vydlabaných kmenů je přivedly do křoví za ruinami domu. Tam stála na lešení železná cisterna. Umístění na lešení mělo zajišťovat potřebný spád.

Jones vylezl nahoru, nahlédl do cisterny a okamžitě se vrátil.

„Ta voda tam nahoře… nesmíme ji pít!“ zvolal vyděšeným hlasem.

„Proč?“ otázal se Jeff.

Jones mávl rukou. „Je otrávená!“

„Jak to, otrávená?“ zeptal se Charley.

„Hodili tam mršiny dvou psů,“ odpověděl Jones. „A není nic horšího než jed z mrtvol.“

Muži sklonili hlavy Na vodu nenarazili od chvíle, co opustili Rio Grande. Uvědomili si, co to znamená.

„Voda je v cisterně,“ zamumlal Mitchell, „takže tam musí odněkud přitékat. Pojďme se podívat, odkud.“

Našli pramen vyvěrající na úpatí skalní stěny a do sytosti se napili. Pak tam přivedli koně, naplnili všechny láhve i měchy, které Charley s Garym přivezli z Lindsayho stanice, a pak si na chvíli odpočinuli. Na jídlo neměl nikdo z nich chuť. Nikdo nechtěl zůstat na tom strašlivém místě.

„Jeďme dál,“ řekl Mitchell.

Nasedli a nechali trosky stanice za zády.

„V Lordsburgu,“ poznamenal jinak na slovo skoupý Buck, „o tom místním budeme muset říct. Tam už budou vědět, kdo byli ti mrtví.“

Přitom myslel na tu mladou ženu.

+ + + + +

V Lordsburgu bylo plno lidí. Stáhli se tam totiž zlatokopové a dobytkáři, kteří se báli Geronimových Apačů.

Tak se stalo, že bylo město doslova přecpáno. Do školy se nakvartýroval oddíl kavalerie a v kostele byl zřízen útulek pro uprchlíky. Denně z města vyrážely patroly, pokoušející se vyzvědět něco o pohybu nepřítele v okolí.

Charley našel pro sebe a pro své muže místo v ohradě jedné stáje. Museli nyní zjistit, jak se dostanou do St.Augustinu.

Dozvěděli se, že Gila Bend leží šedesát mil na západ odtud v ohbí řeky Gila. Z města pak vedla již nepoužívaná dostavníková cesta do Fronteras v Mexiku.

„To je ono!“ prohodil Jeff McCoy. „Chlapci, těch dvě stě tisíc už cinká v našich kapsách.“

„Nemáme zásoby ani peníze,“ namítl Jones. „To máme po cestě lovit ještěrky?“

Na to nedokázal nikdo odpovědět - nikdo kromě Behana.

„Jestli mi svěříte všechny peníze, které máme, tak vám slibuju, že něco vydělám,“ poznamenal hráč.

„Jak?“ otázal se Charley.

„Jednoduše,“ odvětil Behan a vytáhl z kapsy karty.

„A co když prohraješ?“ nedůvěřivě prohodil Billy.

Behan se zazubil.

„Já prohrávám, jen když chci.“

„To může být nebezpečné!“ varoval ho Buck. „Jestli si někdo všimne, že svému štěstí pomáháš, tak ti obstará olověné kulové eso.“

„To nechejte na mně,“ bránil se Behan. „Myslím, že má pravdu,“ mínil Charley. „Je to naše jediná šance.“

Rozdělali oheň v rohu ohrady a dali dohromady své poslední peníze. Byly to čtyři dolary a dvaatřicet centů.

„To je zatraceně málo,“ zavrčel Jeff.

„Bude to stačit,“ odtušil Behan, shrábl peníze a vydal se k jednomu z přeplněných saloonů, kde se zklamaní muži pokoušeli u whisky a karet zapomenout na své životní prohry a hlavně na Apače.

