John Kirby

Colorado western 049. Ďábel v sedle

Franka Kanea probudilo svírání žaludku. Tábor byl ještě zahalen do ranního šera. Kane těžce oddechoval. Na čele měl kapičky potu – jako po nějaké noční můře. Znal ten pocit. Zažil to i tenkrát, když jeho matka zemřela na horečku. A pak znovu, když jeho otec při průtrži mračen padl pod kopyta volů a byl jimi rozdupán. – Frank Kane si rukávem otřel zpocené čelo. Naslouchal, ale neslyšel nic podezřelého. Nic nenaznačovalo, že by osadníkům hrozilo nebezpečí. Rozhlédl se po spícím táboře. Nastala obávaná ranní hodina, v níž s oblibou útočí indiáni. Kane cítil, že jsou blízko. Indiáni…

Kane přemýšlel o minulosti. O nadějném odjezdu z Independence – bylo to již skoro rok – a zdlouhavé cestě pustinou, jejíž bezútěšnost lidi deptala. O prvních bizonech a indiánech, kteří se jako duchové náhle vynořili, aby stejně rychle zase zmizeli. O smrti rodičů a konečně o zimě strávené ve Fort Bridgeru poté, co se ukázalo, že zasněženou Sierru není možné překonat.

Povzdechl si. Povoz a voly, které zdědil po svém otci, prodal ve Fort Bridgeru, aby měl na ubytování a stravu. Teď už neměl nic kromě pušky a plnokrevné klisny Belle. A aby toho nebylo málo, musel pracovat pro muže, kterého nesnášel, aby měl na živobytí.

Obloha se pomalu zbarvovala do červena. Kane se zachvěl. Možná zimou, možná strachem. Sáhl vedle sebe a ucítil chladnou ocel pušky. To mu dodalo klidu.

V ranním šeru se plachty povozů podobaly plachtám lodí. Před dvěma dny karavana vyrazila z Fort Bridgeru směrem do Salt Lake City. Tam si měli odpočinout před náročným přechodem Carsonské pouště a Sierra Nevady. A pak – po cestě, která již trvala déle než rok – měli konečně spatřit vysněnou Kalifornii.

Ve voze, pod nímž se Kane uvelebil, to zavrzalo a ozval se odtud McCullockův hlas: „Pusť voly, chlapče.“

Kane vstal. McCullock byl muž, pro kterého pracoval, aby si vydělal na cestu do Kalifornie, muž, který od něj v zimě za potraviny koupil povoz a voly. Chtěl i Belle, krásnou a lehkonohou, osmiletou klisnu plemene Kentucky, ale Kane ji nedal. Raději by hladoval, než by se jí vzdal.

„Chlapče, neslyším tě!“ zvolal McCullock.

Kane tiše zaklel. Nechtělo se mu vylézat ze zahřáté deky. Venku totiž panoval chlad.

Tábor se probouzel. Osadníci rozdělávali ohně a vařili na nich kávu. Muži, kteří drželi poslední hlídku, měli červené tváře a bílé špičky nosů od chladu.

„Zatracený kraj!“ řekl jeden z nich.

Kane pomohl odsunout dva vozy, aby se vzniklou mezerou mohli vyhnat voly na pastvu. V noci totiž spali ve vozovém kruhu. Pak se vydal k Belle, aby ji nakrmil.

Belle, pravý kentucký plnokrevník, ačkoli byla chundelatá jako medvěd, se ve Fort Bridger pořádně nažrala sena a dosti ztloustla. Však ještě zhubne, než za sebou budou mít Carsonskou proláklinu.

„Pojď k snídani, chlapče!“ ozval se McCullockův hlas.

Kane se vydal k ohni, kde pro něj paní McCullocková připravila hrnek kávy, lívance z pohanky a několik plátků slaniny.

„S tebou jsou vždycky problémy,“ láteřil McCullock.

„Musel jsem se podívat na Belle,“ bránil se Kane, zatímco srkal horkou kávu a pojídal výtečné lívance paní McCullocková.

„Ty a ta tvoje zatracená herka!“ McCullock na něj pohlédl úkosem.

„Co jí vlastně dáváš žrát?“ McCullock se snažil tu klisnu získat všemi prostředky.

„Moje klisna není žádná herka, pane,“ bránil Kane svého koně. Zachytil varovný pohled paní McCullockové a raději zavřel ústa. Tato malá, usoužená žena již dvacet let nesla břímě bezdětného manželství, v němž měl slovo pouze muž.

Kolem prošel Matt Sledge, vůdce karavany. „Vyrážíme za půl hodiny,“ oznámil.

Svítalo. Kane vlezl pod vůz a sroloval si deky. McCullock stál u ohně a říkal: „Jednoho dne tu tvou klisnu dostanu, hochu. Jenom počkej, ještě v Kalifornii nejsme. Co si tam vlastně chceš počít, když nemáš ani vindru? Prodáš mi ji za namazaný chleba.“

Kane zatnul zuby.

Vyhodil srolované deky zpod konestogského vozu a zkontroloval svou hawkenku. Opět se ozval ten podivný tlak v žaludku, který předtím utlumily výborné lívance paní McCullocková.

Osadníci hasili ohně a připravovali se na odjezd. Kane si všiml úsměvu Carry Dixonové, která pomáhala své matce balit věci. Carry byla šestnáctiletá hezká blondýnka. Patřila k misionářské rodině, která cestovala do San Franciska. Několikrát mu naznačila, že se jí líbí. On jí též.

„Nestůj tam jak vemeno a pomoz přihnat zpátky voly!“ zvolal na něho McCullock.

Kane přiběhl ke své Belle a hodil jí na hřbet sedlo. Počkal, až vydechne, a pak jí utáhl podbřišník. Nato jí přehodil uzdu přes hlavu, nasedl a vydal se za ostatními muži, kteří měli do tábora přihnat dobytek.

„Catch up!“ zněl první Sledgeův povel.

Děti byli naloženy do vozů. Nepsaný zákon karavany zněl, že všechno, co může chodit, musí šlapat pěšky, aby se šetřili voli. Ženy si přivázaly klobouky a vykasaly své dlouhé, nepraktické sukně, jimiž se každý indián smál. Vozkové se chopili opratí, klacků a bičů.

Matt Sledge zvedl ruku.

„Fallin!“

První povoz se dal se skřípěním a pískáním do pohybu. Ostatní jej následovaly v určeném pořadí.

Karavana se vydala na cestu.

Kane jel jako poslední v oblacích zvířeného prachu. Jako vždy to byl on spolu s dalším chlapcem, Stevem Boyerem, kdo převzal nevděčnou úlohu hnát malé stádo dobytka a rezervních volů.

Z malé výšiny hleděl na nekonečné pláně.

Mrtvá země! pomyslel si. Pustina prázdná jako Měsíc.

Ploché hřebeny se táhly až k obzoru. Mezi nimi se bělaly stříbřité keříky šalvěje, které poněkud oživovaly ten monotónní pohled. Zdálo se, že kromě osadníků v té pustině není živého tvora.

Náhle spatřil blonďatou kštici Carry Dixonové. Už slyšel o tom, co indiáni dělají bílým ženám. Za dlouhých večerů ve Fort Bridger se o tom často mluvilo. Představa, že by se Carry Dixonová dostala do rukou rudokožců, ho naplňovala děsem.

Pobodl Belle do slabin a vydal se po svahu dolů. „Kampak?“ zvolal za ním Steve Boyer.

„Hned jsem zpátky!“ odpověděl a mávl rukou, aby Boyera uklidnil.

Belle běžela nádherně. Ačkoli nevypadala jako kentucký plnokrevník, zachovala si oheň tohoto plemene.

McCullock zvedl hlavu, když kolem něj prošel Kane.

„Nemáš snad dávat pozor na dobytek, chlapče?“ zavrčel.

Frank mlčel. Jako druhý vůz v koloně jel povoz reverenda Dixona. V případě napadení by to odnesl hned na začátku.

Carry kráčela za svým otcem v prachu. Frank viděl, že je unavená, ačkoli vyrazili teprve před hodinou. Zastavil vedle ní.

„Jak se daří, Carry?“

Dívka zvedla hlavu. Zazářilo jí v očích.

„Och, Franku.“

Kane řekl: „Nechceš jet? Můžu ti na chvíli půjčit koně. Belle tě určitě neshodí. Je to chytré zvíře.“

„Carry nepojede, půjde pěšky, tak jako my všichni,“ ozval se reverend Dixon.

„Ale pane!“ protestoval Frank.

„Pojďte sem, mladý muži,“ přerušil jeho snahu Dixon. „Sem, ke mně, ať na vás nemusím tak křičet. To, co vám chci říct, je určeno jen vašim uším.“

Kane poslechl a přijel k reverendovi, přičemž vrhl na Carry lítostivý pohled.

„Poslouchejte, pane Kane,“ tiše řekl kněz, „nechci, abyste dál Carry pletl hlavu. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Kane cítil, že se červená.

„Nerozumím, pane.“

„Rozumíte mi velice dobře,“ zabručel Dixon. „Carryin osud už je určen. Odjede se mnou, se svou matkou a sestrami na Sandwichovy ostrovy, aby se tam věnovala misionářské práci. Je k tomu vychovaná! Proto nestrpím, abyste se kolem ní déle motal. Nebo si myslíte, že jsem slepý?“

Frank se kousl do rtů.

„Pane, já se kolem vaší dcery němotám. Je to jen – ta dlouhá cesta – lidé jsou si zkrátka blíž.“

„Ach, to nezralé mládí,“ podotkl kněz suchopárným tónem. „Nemáte v hlavě nic než hlouposti. Ale zapamatujte si jedno, Kane: I kdybychom nakonec k pohanům nejeli, nikdy nepřipustím, aby má dcera visela na muži, který nemá nic kromě koně.“

Kanea se zmocňovala zuřivost.

„Je to dobrý kůň!“ zvolal. „Mohl bych za něho dostat tisíc dolarů nebo i víc. Ale proč se hádat? Možná ještě budete rád, kdyby vaše dcera mohla mít takového chudáka, jako jsem já. Co byste říkal na to, kdyby musela spávat v jednom stanu s nějakým rudochem?“

„S rudochem?“ Dixon okamžitě zneklidněl. „Vy jste nějaké viděl, Kane?“

Frank zavrtěl hlavou.

„Ne. Ale nemůžu se zbavit pocitu, že jsou blízko. Je to jenom tušení, ale měl jsem ho i tehdy, když zemřela moje matka. A když potom za pár dnů voli rozdupali mého otce.“

Odkašlal si a dodal: „Je to ten pocit – pocit hrozícího nebezpečí.“

„To je špatná předtucha,“ zašeptal Dixon. „Měl by o tom vědět pan Sledge.“

„Proto jsem tady,“ odvětil Kane a pobodl klisnu do slabin.

Matt Sledge seděl na silném hnědákovi. Když k němu Frank přijel, svraštil čelo.

„Ty, chlapče? Tvoje místo je přece na konci kolony.“

Kane přikývl.