„Toho už nikdy neuvidíme,“ prohodil Billy. „Byla to jenom záminka k tomu, aby nás obral o poslední drobné a pak se vypařil.“

„ Se čtyřmi dolary by se daleko nedostal,“ opáčil Jones. „Co by si s nimi počal?“

Krátce po půlnoci se Behan vrátil. Kapsy kabátu měl plné stříbrných mincí.

„Je to skoro sto stříbrných dolarů,“ komentoval svůj úspěch, zatímco mince vysypával z kapes.

„Hallelujah!“ zvolal Jones.

„Mohl jsem vyhrát dvakrát tolik, ale nechtěl jsem riskovat,“ dodal Behan. „Stačí to?“

„Jistě,“ usmál se Charley. „Zítra nakoupíme věci, které potřebujeme, a vyrazíme hned, jak se zotaví koně.“

Městem kolovaly nejšílenější pověsti. Geronimo se prý s osmdesáti bojovníky a squaw uchýlil do Mexika, kam jej nemohla pronásledovat armáda. Někteří rudoši se však stále potulovali v okolí ve snaze získat skalpy bledých tváří. To vše vyzvěděli Charley, Buck a Gary - a zjistili i něco dalšího.

„St. Augustin?“ zamyslel se muž, kterému pomáhali okovat koně. „No jistě, to znám. Dřív jsem tam několikrát byl.“

Vyňal z úst dýmku a ukázal jí směrem na západ. „Musíte jet po Tucson Road, až narazíte na San Simon River. Pak se ocitnete na křižovatce. Stezka, která vede na jih, je stará cesta do Fronteras. Jestli pojedete na jih, tak dorazíte do St. Augustinu tak tři, za čtyři dny - možná!“

„Co znamená to možná?“ otázal se Charley.

Muž přivřel oči. „Well. Cesta vede přes Apačské hory - a to je zatraceně riskantní. Ta cesta je tak nebezpečná, že dostavníková společnost tam musela zastavit dopravu, protože žádný z jejích vozků tudy nechtěl jet. Snad budete mít štěstí a dostanete se tam - ale možná taky ne.“

„A potom?“ vyzvídal Buck.

„St. Augustin leží na druhé straně hor, na úpatí,“ odpověděl muž. „Odtud už to není daleko do Mexika. Asi se to tam jen hemží Apači, protože ti se snaží udeřit a hned zase zmizet za hranici. Na vašem místě bych zůstal v Lordsburgu.“

Charley spočítal, kolik mají času, a řekl: „Myslím, že nemáme na vybranou.“

„Riskujete svoje skalpy, ale je to vaše věc,“ poznamenal muž, pokrčil rameny a odvedl své okované koně pryč.

Když se setmělo a všichni seděli u ohně, vyslovil Charley otázku, která již delší dobu všem vrtala hlavou: „Lordsburg nebo St. Augustin? Víte, co nás čeká, až budeme mít San Simon za zády.“

„Lordsburg,“ řekl Jones, jemuž nezáleželo na penězích, které mu nepatřily.

Behan se krátce zamyslel. Saloony v Lordsburgu se doslova hemžily muži, kteří se tak snadno dali u karet obrat a on přitom nemusel riskovat. Kromě toho si nebyl jistý, jestli mu ostatní budou chtít postoupit podíl z těch dvou set tisíc.

„Lordsburg,“ řekl.

Jeff s Billym si vyměnili pohledy a Jeff za oba řekl: „Jsme pro St. Augustin a pro těch dvě stě tisíc.“

„Jak si můžete být tak jistí, že tam ten váš kumpán bude?“ namítl Gary. „To by musel mít setsakramentské štěstí, aby unikl Apačům.“

„Falcon to už zvládne,“ odtušil Jeff. „Dřív dělal armádního zvěda a zná spoustu triků. Proto taky věděl, kudy se povezou ty peníze. Říkám vám, že tam toho devatenáctého bude. Jsme pro to jet tam.“

„Já taky,“ dodal Buck.

Bylo to dva proti třem a rozhodnout musel Charley.