„Ano, pane. Ale těch pár krav ohlídá Steve Boyer i beze mě. Chtěl jsem vám jenom říct…“

„Nu, copak?“ zeptal se Sledge. Neměl rád, když lidé opouštěli svá místa.

„Myslím, že nás pozorují indiáni.“

„Indiáni?“ Sledgeovi vrásky se ještě zvýraznily. „Jsi si jistý? Viděls je?“

„Ne,“ připustil Frank. „Je to jenom pocit, nevím, jak to říct.“

„Mluvíš jak hlupák,“ zabručel Sledge. „Indiáni! Kdybych to –“

Ukázal na dlouhý sloupec prachu, který od karavany odnášel vítr.

„Vidíš ten prach? Žádná rudá kůže se k nám nemůže dostat bez toho, že by zvířila prach. Indiáni nejsou duchové, ale lidé z masa a kostí. Nemají křídla, jenom mustangy. Kdybys někde viděl stopu, která nepatří nám, dobrá, pak bych ti věřil, ale takto –“

Frank se rozhlédl po kraji, ale nic neviděl.

Holé hřebeny se sbíhaly k cestě. Ta nyní připomínala past.

A Frank to věděl.

„Možná bychom měli nechat jet pár mužů s puškami nalevo a napravo od karavany, abychom ji chránili. Můj otec mi vyprávěl, že to tak při svých cestách nepřátelským územím dělala kavalerie.“

„Nesmysl!“ odsekl Sledge. „To by bylo jen zbytečné mrhání sil. Kdyby se tu potulovali indiáni, už bychom o nich dávno věděli. Mé oči jsou ještě v pořádku.“

První povoz dorazil do úžlabiny mezi kopci. Ostatní jej následovaly v pomalém tempu určovaném rychlostí volů. Plátěné plachty konestogských vozů napínala bríza. Steve Boyer jel i se stádem kolem něj a zdravil jej.

Frank se obrátil na Sledge. „Vypadá to, že jsem se mýlil. Je mi to líto, pane. Nechtěl jsem vyvolávat paniku.“

Sledge mávl rukou.

„To je dobré.“

Víc už říct nestačil.

Frank spatřil nad jednou skupinou keřů bílý obláček, načež se ozvalo zasvištění a náraz. Pak třeskl výstřel z pušky. Vyděšeně se otočil v sedle.

Sledge otevřel ústa k výkřiku, ale už se mu z hrdla nevydrala ani hláska. Vyděšenýma očima pohlédl na Kanea. Jeho klobouk byl pryč a z vlasů mu po čele tekla krev.

Zamával rukama a zasípal.

Jeho kůň se Vzepjal a v panice odběhl pryč. Jezdec bezvládně visel ze sedla. To bylo naposledy, co Frank viděl Matta Sledge.

Sám seděl v sedle Belle jako přimrazený. Nemohl se pohnout ani vykřiknout. Bušilo mu srdce a hnalo mu krev do hlavy.

Za dvě nebo tři vteřiny po onom šokujícím výstřelu v karavaně vypukl zmatek.

Z keřů nalevo i napravo od cesty se zvedly snědé postavy. Ozval se husí kůži nahánějící jekot. Třeskly další výstřely a na karavanu se snesl déšť šípů.

Voli zapřažení do prvního povozu klesli k zemi. Byli kulkami doslova provrtáni. Druhý vůz pokračoval a narazil do prvního. Muži křičeli a chápali se svých pušek. Zápalné šípy dokonávaly zkázu. Zeny ječely v hysterickém strachu o své děti.

Náhle se na jednom hřebeni jako mávnutím zázračného proutku objevila dlouhá řada jezdců. Chladné jarní slunce se odráželo od špiček oštěpů a hlavní pušek. Hřívy a orlí péra vlály ve vzduchu.

A pak jezdci vyrazili vpřed. Rozjeli se s úmyslem obklíčit karavanu.

Frank se teprve nyní probral z šoku.

„Carry!“ vykřikl a pobodl Belle do slabin.

Dým z výstřelů se mísil se zvířeným prachem a kouřem z hořících plachet vozů, v němž se indiáni ozáření záblesky z hlavní zjevovali jako krvaví démoni pomsty. Frank viděl, že několik z nich míří k němu. Jednoho zastřelil, poté chytil hawkenku za hlaveň a bojoval s ní jako s kyjem. Hnala ho touha žít.

Belle srazila jednoho malého, chundelatého mustanga. Válečník se zvedl a přiložil šíp k tětivě luku. Další tři šípy držel v zubech. Frank už slyšel, že rudoši dokáží z luku střílet rychleji než bílí muži z revolveru.

Brnk!

Frank pocítil palčivou bolest na pravé tváři, načež jej zalila krev.

Indián zabručel a sáhl po dalším šípu. „Vpřed, Belle!“ vykřikl Kane.

Kobyla přiskočila k indiánovi a Frank jej tak mohl pažbou poslat do věčných lovišť.

Z prachu a kouře se vynořil Steve Boyer. Klátil se v sedle a oběma rukama se křečovitě držel hřívy. Ze rtů se mu řinula krev.

„Pomoz mi, Franku!“ sténal.

Náhle se pustil hřívy a pomalu se zhroutil na krk koně. Frank viděl opeřené ratiště šípu, který mu trčel ze zad.

„Steve!“ vykřikl. Stáhlo se mu hrdlo.

Boyerovi už nebylo pomoci. Skácel se ze sedla a byl mrtev, ještě než dopadl do prachu.

Frank měl náhle pocit, jako by se jeho Já rozdělilo, jako by jedna část jeho osobnosti pobaveně sledovala, jak ta druhá bojuje o život. Že by se již loučil s tímto světem?

Nějak se mu podařilo probít se k povozům, které již téměř všechny hořely. Kvůli kouři mu slzely oči. Myslel na Carry.

Projel kolem McCullockova povozu. Muž, který ho stále jen šikanoval, se se zavřenýma očima opíral o kolo, McCullock už mu nikdy nebude nadávat.

Paní McCullocková zmizela. Frank přemýšlel, kde je. Že by si sama vzala život? Nebo snad v panice vběhla útočníkům do náruče? Rád by té ženě pomohl, protože se k němu vždy chovala slušně, ale měl co dělat, aby zachránil sám sebe.

„Tady, Franku!“ zvolal na něj kdosi. Ten hlas patřil Willardu Gorseovi, muži, s nímž vždycky dobře vycházel.

Houstnoucím kouřem probleskovaly výstřely. Indiáni utvořili kolem karavany smrtící kruh, z něhož nebylo úniku. Viseli na odvrácené straně svých poníků a pod jejich krky střílely z luků či pušek. Kane, sám výborný jezdec, je musel obdivovat.

Tu jeden šíp škrábl Belle do hřbetu. Vyplašila se a vyskočila. Frank se však dokázal udržet v sedle. V Kentucky se zúčastňoval překážkových závodů a nedal se jen tak snadno shodit.

Povoz Henryho O’Dowella ležel převrácený na boku, jeho voli bezvládně viseli v postrojích. O’Dowell se zoufale bránil proti ječícím nájezdníkům.

Právě, když Frank projížděl kolem, zasáhl O’Dowella oštěp. Jeho smrtelně bledý dvanáctiletý syn stál vedle něho a oběma rukama držel na něj až příliš velký revolver. Vypálil a srazá jednoho z indiánů ze sedla.

Kaneovi naskočila husí kůže, když viděl, jak jiný válečník chytil paní O’Dowellovou za její dlouhé vlasy a táhl ji po zemi.

V následujícím okamžiku Belle vjela mezi rudochy. Hawkenka Frankovi prostřílela cestu, avšak pro paní O’Dowellovou již bylo pozdě. Válečník i se svou kořistí zmizel v prachu.

Tu cosi Franka udeřilo do paže a vyrazilo mu to pušku z ruky. Belle se vzepjala, aby pak svými kopyty zadupala rudocha do země. Frank se poté sklonil ze sedla pro O’Dowellův revolver. Modlil se k Bohu, aby byl nabitý.

Zvedl jej – a spatřil těsně před sebou snědý obličej a svalnatou ruku rozmachující se tomahavkem. Belle uskočila stranou a tomahavk Kanea jen škrábl na levém rameni. Přesto to neskutečně bolelo.

Válečník cosi zabručel. Jeho poník se pohyboval s kočičí hbitostí. Kane hleděl do blýskajících se očí. Viděl v nich svou smrt.

Palcem natáhl kohoutek revolveru, namířil na pomalovaného indiána a zmáčkl spoušť.

Třeskl výstřel a Frank si mohl oddechnout. Zasáhl. Indián padl pod kopyta svého koně. Belle se mu bystře vyhnula.

Náhle jej cosi škráblo na spánku a srazilo mu to klobouk z hlavy. Ze sedlové kapsy mu trčel chvějící se šíp. Hned nato mu kulka na boku provrtala kabát.

Tu před sebou spatřil povoz reverenda Dixona. Jeho plachtu stravovaly plameny. Kane slyšel pláč dětí a nářek Dixonovy ženy, jež volala o pomoc. Reverend sám klečel na zemi se skloněnou hlavou a sepjatýma rukama.

Frank před ním prudce trhl uzdou. Belle zastavila.

„Není čas na modlení, pane, bojujte!“ zvolal na kněze.

Dixon na něj hleděl, jako by se ho to, co se dělo kolem, vůbec netýkalo. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Jsem muž míru. Ten, kdo sáhne po meči, také mečem zhyne, pravil Pán.“

„Žvásty!“ vykřikl Frank. „Zkuste to vysvětlit indiánům! To jste nepomyslel na svou ženu a děti?“

Viděl, že kolem Dixonova povozu se shromáždil houf mladých válečníků. Ječeli a výhrůžně mávali zbraněmi. Nemohlo to trvat dlouho.

V tom okamžiku paní Dixonová vyskočila z hořícího povozu. Carry byla s ní a podpírala ji. Její blonďaté vlasy zářily jako zralá pšenice.

Z houfu mladých válečníků se ozvaly výkřiky plné obdivu a lačnosti. Několik z nich se vydalo k povozu.

„Sem, Carry!“ zvolal Kane dušený prachem a kouřem.

Zoufale zavrtěla hlavou pevně rozhodnutá neopustit svou rodinu.

Kane přijel až k ní. Měla již rozpuštěné vlasy, které jí sahaly až na ramena. Když spatřila, že k ní Kane přijel, instinktivně se k němu rozběhla a táhla za sebou i svou matku.

Teprve v tomto momentě reverend Dixon poznal, že ani modlitby ani jeho černá sutana jeho rodinu zachránit nepomohou.

„Kane, zachraň mé dítě!“ zvolal, vyskočil a s rozpaženýma rukama se vrhl proti řítícím se válečníkům. Ti ho zadupali do země.

Kane se sklonil ze sedla a chytil Carry za límec. „Běž, Belle!“ vykřikl.

Carry se vzpěčovala, ale on ji nepustil. Tak ji držel, i když již kobyla cválala. Carry už dávno předtím pustila matku. Nedokázala ji udržet.

„Vylez nahoru, Carry!“ zvolal.

„Já tě – nenávidím! „vyhrkla.

Kane omotal uzdu kolem hrušky, protože potřeboval druhou ruku. Belle i bez něj věděla, kam má běžet.

Sklonil se a chytil Carry za ruku. Jeho prsty se chvěly vyčerpáním, ale nepoddaly se mu. V následujícím okamžiku Carry Vytáhl nahoru.

„Pevně se drž!“ vykřikl.

Chytila se ho kolem boků a Belle vyletěla jako šíp.

Jeden válečník se jim pokusil odříznout cestu. Kane vystřelil z O’Dowellova revolveru a zasáhl indiánova poníka, který se zhroutil k zemi. Druhou ranou poslal válečníka do věčných lovišť. Poté již byla cesta do kopců volná.

Belle běžela i přes dvojnásobnou zátěž lehce, jako by se vznášela. Nyní se projevily denní porce ovsa, kterým ji Frank krmil, aby neztratila sílu a výdrž. Mustangové pronásledovatelů ztráceli, až to indiáni vzdali a vyslali za nimi jen několik kleteb a výstřelů nazdařbůh.

+ + + + +

Kane ten kraj vůbec neznal. Vrátit se na cestu si však netroufal.

Strčil kolt za opasek a zamířil na západ. Na západě musí ležet Salt Lake City, jak tvrdil Sledge. To znamenalo záchranu. Snad ale již dřív narazí na nějakou mormonskou farmu.

Černohnědá kobyla běžela klidným, ale dlouhým krokem. Přestože byla celá zpocená, ani zdaleka nebyla na konci svých sil. Kane znal svého koně. Věděl, že svou rychlost projeví, teprve když půjde do tuhého.

Vzdálená střelba již odezněla. Černá mračna, jež se zvedala z místa, kde stála karavana, však viděli až do poledne.

Carry se chovala neuvěřitelně klidně. Držela se Franka a hlavou se mu opírala o rameno. Po nějaké době Frank sesedl, aby Belle dopřál chvíli odpočinku. Carry na něj hleděla s lhostejným výrazem v očích. Tak ji neznal. Jakoby ji zničení její rodiny připravilo o duši.

Odpoledne již byli mnoho mil od místa toho dramatu. Frank zavedl kobylu do keřů pod svahem a pomohl Carry ze sedla.

„Nemáš hlad?“ otázal se a prohledal si kapsy.

Zavrtěla hlavou. Kane se zhrozil, když viděl její oči.

„Nebo žízeň?“

Teprve nyní se Carry projevila jako živá bytost. Sáhla po láhvi a napila se. Tělesné potřeby se ukázaly být jako silnější než šok a hrůza.

Frank ji pohladil po vlasech. „Zase to bude dobré, moje děvčátko.“

Hned poznal, že něco řekl špatně, protože jí zamrzly oči. Pustila láhev a otočila se k němu zády.

Kane bandasku rychle zvedl, protože její obsah byl cenný pro oba. Nevěděl, kde je voda. Bylo mu však, jasné, že až ji najdou, musí dát nejdřív napít Belle. Na ní závisel jejich osud.

Když spatřil, že se Carry chvěje, hodil jí přes ramena svůj kabát. Seděla na zemi a tupě hleděla před sebe.

„Trochu se porozhlédnu kolem,“ poznamenal Frank. Zvedl jí hlavu a přinutil ji podívat se mu do očí. „A ty zůstaneš tady, ano? Neodejdeš odtud! Slíbíš mi to?“

Neodpověděla. Její pohled byl upřen skrze něj kamsi do dáli. Kane věděl, co má před očima. Raději na to ani nechtěl pomyslet.

Opustil ji a vydal se do svahu. Na jeho temeni si lehl a vyhlédl směrem, odkud přijeli.

Viděl úzkou spirálu prachu, která se držela jejich stop. Byli pronásledováni! Válečníci si zkrátka nechtěli nechat uniknout tu blonďatou bílou dívku a prvotřídního koně, které viděli.

Vrátil se zpátky ke Carry, která se po celou dobu ani nehnula.

„Musíme dál!“

Když nereagovala, zatřásl s ní. „Neslyšelas? Musíme dál. Jsou nám v patách, protože chtějí tu hezkou bílou blondýnu.“

Znělo to brutálně, ale řekl to proto, aby ji probral z její letargie. Jenže dopadlo to stejně, jako kdyby mluvil ke kameni.

Belle se pásla. Spásala suchou trávu, která přečkala, stejně jako zelený ovsík. Když na ni Kane zavolal, okamžitě přiběhla. Přestože byla unavená, její oheň ještě nevyhasl. Leskly se jí oči a chvěly nozdry. Něžně Frankovi olízla rameno.

„Hodná!“ Poplácal ji po krku, dal jí ohlávku a utáhl podbřišník. Poté nasedl a kývl na Carry. „Pojď.“

Bez odporu se zvedla, ale její pohled zůstal stejně prázdný. Těžký kabát jí spadl z ramenou.

„Obleč si ho, bude ti teplo,“ řekl Kane.

Poslechla ho a s jeho pomocí vylezla na koně.

„Drž se pevně, musíme jet rychle,“ řekl Frank.

Popustil Belle uzdu a zvolal: „Jeď, stará!“

Po zbytek dne pak střídavě cválali a klusali.

Ve stoupáních Frank sesedal, aby šetřil Belle. Pokaždé, když se ohlédl, za sebou viděl zlověstnou spirálu zvířeného prachu.

Kručelo mu v žaludku. I Belle již docházely síly. Carry stále mlčela. Neozývala se, přestože i ona musela mít hlad. Po celou cestu nepromluvila ani slovo, jako by vůbec nevnímala, co se kolem děje.

Frank si nikdy tolik nepřál, aby se setmělo, jako nyní. Zdálo se, že den je nekonečný, ale nakonec slunce přece jen zapadlo.

Zůstal v sedle, dokud Belle nezačala klopýtat. Pak sesedl a vedl ji za uzdu. Kolem půlnoci nalezl dolinku chráněnou před větrem.

„Zůstaneme tady až do rána.“

Snesl Carry ze sedla. Dívka si lehla na holou zem a usnula.

Nad nimi hvízdala meluzína. Frank se třásl chladem, neboť kromě kabátu, který půjčil Carry, měl jenom bavlněnou košili, kalhoty, holínky a spodní prádlo. Měl sice zápalky, ale neodvážil se rozdělat oheň. Příliš jasně si vzpomínal na varování, které mu dali hraničáři ve Fort Bridger. Tvrdili, že každý rudý válečník je schopen vycítit kouř i na pět mil.

Chodil tedy sem a tam, aby se zahřál, jenže tak si zase moc neodpočinul. Sužovaly ho hlad a únava. Nohy se mu třásly vyčerpáním. Nakonec ho přemohl spánek.

Probudil se úplně promrzlý. Carry se pohnula. Ve spánku tiše sténala. Kane tušil, co se jí zdálo.

Lehce jí zatřásl. V polospánku se na něj vrhla a objala jej. Měla vyděšené oči. Pak se však zase vrátila do své obvyklé otupělosti.

Náhle zafrkala Belle. Frank vstal a přistoupil k ní.

„Co se děje? Proč jsi nervózní?“

Panovala tma a ticho. Přesto tam muselo být něco, co ji zneklidnilo.

Frank sáhl po revolveru ve svém opasku. Po zádech mu přeběhl mráz. Možná zavětřila nějaké dravé zvíře – a možná také indiány.

Při těchto myšlenkách Kanea poléval studený pot. Upravil Belle sedlo a nasadil jí ohlávku. Poté pomohl ještě ne zcela probuzené dívce do sedla.

Pak vyrazili dál.

Měsíc již dávno zapadl a hvězdy bledly. Kane kráčel vedle svého koně, aby se zahřál. V levé ruce držel uzdu, pravou podepíral Carry, která se v sedle kolébala.

Rozprostírala se před nimi rovina, jejíž rozlohu mohl pouze tušit, nikoli však přehlédnout. Už dávno nevěděl, kde vlastně je. V té tmě o tom ztratil přehled. Kde je západ, kde je Salt Lake City, jeho spása? Nevěděl.

Trochu se zorientoval, teprve když na východě začala šednout obloha. A když vyšlo slunce, zjistil, že jsou v bezútěšné, nekonečné pustině. Kane dal Carry poslední doušek kávy. Jemu samotnému nezbylo.

Žíznící Belle olizovala rosu ze zmrzlé trávy. Frank si odřízl kousek svého koženého opasku a začal jej žvýkat, aby obelstil hlad. Carry také nabídl, ale ta jen zavrtěla hlavou. Od chvíle, kdy uprchli, nepromluvila ani slovo.

O něco později náhodou nalezl vodu. Pozoroval křepelku, protože věděl, že tento pták nevydrží dlouho bez vody, a ta ho potom přivedla k bahnité kaluži. Jak byl za tu břečku rád!

Nechal napojit Belle, načež přiložil šátek k ústí své bandasky, aby odfiltroval nejhrubší kal a nabral vodu. Když vstal, spatřil indiány.

Stáli na svahu za ním a dívali se dolů. Když zjistili, že o nich ví, zaječeli a cvalem vyrazili dolů.

Frankovi zděšením vypadla bandaska z ruky. Počítal s tím, že ho pronásledují, ale netušil, že jsou tak blízko.

Vyskočil do sedla Belle, vytáhl na něj i Carry, která apaticky seděla u kaluže, a popustil kobyle uzdu. Belle doslova vystřelila.

Frank měl v levé ruce uzdu, pravou držel Carry.

Třesklo několik výstřelů, ale střely jim neublížily. Frank uslyšel svištění šípu a sklonil se. Šíp se zabodl do země daleko za ním. Zakrátko již byla Belle mimo dosah kulek. Jekot pronásledovatelů pomalu utichal.

Kane se sklonil a poplácal Belle po krku. „Hodná holka! Ukaž jim, jak umíš běžet!“

V dáli před sebou viděl hřeben, který ohraničoval rovinu. Před ním se černalo pásmo keřů nebo něco podobného. Každopádně tam mohl nalézt ochranu. Zamířil tedy tam.

Náhle se zprava vynořil další houf , rudochů. Jednalo se o šest válečníků, kteří se pokoušeli jim odříznout cestu. Jejich malí mustangové byli velmi rychlí.

Kaneovi se rozbušilo srdce. Chtěl se stočit nalevo – když i z té strany zpoza jednoho kopce vyjela skupina válečníků.

To je konec! blesklo mu hlavou.

Oba houfy, které jej pronásledovaly ze stran, se mu pokoušely odříznout cestu. Ti vzadu také neustávali.

Zakřičel Belle do ucha několik úsečných slov, ale klisna již ztratila svou lehkost. Její kroky byly stále kratší. Z břicha jí kapal pot a od huby jí stříkala pěna.