„Tak co?“ pobídl ho Jones.

„St. Augustin!“ řekl Charley. „Možná se tam nikdy nedostaneme, ale těch dvě stě tisíc už stojí za trochu rizika.“

„Správně, Charley,“ zamumlal Buck.

Tím bylo rozhodnuto. Ještě tu samou noc osedlali koně, naložili zásoby na mulu a opustili město.

+ + + + +

Po cestě do Fronteras už mnoho týdnů nikdo nejel. Na jihu se zvedaly Apache Mountains, jejichž špičaté štíty hrozily nebi.

Šest mužů jelo v kavaleristickém rozestavení: jeden jako předvoj a dva na křídlech. Tato práce většinou zůstávala na Mitchellovi, Daleovi a Behanovi, neboť Jones měl co dělat se svou mulou a McCoyové se tvářili, že to, že ostatní přivedou k penězům, je dostatečně velká zásluha.

Kouřové signály v dálce dokazovaly, že v okolí se stále potulují Apači, i když Geronimo většinu svých bojovníků odvedl za hranici.

Dva dny jeli na jih, monotónní krajinou, kde je nezaujalo nic kromě kouřových signálů na obzoru. Zdálo se, že hory jejich koně přitahují - běželi rychleji. Cíl jejich dlouhého putování se blížil.

„Už jenom ty hory a pak…“ opájel se Jeff McCoy vidinou peněz.

„A pak přijde St. Augustin a ty prachy!“ zvolal Billy.

„Neměli bysme podceňovat varování toho chlapíka z Lordsburgu,“ podotkl Jones. „Tvrdil, že právě přes ty hory to bude nejnebezpečnější.“

„Pch, je nás šest, jsme po zuby ozbrojení a jsme prvotřídní střelci.

Co by proti nám mohli svést nějací nazí divoši?“ zapochyboval o jeho slovech Jeff a mávl rukou.

Brzy už jich mělo být jen pět, ale to v tom okamžiku nikdo netušil.

Jednomu z nich vytáhl Osud černou kartu. Komu asi?

Že by Mitchellovi nebo Daleovi?

Že by Garymu Jonesovi, kterému o ty peníze vůbec nešlo?

Nebo snad Lew Behanovi, jenž spoléhal na své hráčské štěstí?

Či někomu z bratří McCoyů, kteří stále snili o tom velkém lupu? Byli tak zaslepeni mamonem, že nevnímali, co se děje kolem nich.

Večer už hory byly blízko. Jones je zavedl do zarostlé rokliny pod cestou. Na jejím úpatí se zelenala tráva, což přivítali hlavně jejich unavení koně.

„V armádě platilo pravidlo, že tábořit se má nahoře,“ namítl Mitchell. Roklina mu totiž připadala jako past.

„To může být výhoda, nebo taky ne,“ opáčil Jones. „Chcete se ukrýt, nebo raději bojovat?“

„Souhlasím,“ řekl Buck. „Proč bojovat? Tady dole nás nikdo nenajde. Když budem tábořit na planině, riskujeme, že nás odhalí.“ Na tak málomluvného člověka to byla velmi dlouhá řeč.

Jones napnul laso mezi dvě zakrslé horské borovice a přivázal k němu koně.

„Raději nebudeme odsedlávat,“ poznamenal.

Behan chtěl jít hledat dřevo na oheň, ale Charley zavrtěl hlavou.

„Radši ne.“

Neměl z toho místa dobrý pocit. Svědilo ho v zátylku a stáhl se mu žaludek. Od chvíle, kdy vyrazili z Copper Hillu, nikdy necítil blížící se nebezpečí tak výrazně jako nyní.

Gary si prohlížel kamenné plotny. Náhle vytáhl revolver a jeho hlavní do jedné z nich udeřil. Horní vrstva plotny se odloupla a zaleskly se kapky vody.

„Voda!“ zvolal.