Frank pohlédl na onu tmavou linii před sebou. Neměl tušení, o co se jedná, nevěděl, jestli to pro něj bude znamenat záchranu. Pronásledovatelé sice zaostávali, ale nevzdávali se – poznali totiž, že onen zázračný kůň bílého muže je na konci svých sil. Byli Frankovi v patách, ječeli, avšak nestříleli. Zřejmě svůj úspěch považovali za hotovou věc.

Belle horečně oddechovala. Frank viděl, jak jí na krku naběhly žíly. Byl si jist, že poběží, dokud nepadne. Měla charakter plnokrevníků.

Náhle v kopcích před sebou zaregistroval pohyb. Vyděsil se, pokud se o tom v jeho situaci ještě dá mluvit. Že by další indiáni?

Jenže pak poznal, že se jedná o bílé muže, protože na sobě měli klobouky a bílé košile. Něco dělali na úpatí kopců.

Frank vytáhl revolver a vystřelil poslední náboj do vzduchu, aby na sebe upozornil. Poté jej odhodil.

Muži se zastavili a pohlédli směrem k němu. Poté začali mávat, zřejmě jej chtěli upozornit na něco, co neviděl. Dva běželi pro pušky, které měli naskládány do pyramidy. Vzdálenost byla zatím příliš velká, i když se snižovala každou vteřinou. Kane nevěděl, co chtějí dělat.

Také válečníci si již všimli bledých tváří. Znovu začali střílet a hnát své mustangy tryskem vpřed. Frank slyšel, jak mu kolem uší hvízdají kulky.

Tmavá linie se rychle blížila. Šlo o pás keřů, jak Kane správně předpokládal. Náhle Belle prudce zastavila a Frank byl katapultován proti hrušce sedla. Když se pak narovnal, viděl, na co jej ti muži upozorňovali.

Hned za pásem keřů zel hluboký kaňon. Byl široký nejméně dvacet stop a táhl se na obě strany. Z jeho hlubin táhl chlad. Frank cítil, jak jej polil studený pot.

Bylo mu jasné, že Belle by nemohla tu propast přeskočit ani ve své nejlepší formě. Teď byla navíc unavená a nesla dvojnásobnou zátěž.

Válečníci, kteří se v tom kraji vyznali lépe než on, jak se zdálo, věděli, proč zastavil. Nad planinou se ozval jejich triumfální jekot.

Dva bílí muži se oddělili od ostatních a mávaje, běželi k Frankovi. Ostatní zaklekli a začali pálit na blížící se indiány.

Kane pohlédl na hlubinu před sebou a na divochy za sebou. Už mu nezbývalo moc času.

„Pevně se drž!“ vykřikl na Carry. Potřeboval totiž obě ruce volné, aby mohl držet uzdu.

Belle se přikrčila jako kočka před skokem. Nebála se hloubky jako jiní koně. Ještě jednou zmobilizovala všechny své síly, které jí dala její krev a výchova.

„Teď, stará!“ zvolal Kane, zaklonil se a popustil jí uzdu. Oba bílí muži, kteří jim běželi naproti, zůstali stát jako solné sloupy, když viděli tu fantastickou scénu na pozadí blížících se rudochů.

Belle se rozběhla a její kopyta klapala po kamenité půdě jako kastaněty. Frank spatřil okraj propasti.

Na nic nemyslel. Automaticky se přikrčil, když skočila. Letěla vzduchem jako šíp, měla natažený krk a přední nohy. A pak dopadla. Udělala ještě několik kroků a zastavila se.

„Nebesa, jaký skok!“ zvolal jeden z mužů fascinovaných tímto mimořádným výkonem.

Kane seděl v sedle jako omámený, stále nemohl věřit, že ještě žije. Cítil, jak se jej Carry křečovitě drží.

„Je to za námi, děvče,“ poznamenal, ale ona neodpověděla.

Na druhé straně kaňonu se indiáni zastavili. Mlčeli. Nikdo neječel, nikdo nestřílel, ani bílí, ani divoši. Přihlížející byli doslova zmrazeni tím, co předvedla Belle a její jezdec. Všichni, indiáni i běloši, rozuměli koním.

Poté jeden válečník přijel až k okraji rokle. Ve vlasech se mu houpala dvě orlí péra, zdálo se, že je náčelník.

Zarazil svůj oštěp do země na znamení, že chce mír.

„Jsem zvědavý, co nám řekne,“ začal jeden z bělochů stojících vedle Kanea.

Válečník ukázal na propast před sebou a poté na Kanea a jeho koně. Přitom zvolal něco, čemu Frank nerozuměl. V jeho hlase však zaznívaly respekt a úcta. Nakonec zvedl pravou ruku, položil si ji na hruď a poté na čelo a obrátil svého mustanga. Krátce nato celá horda zmizela – rozplynula se jako kouř ve větru.

„Uf!“ oddechl si běloch, který před chvílí hovořil s Kanem. „Odtáhli. Víte, jak vás nazval?“

„Nerozuměl jsem mu ani slovo,“ přiznal Frank.

„Ďábel v sedle! Ano, řekl, že jste ďábel v sedle. Tvrdil, že proti vám nikdy nebude bojovat, protože vás ochraňuje velký duch.“

„Byl to jedinečný výkon, od koně i od jezdce,“ přizvukoval druhý muž.

Frank se obrátil a poznamenal: „Je po všem, Carry, dokázali jsme to.“

Nehýbala se a mlčela, pouze se jej pevně držela.

„Pomozte jí dolů,“ poprosil Kane. „Její rodiče včera zavraždili indiáni. Ještě stále je vyděšená.“

„Pojďte, slečno, tady jste v bezpečí,“ řekl první muž, postarší, menší chlapík s tmavou bradkou a šedivými kotletami.

Natáhl ruce ke Carry a prohodil ke druhému muži: „Pomoz mi, Nicku.“

Carry se však nemínila Franka pustit, takže měli co dělat, aby ji od něho odtrhli. Když ji sdělali, lehla si na zem a zavřela oči. Z koutku úst jí tekla krev. Oba muži vyděšeně pohlédli na Franka.

„Co je s ní?“zeptal se Frank.

Bradatý muž jen mlčky pokrčil rameny a odvrátil se. Jeho druh nebyl o nic sdílnější.

Kane seskočil ze sedla. Nohy se mu chvěly vyčerpáním, když stál na pevné zemi. Skoro je ani necítil.

„Carry!“ zvolal a poklekl k ní.

Její tvář byla bledá jako čerstvě napadaný sníh. Z úst se jí řinula krev.

„Slyšíš mě, Carry?“

Bradatý muž mu položil ruku na rameno.

„Nechte jí být, chlapče,“ řekl. „Nemůže vás slyšet. Je mrtvá.“

Sklonil se a otočil ji.

„Netrpěla. Kulka ji zabila tak rychle, že se vás ani nepustila.“

Frank cítil, že mu do očí vhrkly slzy.

„Carry!“ zavzlykal.

Poté se zhroutil.

+ + + + +

Carry Dixonová, jejíž duch zemřel již tehdy, když byla zmasakrována její rodina, byla pohřbena ještě téhož dne.

Sedm mužů přistoupilo k jejímu hrobu a hodilo do něj hrst hlíny.

„Bude tu poslouchat dusot koní Pony expresu,“ poznamenal jeden z nich.

„Dokud bude existovat naše kurýrní služba, tak nikdy nebude sama,“ podotkl další.

Muž s bradkou, který si říkal Bolivar, přečetl žalm z bible a pronesl modlitbu. Poté se všichni vrátili ke své práci, která spočívala v tom, že kopali jakousi jámu ve svahu.

Kane osaměl. Posadil se na kámen a dlouhé hodiny upřeně hleděl na hrob.

Seděl tam, ještě když zapadalo slunce.

Bolivar vyšel ze svého stanu, přistoupil k němu a položil mu ruku na rameno.

„Nemá smysl tady sedět a přemýšlet nad tím. Nic na tom už nezměníš,“ utěšoval ho. „Život jde dál, chlapče.“

„Ale, vy tomu nerozumíte,“ zavzlykal Kane.

Stisk Bolivarovy ruky zesílil. „Rozumím tomu velice dobře. Riskoval jste život, abyste tu dívku zachránil, ale osud byl silnější než vy. Všichni jsme v rukou Všemohoucího a jeho rozhodnutí jsou pro nás často nepochopitelná. Pojďte, noc bude chladná!“

Frank se zvedl a následoval ho. Stan, v němž Bolivar spal, byl velký a velmi útulně zařízený. Stála v něm železná prérijní kamna, jež spalovala rašelinu, chrastí i vlhké dřevo. Příjemně stan vytopila. U skládacího stolu seděli dva muži a pochutnávali si na večeři.

Bolivar je představil: „Pan Nick Colby, pan Joe Hammer. – A jak zní vaše jméno, můj chlapče?“

„Jmenuju se Kane,“ řekl Frank. „Frank Kane. Pocházím z Kentucky.“

Colbyho už znal, byl to ten muž, který mu spolu s Bolivarem běžel naproti. Mohlo mu být tak čtyřicet, což pro Kanea, devatenáctiletého mladíka, znamenalo vysoký věk.

Colby byl podsaditý, širokoplecí, silný muž. Měl zrzavé vlasy a bradku. Hammer se mu podobal, pouze měl světlé vlasy a krátký knírek. Všichni tito muži měli cosi společného: houževnatost, vytrvalost a železnou vůli, kterou zvládali i ty nejtěžší překážky.

Bolivar mu do cínového hrnku nalil whisky. „Napijte se, to vám pomůže. A pak nám můžete povyprávět, co vás k nám přivedlo.“

Frank se napil a jal se vykládat o tragédii jejich treku. V té době to nebylo nic neobvyklého.

Když domluvil, chvíli panovalo ticho. Poté se slova ujal Colby. „Byl jsem potom venku a změřil jsem ten skok. Skoro dvacet stop! Neznám jiného jezdce, který by to dokázal.“

„Ani jiného koně,“ dodal Hammer, který si cpal tabák do dýmky.

Frank si náhle s hrůzou uvědomil, že se nepostaral o svou kobylu.

„Kde je Belle?“ vyhrkl.

„V ohradě s našimi koni. Je nakrmená, napojená a dobře hlídaná. Nemusíte si o ni dělat starosti,“ odvětil Colby.

Frank se obrátil ke vchodu. Pomyslel na Carry, jež ležela v hrobě. Znovu se mu před očima zjevila její bledá tvář s krvavou stružkou.

„To byly Utové, že? Ve Fort Bridger nás před nimi varovali. Kdyby jenom lidé poslechli.“

Ti tři si vyměnili pohledy. Poté promluvil Bolivar: „Ne, to nebyli Utové. Byli to Paiuteové.“

„Paiuteové?“ zarazil se Kane. V indiánech se nevyznal.

Colby přikývl.

„Well, jde o kmen se zhruba šesti tisíci dušemi. Jsou usídlení mnohem dále na západ, v Nevadě, kolem jezera Pyramide Lake. To, že se odvážili tak daleko na východ, se mi nelíbí. Řekl bych, že to neznamená nic dobrého.“

„Myslím, že se dozvěděli o našem podniku,“ zabručel Hammer, zatímco si upravoval dýmku.

Frank přemýšlel. Zajímalo ho, co dělají tito muži v takové Bohem zapomenuté pustině. Zdálo se, že tam něco kopali. Ale proč? Za jakým účelem?

„O jakém podniku?“

„O Pony expresu,“ odpověděl Bolivar.

O Pony expresu již Frank kdysi slyšel.

„Co je to?“ zeptal se.

„Bože, ty nevíš, co je to Pony expres?“ zvolal Colby. „Jak dlouho jsi vlastně na cestě, chlapče?“ „Z Independence jsme vyjeli v červnu loňského roku.“

„Tak to potom není divu, že o nás neví,“ poznamenal Hammer.

Bolivar, s nímž ostatní jednali jako se svým nadřízeným, se ujal slova: „Pracujeme na rychlém poštovním spojení mezi St. Joseph v Missouri a Sacramentem v Kalifornii. Chlapče, chceme, aby jezdci na speciálně vybraných koních, kteří se každých deset až dvacet mil budou měnit, převezli důležité dokumenty, vládní listiny, šeky a naléhavou komerční poštu během deseti dnů přes srdce našeho kontinentu – přes dva tisíce mil. To je náš plán.“

„To je nemožné!“ namítl Frank.

Bolivar se pousmál.

„Proč? Před mnoha sty lety, v dobách velkého Čingischána takováto rychlá pošta fungovala v Asii. To, co dokázali ti barbaři, přece svedeme s Boží pomocí i my.“

„Mně se zdá, že se na Boží pomoc spoléháte až příliš,“ utrousil Hammer.

„Jenom klid, Joe!“ zvolal Bolivar a pohlédl na Kanea.

„Amerika už dlouho potřebovala rychlé spojení mezi východním a západním pobřežím. Dostavníky na to potřebují jednadvacet dní. Pánové proto Russell, Majors a Waddell s myšlenkou Pony expresu. Jsou iniciátory naší společnosti, jejími zakladateli a podílníky. Mně jako superintendantovi podléhá oblast od Julesburgu do Carson City. Mám se starat o připravenost jezdců, koní i výstroje á o zařízení stanic. Rozumíte mi?“

Frank přikývl. Pomalu to vše začal chápat.

„Přesná vzdálenost cesty činí devatenáct set osmdesát mil,“ dodal Bolivar s pýchou v hlase, „a musíme na nich zřídit sto devadesát stanic. Částečně můžeme použít opěrné body dostavníkových linek, armádní pevnosti a budovy společností obchodujících s kožešinami, ale většinou je musíme stavět sami – tak jako tuto, kterou dokončíme zítra. Cesta naší pošty vede prériemi, poušťmi i horami a všude jsme postavili stanici. Stavíme, z čeho se dá: v lesnatých krajích ze dřeva, ve stepích z drnů – nebo kopeme polozemnice jako tady. Za deset dnů, třetího dubna vyrazí ze St. Joseph první kurýr. Zároveň bude ze Sacramenta vyslán posel na východ. Máme k dispozici osmdesát vybraných mužů a pět set nejlepších koní v Severní Americe. Nic nás nezastaví – počasí, blizard ani indiáni. Naše heslo zní: Pošta musí dál!“

Frank zavrtěl hlavou a pohlédl Bolivarovi do očí. Zdálo se, že své věci věří. Byla to velká věc.

„Pony expres a jeho jezdci budou jednoho dne nedílnou součástí americké historie,“ tiše řekl Bolivar.

„Amen, pane, amen,“ zabručel Colby.

Hammer zvedl sklenici a kývl na ostatní: „Na Pony expres!“

„Na Pony expres!“ odvětili Bolivar s Colbym a vypili své sklenice.

Kane by nebyl mladým mužem, kdyby ho tito dobrodruhové nefascinovali.

„Vyprávějte mi o tom,“ dožadoval se s velkým zájmem.

„Well,“ začal Bolivar a odložil svou sklenici. „Naši jezdci musí samozřejmě spát a odpočívat. Proto každých sedmdesát pět až sto mil stavíme větší opěrné body, kterým říkám „home stations,“ domovské stanice. Tam se kurýři vymění a odpočinou si, dokud nepřijede pošta z druhé strany. Mezi nimi budou ležet takzvané „swing stations,,, na kterých bude možné jenom měnit koně. Pan Colby, pan Hammer a ostatní pánové převezmou jednu ze zdejších stanic. Naši jezdci umí jezdit rychle. Jejich úkolem není boj. Koně, které budou mít k dispozici, jsou tak prvotřídní, že je žádný indiánský mustang nedohoní. Aby se snížila ztráta ve swing stations, udělal pro nás pan Russell z proslulého sedlářství Landis v St. Louis sedlo mocnila. Jsou to sedlové chlopně se spojovacím řemínkem, na kterém jsou z každé strany přivázané dvě bedničky pro poštu. Při výměně koní se mochila jednoduše z unaveného koně vezme a hodí se přes sedlo čerstvého koně. Od toho je název swing station Zkusil jsem to sám a jde to rychle. Kurýr vlastně při jízdě sedí na poště. Výměna koně by mu měla trvat dvě minuty – za tu dobu stačí přehodit mochilu přes sedlo čerstvého koně, napít se a překontrolovat bubínek svého koltu. Pak může vyskočit do sedla a jet dál.“

„Vyskočit – ne nasednout!“ poznamenal Colby.

„Ano, snažíme se ušetřit čas, jak to jen jde,“ přisvědčil Bolivar. „Naši jezdci musí umět vyskočit do sedla jen s rukama na hrušce, aniž by používali třmeny. Věříte tomu?“

„Jistě, pane,“ odpověděl Kane. Skákání do sedla bylo pro něj i pro ostatní chlapce doma oblíbeným sportem.

Colby mrkl na Bolivara. „Myslím, že vím, kam míříte.“

Obrátil se na Franka a dodal: „Kolik máš let, chlapče?“

Kane smyslu této otázky nerozuměl: „Devatenáct,“ odvětil.

„Řekl bych, že nevážíš víc než sto deset liber,“ poznamenal Colby. „A to, jak umíš jezdit, jsi nám dneska ukázal.“

„To je pravda,“ přitakal Hammer.

„Na co ještě čekáte, pane Bolivare? Ten chlapec je zrozen proto, aby jezdil pro Pony expres. Vsadím se, že lepšího jezdce nenajdete.“

„Platíme pětadvacet dolarů za týden,“ řekl Bolivar. „Strava a ubytování jsou pochopitelně zdarma.“

Teprve nyní Frank pochopil, že mu dávají nabídku. Nervózně těkal pohledem mezi nimi.

„Vy myslíte – podle vás – takže,“ koktal.

„Myslíme si, že sto dolarů za měsíc jsou celkem slušné peníze, o kterých se vyplatí přemýšlet,“ dodal Colby.

Kane to věděl. Žil v době, kdy si průměrný člověk nevydělal víc než dolar za den. A to dobrodružství! Ta výjimečnost!

„Přijímám,“ prohodil hlasem, který mu samotnému zněl nějak cize.

„Halleluja!“ vykřikl Colby. „Na to se musíme napít.“

Zpod stolu vytáhl láhev whisky a rozlil ji do sklenic.

Bolivar pohlédl na své kapesní hodinky.

„Je čas jít spát. Příštím dostavníkem se vrátím do Julesburgu a představím Kanea panu Majorsovi.“

Když si všiml Frankova užaslého pohledu, dodal: „Pan Majors je jedním ze tří zakladatelů Pony expresu. Každého, koho Pony expres najímá, chce poznat osobně.“

„A co Belle?“

„O tu se bude starat pan Co.oy. Nemějte obavy, mladíku, bude v dobrých rukou. Colby je u nás tím největším expertem, co se týče koní. Až se vrátíte z Julesburgu, naleznete svou klisnu v jedné ze stanic v Carsonské proláklině.“

Následujícího dne pracovní skupina dokončila stavbu stanice a vydala se na západ, zatímco Bolivar s Kanem nasedli do dostavníku a odjeli do Julesburgu. Pro Franka bylo těžké rozloučit se s Belle.

V Julesburgu byl představen Alexandru Majorsovi a po Bolivarově přímluvě byl okamžitě přijat. Podepsal smlouvu a obdržel od Majorse šestiraňák, model Navy 1851, kalibr 36, kromě toho náhradní bubínek a opasek s pouzdrem, to na obranu před nepřáteli a na obranu své morálky bibli.

„Nejste tu od toho, abyste bojoval, ale abyste jel,“ řekl mu Majors, čímž jen opakoval Bolivarova slova. „Máme ty nejlepší koně, kteří jsou skvěle krmeni, takže každému indiánskému mustangovi, co se pase, ujedete. Ten revolver máte jen pro případ nejvyšší nouze. A na toto nikdy nezapomeňte: pošta musí dál!“

„Nezapomenu, pane,“ slíbil Kane.

Majors se obrátil na Bolivara: „A teď bych uvítal, kdybyste tohoto mladého muže vzal s sebou a pořádně jej oblékl.“

Následujícího dne Kane opustil Julesburg a vydal se na západ, za svou Belle. Bolivar jej přidělil do úseku Carsonský bazén.

Po cestě se seznamoval s revolverem. Zbraň mu dobře seděla v ruce, ale měla neobvyklé nabíjení. Prach a koule se do komor bubínku dávaly zepředu, načež se přitlačily nabíjecí pákou. Poté se do každého pistonu přiložila perkusní zápalka.

Kane se svým Navy koltem usilovně cvičil a poslouchal rady svých společníků.

Na západ od Velkého solného jezera dostavník projížděl solnou pouští. Byl to kraj smrti. Kane náhle přešla chuť na práci pro Pony expres, když viděl tu pustinu.

Mezitím Pony expres za velkého nadšení celé Ameriky zahájil provoz. Dvakrát potkal dostavník kurýry – jednoho, který jel na západ, dalšího, který uháněl opačným směrem. Pasažéři je pozdravili máváním klobouků a střílením do vzduchu. Když je Frank viděl, vrátila se mu odvaha. Nemohl se již dočkat toho, až bude moci vyrazit.

A pak, bylo to pozdě odpoledne, se vozka sklonil z kozlíku a svým chraplavým hlasem zvolal: „Carson City!“

Frank vystrčil hlavu z okna. Okamžitě se mu dostal prach do očí. Viděl proto jen nezřetelné tmavé skvrny, které však nemohly být ničím jiným než dřevěnými domy.

Prvním člověkem, kterého spatřil, byl Nick Colby. Opíral se o sloup poblíž dostavníkové stanice a pozoroval příjezd dostavníku.

„Vítej na konci světa, synu,“ řekl a potřásl Kaneovi rukou.

„Jak se daří Belle?“ zněla Frankova první otázka.

Colby se usmál.