Buck na něj udiveně pohlédl. „Pane Bože! Tak to muselo vypadat, když Mojžíš získal vodu na poušti.“

Jones se pousmál. „S dobytkem se člověk naučí spoustu věcí. Tři tisíce žíznivých krav už člověku ukáží cestu k vodě.“

Behan postavil pod plotnu hrnec. Po půlhodině byl plný čisté, chladné vody. Nemuseli tedy pít teplou z láhví a měchů.

Pak rozlosovali hlídky, žvýkajíce solenou slaninu, Na Behana vyšla poslední, od půl třetí do čtyř. Každý musel hlídat hodinu a půl. Jones, na kterém ležela největší tíha, hlídat nemusel.

„Buď opatrný!“ řekl Behanovi. „Dokud bude tma, tak se nemáš čeho bát. Apačové neumějí potmě bojovat. Souvisí to s jejich vírou. Věří, že v noci mají moc zlí duchové. Jen co ale začne svítat, tak se měj na pozoru.“

„Neměj starosti, dám na sebe pozor. Bez skalpu by mě nevzali k žádnému karetnímu stolu,“ odvětil Behan.

„Probuď nás ve čtyři, ať ve čtvrt na pět můžeme vyrazit,“ instruoval jej Charley a zabalil se do dek. Krátce nato usnul.

Vzbudil ho Buck, který mu předal hlídku. Za hodinu a půl přišla řada na Behana.

„Všechno v pořádku,“ řekl Charley Behanovi. „Jenom koně si mi zdají být nějak nervózní.“

„Asi větří pumu,“ mínil zívající Behan. Vzal si pušku a vydal se ke koním.

Charley si zase lehl. Noc byla ještě temnější než předtím, protože zašel měsíc. Opět se mu stáhl žaludek. Řekl si však, že v roklině jsou v bezpečí. Kdo by je tam hledal? Převalil se na bok a zavřel oči.

Náhle se kdosi dotkl jeho ramene. Okamžitě se posadil. Cosi mu říkalo, že něco není v pořádku. Zpod deky vytáhl kolt.

Klekl si k němu Jones a zašeptal: „Pojď!“

Charley vstal. Svítalo. V šerém ranním světle zakrslé borovice připomínaly duchy.

„Co se děje?“

„Pojď!“ opakoval Jones.

Buck a McCoyové již také byli na nohou. Jones je odvedl k místu, kde měli stát koně. Byli pryč.

„Co to má… k čertu!“ hlesl Jeff.

„Kde je Behan?“ zeptal se Mitchell.

Jones kývl před sebe.

„Tam…“

Ano, Behan tam ležel na zádech s otevřenýma, vyděšenýma očima.

„Apači?“

„Kdo jiný,“ odvětil Gary.

Sklonil se nad mrtvým a zatlačil mu oči.

„Bůh buď milostiv k jeho duši.“

„Amen,“ dodal Buck.

„Sakra, kvůli tomu, že ten hlupák nedával pozor, teď budeme muset do St. Augustinu šlapat pěšky!“ zavrčel Jeff.

„Drž hubu,“ řekl Buck.

„Vždyť je to pravda!“ vyštěkl Jeff. „Vsadím se, že spal, místo aby hlídal. Skončil tak, jak si zasloužil.“

„Drž hubu!“ zvolal Buck a udeřil Jeffa pěstí do brady. V následujícím okamžiku na něj Charley namířil kolt.

„Jenom klid!“

„Hlavně se tu navzájem nepostřílejte,“ poznamenal Jones.

Buck, který toho nikdy moc nenamluvil, kývl na mrtvého Behana. „Ať už byl jaký chtěl, jsme mu zavázaní. Sbíral pro nás dřevo, vařil a dělal ty nejpodřadnější práce, které nechtěl nikdo jiný dělat. Když jsme v Lordsburgu byli na mizině, vydělal nám peníze. Za to, že jsme se sem vůbec dostali, vděčíme jemu. Proto nestrpím, aby se o něho někdo otíral.“

Pohlédl na Jeffa, který si masíroval bradu, a dodal: „Rozumíš?“ Jeff zvedl obě ruce a zakoktal: „No ano, tak jsem to nemyslel. Zapomeňme na to.“ Jeho oči však prozrazovaly, že na to nezapomene.