„Výtečně. Jenom počkej, až na ni dáš sedlo. Tak si zvykla na lenošení, že tě dozajista shodí.“

„Belle ne,“ protestoval Kane. „Nejedu příliš pozdě? Chci říct – Pony expres už přece začal, ne?“

„To je O.K.,“ uklidňoval ho Colby. „Nejdřív budeš náhradní jezdec. Jakmile někdo vypadne, naskočíš. A to nebude dlouho trvat, to mi věř. Paiuteové se tu rojí jako vosy a obáváme se i bílých banditů, protože se nepřepravují pouze dopisy, ale i šeky, směnky a poukázky.“

Colby se zastavil před jedním osvětleným saloonem a poškrábal se na bradě.

„Co kdybychom zašli dovnitř a trochu si zahráli? Planina je dost monotónní, to ti teda řeknu.“

Otočil se – a vrazil do muže, který právě za jeho zády přecházel ulici. I on měl namířeno do saloonu.

„K sakru, to nemůžete dávat pozor?“ hudroval. „Kde máte oči?“ Jednalo se o vysokého, elegantně oblečeného chlapíka, kterému mohlo být tak třicet let. Doprovázel ženu v zelených šatech. Frankovi neunikl její hluboký výstřih.

„Každopádně je nemám tam, kde vy,“ zavrčel Colby, rozhořčený tím, že se na něj ten dlouhán tak obořil před ženou.

Cizinec se zamračil a zajiskřilo se mu v očích.

„Jak to se mnou mluvíte? Tento tón si vyprošuju!“

Žena – nebo spíše ještě dívka – mu položila ruku na rameno.

„Prosím ne, Johne!“ řekla.

Muž jí strhl ruku z ramene, jako by to byl nějaký obtížný hmyz.

„Co?“ zvolal. „Ten chlápek do mě vrazil – a věřím, že to nebyla náhoda!“

„To je lež,“ prohodil Colby.

V následujícím okamžiku poznal, co způsobil. Cizinec se totiž obrátil k oné dívce a vykřikl: „Slyšelas to, Nancy? Nazval mě, Johna Gilmorea, lhářem! To si tedy rozhodně nenechám líbit!“

Hleděl na Colbyho a z očí mu sršely jiskry. „Já vám tu paličatost vyženu z hlavy koltem. Stojíte si přece za svým slovem, ne?“

Kane poznal, že je svědkem vyzvání k souboji. Kdyby to mělo být podle Gilmorea, tekla by krev.

„Nejsem ozbrojen,“ řekl Colby.

„Pak se tedy ozbrojte!“ vykřikl Gilmore a odsunul si cípy svého módního kabátu, přičemž pravou dlaň položil na pažbu revolveru, který měl za pasem.

To Frankovi stačilo. Vstoupil mezi Gilmorea a Colbyho a zavrčel: „Neslyšel jste, co vám řekl můj přítel? Je neozbrojený!“

Gilmore svraštil čelo. Viděl, že onen mladý muž má též revolver, jenom na levém boku, poměrně vysoko a pažbou dopředu. Takto nosili kolty pouze odborníci.

Gilmore nechal ruku na rukojeti svého revolveru, ale viditelně si již svou věcí nebyl tak jist. Náhle scénu ovládal onen mladík, se kterým nepočítal.

Ten kluk vypadal vyzáble, ale zkušenost Johnu Gilmoreovi říkala, že právě takoví jsou mnohdy ti nejnebezpečnější. Díval se do očí, které nic neprozrazovaly, a na ruku, která se vůbec nepohybovala směrem k revolveru.

Proč si je ten frajer tak zatraceně jistý? přemýšlel Gilmore. Tu ho polil studený pot. Nechtělo se mu zemřít a ten drzý mladík by se jistě nerozpakoval na něj vystřelit. Připouštěl, že v návalu zlosti zašelpříliš daleko.

Potila se mu dlaň, kterou měl položenou na pažbě revolveru. Chtěl něco udělat: tasit nebo zmáčknout spoušť, prostě to už skončit. Jenže nedokázal to.

V napjatém tichu uplynulo několik vteřin. Pak si náhle Colby odkašlal a odstrčil Franka stranou.

„Omlouvám se,“ řekl přidušeným hlasem. „Opravdu jsem vás neviděl, pane. Prosím vás od odpuštění.“

„Přijímám,“ hlesl Gilmore s pocitem, že se znovu narodil.

Zvedl ruku z pažby koltu a chopil se ramena své společnice. „Pojď, Nancy.“ Poté oba zmizeli v saloonu.

Colby si utřel pot z čela a úkosem pohlédl na Kanea.

„Uf, to bylo o chlup! Víš, komu jsi vstoupil do cesty? To byl John Gilmore, hráč a pistolník známý po celé Nevadě a Kalifornii. Proč jsi to, k čertu, udělal?“

„Protože dělal problémy,“ odpověděl Kane. „Nemohl jsem přece jenom tak stát a přihlížet, jak tě provrtá kulkou.

Colby ho chytil za ruku a odvedl ho pryč.

„Pojď, raději se odtud vypaříme. Říká se, že Gilmore už oddělal pár lidí. Ten mizera na to, co se dnes stalo, nikdy nezapomene. Jednoho dne se nám to pokusí vrátit.“

Bok po boku pak kráčeli po prkenném chodníku ke skladišti transkontinentální dostavníkové společnosti, které sloužilo i jako swing station. Další domovskou stanicí v západním směru byla zhruba dvacet mil vzdálená Friday’s Station na Lake Tahoe, směrem na východ to pak byl Fort Churchill, jenž byl vzdálen zhruba pětadvacet mil. Colby přijel do Carson City jenom proto, aby tam vyzvedl Kanea a čerstvé zásoby, které měl přivézt na stanici ležící za solnou pouští, kterou sám vedl.

Když se ve svém pokoji vysvlékli a Kane pověsil opasek s Navy koltem na sloupek postele, otázal se jej Colby: „Kdysis tvrdil, že to s revolverem neumíš. Vypadá to, že se to mezitím změnilo.“

Kane se musel usmát.

„To rozhodně ne,“ přiznal.

„Cože? Ty to s šestiraňákem neumíš?“

„Ne,“ odvětil Kane. „A ani to nikdy umět nebudu. Lidé, kteří mě pozorovali, když jsem po cestě cvičil, vždycky říkali, že nemám schopnosti na to, abych byl opravdový pistolník.“

„Ale proč – proč?“ zakoktal se Colby.

Teprve po chvíli se uklidnil. „Kdyby to ten parchant Gilmore věděl, tak by tě na místě sejmul, chlapče. Riskovals kvůli mně život. Jsem tvůj dlužník. Nebýt tebe, tak bych už asi byl pod zemí.“

V tu dobu v saloonu Nancy Shermanová prohodila ke svému společníku: „Tentokrát jsi narazil, Johne.“

Gilmore se zasmál.

„Ale co. Prostě mi toho kluka bylo líto. Mám dneska dobrý den.“

Věděl, že tím Nancy neobalamutí. Měla dobré oči – a viděla na něm to, co předtím nikdy neukázal: strach.

„Až toho mladého bastarda někdy potkám,“ zavrčel, „sprovodím ho ze světa.“

+ + + + +

„Vedu stanici na Dry Creeku,“ řekl Colby Kaneovi, zatímco vůz rachotil po vyjeté cestě. „To je poslední „swing station“ před Fort Churchill, asi pětatřicet mil odtud. Jestli všechno půjde dobře a nezlomí se nám oj nebo kolo, nebo si žádná z těch proklatých mul nezlomí nohu, tak tam budeme večer.“

„A já?“ vyzvídal Frank.

„Ty zůstaneš u mě, dokud nedostaneme pokyn, že máš být připraven na cestu,“ odvětil Colby. „Tvoje klisna je v Dry Creeku.“

Po dvaceti mílích dorazili k Dayton Station, kde vypřáhli muly a dopřáli jim odpočinek. Kane pozoroval dva chlapce s větrem ošlehanými obličeji, kteří vypadali jako mnohem starší, než ve skutečnosti byli. Šéf stanice je představil jako Mikea a Duffyho. Kane brzy zjistil, že se tam starají o koně.

Dostali oběd a posadili se před dům, aby si tam vychutnávali dubnové slunce. Kane slyšel, jak šéf stanice volá: „Vyveď ji ven, Duffy!“

Poté Duffy přivedl z ohrady malou, energicky působící klisnu s černýma nohama a dlouhou hřívou a přivázal ji k jednomu sloupku. Mike ji prohlédl, zatímco Duffy jí přes hřbet přehodil kurýrní sedlo a na hlavu jí dal ohlávku.

„Za chvíli je tady,“ zabručel Colby.

„Kdo?“ chtěl vědět Kane.

„No, kdo asi?“ Colby si začal cpát dýmku. „Někdy se ptáš tak hloupě, chlapče. Toto je přece swing station, ne?“

Teprve nyní Frank pochopil, že se čeká na příjezd expresního kurýra. Pohlédl na šéfa stanice, který s hodinkami v rukou stál vedle klisny a napjatě hleděl směrem na východ.

Náhle měl Kane pocit, že tam vidí tenkou spirálu zvířeného prachu. Po chvíli již byl ten sloupec zřetelnější. A pak spatřil černý bod, který jako vrabec poskakoval po kopcích – nahoru, dolů a pořád dokola. Přitom se zvětšoval.

Spirála zvířeného prachu, která jej doprovázela, byla stále hustější. Frank si dlaní zastínil oči. Již dokázal rozeznat koněi jezdce. Zvíře cválalo, přestože již za sebou muselo mít nejméně patnáct mil. Muž v sedle byl velmi útlý – to Frank viděl i na tuto vzdálenost.

„Billy Richardson – a skoro na minutu přesně!“ zvolal šéf stanice a schoval si hodinky do kapsy.

V následujícím okamžiku se kurýr přihnal před stanici a zastavil svého zpoceného koně. Seskočil přitom ze sedla, ještě než kůň zastavil. Usmíval se. Kane na něj fascinovaně hleděl. To tedy byl jeden z oněch vyvolených, ke kterým sám patřil.

Jezdec – skoro ještě dítě – přiběhl k vědru s vodou, jež stálo na lavici před domem, a lačně se z něj napil.

„Zatracený prach!“ postěžoval si přitom.

Mike a Duffy mezitím ze sedla zpoceného koně odvázali mochilu a připevnili ji k sedlu oné klisny. Tři ze čtyř cantin, kožených tašek, byly zamknuté na visací zámek. Sloužily k příjmu transkontinentální pošty a klíče měli pouze manažeři v St.Joseph a Sacramentu. Čtvrtá cantina nebyla zamknutá a převážela se v ní pošta, jež se zanechávala po cestě.

„Jak to vypadá v Dry Creeku, Billy?“ otázal se Colby.

Jezdec na něj krátce pohlédl. Na zpocené tváři měl vrstvy usazeného prachu.

„Když jsem odtud odjížděl, tak tam bylo všechno v pořádku, Nicku. Starý Pete to tam vede dobře.“

„Jo, na Petea je spoleh,“ přitakal Colby.

„Hotovo, Billy!“ zvolal Mike, omotal uzdu klisny kolem hrušky sedla a odstoupil.

„Musíš nahnat čtyři minuty!“ zvolal šéf stanice.

Richardson přikývl a přiběhl ke kobyle. Oběma rukama se chytil hrušky a vykřikl. Klisna okamžitě vyrazila.

Richardson doslova vlál na jejím boku.

„Šťastnou cestu!“ zvolal Colby.

Frank viděl, jak jezdec jednou nohou došlápl, odrazil se od země a vyšvihl se do sedla. Znovu se ozval výkřik – a pak jezdec i kůň zmizeli za kopcem.

„Toto je Pony expres!“ hrdým tónem řekl šéf stanice.

Colby přikývl.

„Ano – a lidé na něj budou vzpomínat ještě za tisíc let.“

Mike s Duffym odsedlali koně, na němž Richardson přijel, a vytřeli jej do sucha slámou. Byli pouhými pomocníky v tomto velkém podniku, který si říkal Pony expres, ale odlesk jeho slávy dopadal i na ně. I oni budou moci svým vnukům vykládat, že byli při tom.

Colby s Kanem s odpočatými mulami snadno urazili posledních patnáct mil a do Dry Creeku se dostali ještě před večerem.

Stanice ležela v úžlabině, která – jak Frank později zjistil – nebyla ničím jiným než korytem vyschlého potoka.

Z hlubiny zde čerpal vodu větrný mlýn.

Kane seskočil z kozlíku a zvídavě se rozhlédl. Ve srovnání s Dayton Station nebo dokonce s Carson City působila Dry Station uboze.

Jediná budova stanice se svou zadní stěnou opírala o břeh koryta.

Pro koně zde byla jedna ohrada a několik přístřešků na ochranu před sluncem či deštěm. Zrovna je krmil muž Colbyho věku, pouze mnohem menší a hubenější. Měl na sobě záplatované kalhoty, holínky z dobytčí kůže, propocenou bavlněnou košili a klobouk, který by si v Kentucky nedal na hlavu ani žebrák.

„To je Pete Storm, moje děvče pro všechno,“ představil ho Frankovi Colby.’

Poté na toho muže kývl a řekl: „Pojď sem, Pete, a podej Franku Kaneovi z Kentucky ruku. Je to chlapík, kterému patří ta krásná, tmavě hnědá klisna, která ti málem ukousla ucho, když jsi ji chtěl pošimrat na břiše.“

Storm přišel k nim a podal Frankovi svou upracovanou, mozolnatou ruku.

„Vítej na palubě,“ zabručel, jako by se dřív plavil na moři.

„Kde je Belle?“ zněla Kaneova první otázka.

Storm ukázal palcem za sebe. „Tam u žlabu. Odtud ji ale nedostaneš, mladíku.“

Kane se vydal k ohradě.

Stoupl si na jednu tyč a zvolal: „Belle!“

Storm pohlédl na Colbyho a usmál se. Jako každý, kdo pracoval s koňmi, věděl, že je skoro nemožné je dostat od žlabu. Příroda je zkrátka stvořila tak, že mysleli hlavně na plné břicho.

„Vsadíš se, že ho neposlechne?“

„Prohrál bys, Pete,“ tvrdil Colby.

„Belle, pojď sem ke mně, moje dámo!“ zvolal Frank.

Kobyla náhle zvedla hlavu a zavětřila. Koně vidí poměrně špatně, o to více se však mohou spolehnout na svůj čich. Pak Belle potřásla hřívou a se zvednutou oháňkou přiběhla ke Kaneovi.

„Belle, můj miláčku,“ řekl Frank a polaskal ji po krku. Zabořila se mu čumákem do ramene a tiše zaržála.

„Nu, co jsem říkal?“ smál se Colby.

„Ten kůň je ďábel!“ zabručel Storm.

„A ten jezdec také,“ podotkl Colby. „Jen počkej, až ho uvidíš v sedle.“

+ + + + +

Následující týdny Frank strávil tím, že se svou klisnou trénoval rychlost a vytrvalost.

Na konci dubna pak konečně přišla zkouška, na niž tak dlouho čekal.

Jezdec, který ráno opustil Friday’s Station s poštou z Kalifornie, přicválal k Dry Station a zasténal: „Přepadení!“

Z úst mu tekla krev.

Colby s Kanem k němu rychle přiskočili, aby mu pomohli ze sedla.

Z levého boku mu trčelo ratiště šípu, další měl zabodnutý v zádech.

Položili jej na zem, přičemž museli dávat pozor, aby se mu šípy nezabodly ještě hlouběji.

„Vypadá to, že má poraněné plíce, z úst mu teče krev,“ poznamenal Colby, pohlédl na Franka a dodal: „Teď jsi na řadě ty, můj chlapče.“

„Vezmu si Belle,“ prohodil Kane.

Storm, který již držel připraveného čerstvého koně, zavrtěl hlavou.

„To je nesmysl. Byla by to jen ztráta času.“

„S Belle bych tu ztrátu dohnal,“ namítl Frank.

Colby kývl na Storma a řekl: „Tak mu pro jednou udělej laskavost.“

Storm poté odešel sedlat Belle. Colby se sklonil k raněnému jezdci a otázal se: „Byli to Paiuteové, že?“

Mladík s dětským obličejem přikývl.

„Ano. Varovali mě před nimi už v Carson City. Rojí se jak sršni.“

„Dobrá. Postarám se o tebe, hned jak bude pošta na cestě,“ odvětil Colby.

Kane si mezitím připnul ostruhy, překontroloval kolty a na ruce si natáhl kožené jezdecké rukavice. Storm mu přivedl Belle.

Colby přiběhl s mochilou a přehodil ji přes klisnino sedlo.

„Teď pojedeš až do Fort Churchill. Tam předáš poštu dalšímu. Počkáš tam, až přijede pošta z protějšího směru a pojedeš s ní k Friday’s Station na Lake Tahoe. Fort Churchill a Friday’s Station budou tvé domovské stanice.“

Kane přikývl. Storm držel Belle pevně za kantárek. Klisna cítila, že něco je ve vzduchu. Odfrkávala a vzpínala se, přičemž rozviřovala prach.

„Pospěš si, už ji neudržím,“ naléhal Storm.

„Pověz lidem ve Fort Churchill, že přijedu s povozem a přivezu jednoho raněného,“ dodal Colby. „Když se pak budeš vracet, tak si jako prvního koně vezmi Belle a vyměň ji tady. Pak budeš vědět, že je v dobrých rukou.“

„V pořádku, Nicku,“ přikývl Frank.

Colby mu pohlédl do očí. „Až budeš v pustině, budeš zatraceně sám. Dávej si pozor na Paiuty. A stále mysli na jedno: Pošta musí dál!“

Frank mlčel. Srdce mu bušilo hrdostí i rozrušením.

Konečně! pomyslel si.

Belle počkala, až položí ruce na hrušku, pak trhla hlavou a vyrazila. Storm od ní doslova odletěl. Milovala ostrou jízdu a už se nemohla dočkat. Připomínala tlakový hrnec, který explodoval.

„Pane Bože!“ zvolal Pete Storm. „Viděl jsem už lecjaký start, ale toto ještě ne.“

„Je to ďábel v sedle satanského koně,“ přitakal Colby.

Kane se nechal kus cesty vléct, než se vyhoupl do sedla – tak jako Billy Richardson v Dayton Station.

Když se ohlédl, byl již Dry Creek v dáli. Pete Storm stál vedle Colbyho. Oba na něj mávali. Poté odešli k raněnému.

Frank znal cestu do Fort Churchill, poněvadž po ní jel jednou dostavníkem, to ovšem v opačném směru, a poté před několika dny s Colbym v jeho povozu. Jednalo se o téměř třicet mil bez swing station, takže musel dobře rozvrhnout síly koně.

Krajina dovolovala hladký cval a Belle běžela s pravidelností hodinek. Brzy se začala potit a naběhly jí žíly na krku. To však byly pouze známky její dobré krve, nikoli slabosti.

Zatím se Kane rozhlížel. Obával se indiánů. Zatím je však neviděl.

Dorazil do Fort Churchill v rekordním čase, předal mochilu s poštou, postaral se o Belle a lehl si do pokoje stanice Pony expresu. Po nějaké době tam přijel i Colby s raněným, kterého okamžitě předal staničnímu lékaři. Hroty šípů se zpětnými háčky vězely tak hluboko, že se je nikdo neodvážil vytáhnout. Pro toho mladého muže to musely být krušné míle.

Colby ještě tu noc vyrazil zpátky do Dry Creek, jelikož tvrdil, že potmě bude ve větším bezpečí před Paiuty. Frank spal dobrých osm hodin, než se vydal na zpáteční cestu.

Pošta z východu dorazila na minutu přesně, přestože již měla za sebou více než tisíc mil. Pomocníci přehodili Belle přes sedlo mochilu a Frank vyjel směrem na Fort Churchill.

V Dry Station vyměnil Belle za čerstvého koně a pokračoval dál do Dayton Station. Zde opět vyměnil koně, a jel dál do Carson City. Tam se dostal zhruba v poledne a jako vždy, když mělo dojít k příjezdu expresního kurýra, stáli poblíž stanice zevlouni komentující výměnu koní.

Zatímco Kane pil, aby svlažil zaprášené hrdlo, zaujalo jeho pohled cosi zeleného. Obrátil hlavu a přes okraj naběračky spatřil onu mladou ženu, která tenkrát byla s Gilmorem. Věděl o ní jen to, že se jmenuje Nancy.

Měla na sobě ty samé zelené šaty jako tehdy. Dávaly plně vyniknout její skvělé postavě. Kaneovi se zdálo, že se usmívá, ačkoli nevěděl, jestli na něj nebo na někoho jiného.

Byla mladá, nanejvýš jí mohlo být tak dvacet, avšak šminky na jejím obličeji jasně prozrazovaly, do jaké sorty žen patří. Frank se bezděky otočil, protože měl pocit, že za ním stojí John Gilmore s odjištěným koltem. Nikdo tam však nestál.

„Hotovo!“ zvolal šéf stanice.

Hodil naběračku do vědra a rozběhl se ke svému koni, na jehož sedle již byla mochila, a který netrpělivě hrabal kopytem. Vyskočil do sedla a vyrazil.

Když odjížděl, všiml si, že Nancy zvedla ruku k pozdravu. Ten pozdrav platil jemu, o tom nemohlo být pochyb.

„Kdoví, co má za lubem?“ říkal si Frank po cestě do Friday’s Station.

Cesta stoupala do hor a šedá poušť brzy zůstala za ním. Do Friday’s Station to z Carson City bylo nějakých dvacet mil. Jeho kůň nebyl žádný běžec, jací jsou potřeba na rovině, nýbrž klidný, vytrvalý mustang, jemuž dobrá píce dodala i jistou rychlost.