„Pohřbíme ho,“ navrhl Gary. „Nebo ho chcete nechat mrchožroutům?“

„Jistě že ne,“ odvětil Charley.

Vzali si Behanovy cennější věci a několik drobností a pak ho odtáhli do škvíry mezi skalami. Jeho puška a revolver byly pryč.

„Hráčské štěstí, na které tolik spoléhal, ho tuto noc zradilo, „ zamumlal Buck.

Poté Behana zaházeli sutí. Tak skončila jeho poslední partie.

Rozednívalo se. Jones zkoumal stopy.

„Možná to byli jenom dva nebo tři rudokožci,“ poznamenal. „Kdyby jich bylo víc, oddělali by nás všechny.“

„Pořád mi vrtá hlavou, jak mohli odvést koně, že jsme nic neslyšeli,“ řekl Mitchell.

Jones pokrčil rameny.

„Jsou věci, které dokážou jedině indiáni a my bílí se je nikdy nenaučíme.“

Stopy Apačů se ztrácely v nepřehledné krajině, v níž se vyznali daleko lépe než bledé tváře. Pravděpodobně už byli i se svou kořistí na mexické hranici.

„Nemáme šanci je dohnat,“ prohodil Jones ke svým společníkům, když se vrátil.

Pohlédl na ně a dodal: „Nejlepší by bylo, kdybychom se vrátili.“

„Vrátit se - teď?“ vyjekl Jeff. „Tak těsně před cílem? Nikdy!“

„Má pravdu,“ přitakal Charley. „Bez koní jsme ztraceni, nedostali bysme se ani k San Simonu. Nahoře v horách by nějaká voda být měla a v St. Augustinu jakbysmet. Nikdo se přece neusadí tam, kde není voda.“

Tím bylo rozhodnuto. Všichni však věděli, co před nimi stojí. Běloch bez koně měl v tomto terénu jen mizivou šanci na přežití.

„Slyšel jsem,“ řekl Buck, „že Apači se pěšky pohybují rychleji než na koni. Proč bysme to nemohli dokázat i my?“

„Protože nejsi Apač,“ odtušil Jones. „Víš?“

+ + + + +

Posnídali suchary, sušené maso a vodu. Kromě McCoyů nikomu nechutnalo. Po snídani se připravili na dlouhý denní pochod. Jones odhadoval, že cesta přes hory jim bude trvat dva dny.

„Vezměte si s sebou jenom to nejnutnější,“ řekl Mitchell. „Hlavně vodu a náboje.“

Nezbylo jim než se držet staré cesty do Fronteras, ačkoli věděli, jak je to nebezpečné. Kromě ní však přes hory žádná další stezka nevedla.

Za hodinu od chvíle, co vyrazili, našli mulu. Ležela mrtvá na kraji cesty. Zřejmě se Apačům vzpírala, a ti s ní neměli tolik trpělivosti jako Jones. Ve smrtelné křeči vycenila své žluté zuby, kterými tak často chňapala po lidech. Rudoši z ní odřezali nejchutnější kousky masa - především z beder.

„Měli bysme to udělat taky,“ poznamenal Jones a vytáhl nůž.

„Cože? To máme žrát maso z muly?“ odporoval Jeff.

„Apači to považují za pochoutku,“ odpověděl Gary.

„Dobrý nápad,“ pochválil jej Buck.

Losem rozhodli, kdo bude hlídat, zatímco ostatní se podívají po misii. Vyšlo to na Bucka.

„Měj oči otevřené,“ řekl mu Charley.

„Ty také,“ zamumlal Buck. „Dávej si pozor na ty dva ksindly. Nevěřím jim.“ Díval se přitom na McCoye.

Dosud je spojovalo společné nebezpečí. Nyní však nestálo otevřenému nepřátelství mezi nimi nic v cestě.

Jeff a Billy McCoy jasně naznačovali, že ostatní už nepotřebují. Jones se tak jako vždy držel zpátky. Nikdo nevěděl, na které straně vlastně stojí - ke komu se přidá, až půjde do tuhého. Charley doufal, že k nim. Byl by to nebezpečný nepřítel.

I on a jeho druh Dale byli u cíle. Chtěli ty peníze a chtěli je všechny, i když z jiného důvodu, než si mysleli McCoyové.

A pak tu byl ještě ten Black Falcon, na kterého nesměli zapomínat. Bývalý armádní zvěd a chladnokrevný zabiják, který kvůli těm dvěma stům tisícům vraždil. Bezpochyby nebezpečný muž.

„Jestli se Gary postaví proti nám, budeme dva proti čtyřem,“ pomyslel si Mitchell. „To by znamenalo jediné - další dva hroby na místním hřbitůvku.“

Studna vedle rozpadlé dostavníkové stanice byla zasypaná pískem. Muži nejprve museli odkopat písek, aby se dostali k vodě. Potom jim ale chutnala! Ke kostelu se vrátili až před západem slunce. Buck seděl ve stínu hřbitovní zdi.

„Máte vodu?“ zeptal se.

Charley mu podal plnou láhev. Buck se z ní lačně napil. Jones rozdělal oheň a opekl na něm zbytek mulího masa.

„Kdybych měl koně, odjel bych odtud ke svým přátelům do Mexika,“ poznamenal.

„Kdyby, kdyby,“ uryl posměvačně Charley.

Jones se obrátil na McCoye. „Říkáte, že váš přítel je bývalý armádní zvěd. Předpokládám, že pojede v noci, protože tak bude v bezpečí před Apači. Za svítání by tu mohl být - jestli sem vůbec chce jet.“

„Určitě přijede,“ prohlásil Billy.

„V tomto zatraceném kraji není nic jisté,“ zamumlal Gary a zadusil oheň.

V noci se jim nespalo dobře. Za úsvitu byli všichni na nohou a dívali se na cestu. Po nějaké době uviděli v horách obláček zvířeného prachu. Jel k nim nějaký jezdec.

„To je on - Black Falcon!“ zvolal Jeff McCoy s triumfálním tónem v hlase.

Buck si povzdechl a stáhl se ke hřbitovní zdi. Opřel se o ni a zkřížil ruce na prsou. Charley si stoupl kousek od něj. Nespouštěli McCoye z očí. Přišla hodina rozhodnutí.

Jezdec před nimi zastavil svého koně. Vypadal jako každý jezdec, který má za sebou drsnou jízdu. Tvářil se zachmuřeně. Oči se mu leskly jako černé skleněné perly.

„Blackie - konečně!“ zvolal Jeff.

Black Falcon si ho vůbec nevšímal. Jeho perlové oči byly upřeny jinam.

„Kdo jsou ti lidé?“

„Naši společníci,“ odpověděl Jeff. „Pomohli nám, když jsme se v Texasu dostali do problémů.“

„Hezcí společníci!“ zvolal jezdec.

Uklonil se v sedle a dodal: „Dobré ráno, kapitáne Mitchelli!“

Jeff zbledl. „Kapitáne?“

„Tos nevěděl?“ zachechtal se Falcon. „Toto je kapitán Charles Mitchell ze štábu generála Sheridana. Znám ho z dob, kdy jsem ještě pracoval jako armádní zvěd. Vzpomínáte si, kapitáne?“

„Jsi pořád stejný ksindl, i když sis změnil jméno!“ řekl Mitchell.

„Když nám McCoyové řekli o bývalém armádním zvědovi, hned jsem si to domyslel.“

„A kdo je potom on?“ vyštěkl Billy a ukázal na Dalea.

Buck, který měl ještě stále ruce zkřížené na prsou, se lehce uklonil a řekl: „Dovolte, abych se představil: Kapitán Bernard Dale, třetí kavalerie, Fort Sill.“

„Jděte k čertu!“ vykřikl Jeff. „Co to má znamenat?“

„Tos to ještě pořád nepochopil, ty troubo?“ zavrčel Falcon. „Přivedli jste je na mou stopu. Chtějí mě zatknout a sebrat nám ty peníze!“

„Přesně tak,“ přisvědčil Dale.

Pootočil se a zvedl kolt. „Sesedni a ruce pěkně za hlavu!“

„Tak snadno mě nedostanete!“ zařval Falcon.

Seskočil z koně a tasil kolt. Starou misií třeskly výstřely. Když se rozplynul dým, ležel Falcon obličejem dolů v prachu. Dale, který z toho vyšel se šrámem nad uchem, se nad ním sklonil a prohledal mu kapsy.

„Tak to bysme měli,“ zamumlal, načež vytáhl svazek směnek banky Wells Fargo. „Jsou skoro všechny. Vůbec nic neutratil.“

„A je to!“ poznamenal Mitchell.

Mířil koltem na McCoye, kteří se neodvážili pohnout. Krátce nato leželi spoutaní u hřbitovní zdi. Jones, který se zatím držel v ústraní, konečně promluvil: „Jak se s nimi chcete dostat odtud pryč, bez koní, krajem plným Apačů?“ Přitom kývl na McCoye. „O to už je postaráno,“ usmál se Charley. „Vzpomínáš si, jak jsme tehdy jeli na Lindsayho obchodní stanici? Zatímco sis tehdy prohlížel mulu, já jsem poslal telegram generálu Sheridanovi. Slíbil mi pomoc. St. Augustin znám, takže jsem věděl, jak mu popsat cestu. Myslím, že tu budou brzy.“

„Ještě že tak!“ pochválil ho Buck.

Jones se otočil poznamenal: „Vidím zvířený prach v horách. Vydáte na šibenici i mě?“

Mitchell s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Ale ne. Jsi volný, Gary. Všechno to byla předem domluvená hra. Jeden voják tenkrát při tom přepadení vyvázl a poznal McCoye. Později, když je chytili v Copper Hillu, jsme přemýšleli, jak se dostat ke kořisti a ke třetímu vrahovi, a vymysleli jsme to. Šerif Tanner a soudce o všem věděli. Tate nad tebou vynesl tak vysoký trest proto, že jsme potřebovali vůdce a museli jsme mít důvod, abys šel s námi. Ve skutečnosti tě osvobodil. Byla to opravdu sebeobrana.“

Kývl na McCoye a dodal: „Museli jsme se s nimi nějak spojit, aby nás přivedli k tomu třetímu muži. Proto jsme s Dalem předstírali to přepadení banky. Oba budou za své zločiny přiměřeně potrestáni. Můžeš si jet, kam chceš. Jestli chceš, tak si vezmi Falconova koně a odjeď do Mexika ke svým přátelům.“

„Ano, raději zmizím, dokud se v Texasu nezapomene na tu přestřelku. Adios,“ řekl Jones, nasedl na koně a odjel pryč.

Mitchell za ním chvíli hleděl, aby se pak vydal naproti vojákům, kteří sjížděli z hor.

Když Dale kráčel kolem Jeffa McCoye, zvolal na něj starší z obou bratří: „Hej, ty, kdo vlastně zastřelil Billyho Kida?“

Dale si držel kapesník na šrámu nad uchem.

„No, kdo asi?“ usmál se. „Pat Garret přece.“

Jeff zaklel. „Myslel jsem si to! Jste podvodníci, oba!“

„Ale musíš přiznat, že to s šestiraňákem taky umím,“ podotkl Dale.

Kývl na Black Falcona a dodal: „A on by ti to potvrdil.“