Do Friday’s Station dorazil bez nehody, předal mochilu s poštou dalšímu jezdci a hladově se pustil do dvojité porce steaku s pečenými bramborami a fazolemi. Poté vypil dva šálky silné kávy, která mu dodala tolik síly, že se ještě vyšel podívat po okolí. Ještě tam totiž nikdy nebyl.

Lake Tahoe jej uchvátilo svou krásou. Je položeno ve výši více než šest tisíc stop nad mořem a od jeho modravé hladiny se odráží zasněžené vrcholky pohoří Sierra Nevada.

Frank poté vždy jednou týdně jel z Friday’s Station do Fort Churchill a zpátky, přičemž pokaždé při cestě z Dry Creek do Fort Churchill a zpět použil Belle. Byla rychlejší než kterýkoli jiný poštovní kůň a nejsnáze se s ní doháněla zpoždění.

V květnu se oteplilo. Vítr, jenž vanul ze Sierry, již nebyl tak ledový. Na úbočích hor rozkvetly louky a zaprášené šalvějové keříky získaly živější stříbrný lesk. A pak přišel 11.květen 1860, který všechno změnil.

Kane byl ve Friday’s Station a chystal se na předávku pošty. Ráno bylo šedivé a chladné. Předešlý den ke stanici přijela skupina mladých paiutských bojovníků, kteří se zle mračili. Poté jeden z nich přišel k domu a špatnou angličtinou poprosil o tabák a jídlo. Friday se ho přitom vyptával na novinky.

Paiuteové přezimovali u Pyramid Lake, velkém jezeře na sever od Lake Tahoe. Kmen byl zdecimován blizardy a hladem a indiáni za to dávali vinu bledým tvářím, které projížděly jejich zemí, plašily zvěř a kácely stromy, jejichž plody Paiuteové sbírali. Narůstal neklid a již v předjaří jedna větší skupina bojovníky vstoupila na stezku smrti, ačkoli Numaga, jejich náčelník, stále upřednostňoval mír.

Kane to pochopil, ačkoli rozuměl sotva polovině, neboť rozhovor byl veden v lámané angličtině. Náhle sebou bojovník v sedle trhl a hodil Fridayovi jeho dary k nohám. Poté zmizel i se svými druhy v lese.

„To je špatné znamení,“ poznamenal Friday. „Nejdřív vypadal přátelsky, ale pak jsem v jeho očích náhle spatřil smrt.“

Frankovi zněla tato slova v uších, když stál vedle svého koně a čekal na poštu z Kalifornie.

Friday vytáhl z kapsy hodinky a pohlédl na ně.

„Johnny Talbot má zpoždění. Doufejme, že se mu nic nestalo.“

Kane stále musel myslet na indiány. Možná to byli ti samí bojovníci, kteří zmasakrovali Matta Sledge, O’Dowellovy, Stevea Boyera a Dixonovy – a nakonec i Carry. Při té myšlence jej polil studený pot.

Vytáhl kolt ze sedlového pouzdra a zkontroloval, jestli zápalky sedí v pistonech. To učinil i u náhradního bubínku, který nosil v náprsní kapse. Když to Friday viděl, svraštil čelo.

„Znám tvou minulost a vím, na co teď myslíš,“ poznamenal. „Jenom si nezačínej žádné soukromé války s Paiuty. Pošta musí dál, to je nejdůležitější.“

„Jen klid,“ odvětil Frank, „já vím.“

Ze stezky, jež se ztrácela ve svahu mezi stromy, se ozval dusot kopyt.

„Talbot!“ s ulehčením zvolal Friday.

Z lesa vyběhl kůň a podél jezera cválal ke stanici. Šlo o expresního koně. Jeho sedlo bylo prázdné a volné třmeny tleskaly o jeho břicho. Ze zadku mu trčel opeřený šíp.

„Pane na nebi!“ zvolal Friday.

Jeho muži přiskočili ke koni, jež, vyděšený oním šípem, na ně zaútočil kopyty.

„To je kůň Johnnyho Talbota!“ zvolal jeden z nich.

„Samozřejmě. Myslíte, že jsem slepý?“ zavrčel Friday. „Dejte sem mochilu. Kane, do sedla. Po Talbotovi se podíváme později.“ Friday dobře věděl, že mu už nepomůže.

Krátce nato se Frank vydal směrem na Carson City. Netušil, že vyjel na jednu z nejdelších jízd, kterou kdy člověk urazil.

Do Carsonu to bylo dvacet mil. Na nich koně nešetřil. Věděl, že ve stanici dostane čerstvého.

Do města se dostal v rekordní době. Hemžilo se to tam lidmi. Všude stály skupiny po zuby ozbrojených mužů, kteří živě diskutovali. Kane za jízdy zachytil jedno jméno, jež bylo tématem těchto rozhovorů: „Dayton Station!“

Něco se tam muselo stát. Zmocnila se ho zlá předtucha. Spatřil Sama Pierce, manažera Pony expresu v Carsonu, jak stojí před kanceláří.

„Co se děje?“ zvolal a seskočil ze sedla.

„Nemám pro tebe čerstvého koně,“ odvětil Pierce a bezradně pokrčil rameny. „Všechno je zabaveno. Paiuteové minulou noc přepadli Dayton Station a vypálili ji. Nikdo tam nepřežil. Jeden obchodník, který jel se svým povozem z Fort Churchill náhodou kolem, se zachránil a přivezl sem tu novinu. Shání se domobrana, aby ty rudé darebáky potrestala. Vzali ze stájí všechno, co má čtyři nohy. Nemám ani mezka.“

Kaneovi sáhla studená ruka na hrdlo.

„A Dry Creek?“ otázal se. „Nick Colby – Pete Storm.“

Pierce pokrčil rameny.

„To nikdo neví.“

Ulicí projel jezdec na zpěněném koni a zvolal: „Stanice Williams je zničena také!“

Frank už slyšel o stanici Williams. Šlo o malý opěrný bod podobný Dry Creeku dál v horách. Paiuteové tentokrát udeřili zároveň na více místech.

„Pojedu dál!“ zvolal. Protáhl se, aby si uvolnil nohy. „Dejte mi doušek vody a omyjte mému koni pysky. Jenom je omyjte, nedávejte mu napít. Nerad běhá, když se dosyta napije.“

„Ty chceš jet dál? S tímto koněm? Vyloučeno!“ prohodil Pierce. „Vsadím se, že poušť se jen hemží divochy. Těm bys na unaveném koni neunikl!“

„Vím,“ odvětil Kane. Jeho rozhodnutí však bylo nezvratné. Musel vědět, co se stalo s Nickem, Petem a Belle.

Deset minut po svém příjezdu do Carsonu opouštěl město a vydával se na pětadvacet mil dlouhou cestu do Fort Churchill – na vyčerpaném koni.

Projel kolem jednoho převrženého dostavníku a doutnajících trosek Dayton Station. Ve vzduchu se vznášel pach krve. A pak spatřil mrtvé. Při tom pohledu jej polil studený pot. Mike s Duffym už nikomu neřeknou, že byli při tom.

Kůň, na kterém Frank jel, byl houževnatý a vytrvalý. Když však dorazil do koryta, v němž stála stanice Dry Station, byl již na pokraji zhroucení. Měl za sebou zhruba šedesát mil, které ujel za neuvěřitelně krátkou dobu. Prvních dvacet mil dokonce cválal. Takový výkon mohl podat pouze kurýrní kůň Pony expresu.

Frankovi spadl kámen ze srdce, když spatřil malou stanici, kde jej vítalo ržání Belle. Pete Storm ji držel za uzdu, osedlanou a připravenou k jízdě. Nick Colby stál nedaleko s hodinkami v ruce. Mračil se.

„Co je to dneska za zdržení, chlapče?“ zvolal na Kanea.

Poté si všiml zpěněného koně, z něhož Frank seskočil.

„Pane Bože! Toho koníka přece znám! Je z Daytonu. Sem ale nepatří.“

„Není z Daytonu,“ opravil ho Frank chvějícím se hlasem, „patří do Friday’s Station. Paiuteové vykopali válečnou sekeru. Mezi Carsonem a Dry Creekem nezůstal kámen na kameni. Všechno je zničeno – a Mike s Duffym jsou mrtví.“

„Chvíli počkej, něco pro tebe mám,“ prohodil Colby. Zaběhl do domu a vrátil se s plechovou bandaskou. „Napij se, to ti pomůže. Někdy je whisky ten nejlepší medikament.“

Kane si lokl a chopil se sedlové hrušky Belle. „Buďte opatrní!“ zvolal na oba muže. Poté vyrazil.

Posledních patnáct mil urazil bez problémů. V poušti však viděl sloupce zvířeného prachu a kouřové signály.

Ve Fort Churchill byl vystřídán. Zpráva o násilí rudochů se již roznesla a další jezdec se zdráhal vyjet na nebezpečnou cestu.

„Do Smith’s Creek, další domovské stanice, je to sto patnáct mil,“ lamentoval, „a to je zatraceně dlouhá trasa. A já nemám chuť nechat se zmasakrovat Paiuty.“

„AU right, tak to tedy udělám za tebe,“ odvětil Kane, nasedl na čerstvého koně a pokračoval dál. Další stanice již byly v pořádku. V Carson Sink, Stillwateru, Sand Springs, Crustle Rock a Cold Spring na něj vždy čekal odpočatý kůň. Ráno 12. května dorazil do Smith’s Creeku, kde byl vystřídán. Hned padl do postele. Za osmnáct hodin ujel sto devadesát mil a poslední kus cesty navíc urazil v noci.

+ + + + +

Belle znala cestu do Dry Creeku a Kane ji nechal, aby si určovala tempo. Byl velmi unavený, takže neustále upadal do polospánku. Vzhůru ho udržel jen střelný prach, který si vetřel do očí.

Tu se z jednoho keře u cesty ozval výstřel a kulka mu posunula klobouk. Bezděky se přikrčil.

Belle natáhla krk a zrychlila. Frank se ohlédl. Z keře se vynořili čtyři pomalovaní jezdci, kteří se vydali za ním. Další dva vyjeli z jedné úžlabiny a pokusili se mu odříznout cestu. Frank spatřil obláčky nad hlavněmi jejich pušek, ještě než třeskly výstřely. Kulky jej však nezasáhly.

Belle cválala po poštovní stezce jako gazela. Menší keříky a nerovnosti elegantně přeskakovala. Přitom běžela tak klidně, že Frank by mohl v sedle i číst.

Sklonil se a poplácal ji po krku.

„Hodná!“

Bojovníci ještě několikrát vystřelili, aby poté pronásledování vzdali. Chvíli ještě ječeli a hrozili mu. Jejich mustangové však na Belle neměli. Když překonal ještě jedno mírné stoupání, zmizeli mu z dohledu.

A pak se před ním za ohbím koryta objevila stanice Dry Creek. Ohrada pro koně byla prázdná, to viděl na první pohled. Hned poté si všiml, že Nick Colby u něčeho klečí.

Kane zastavil a seskočil. „Nicku!“ zvolal.

Colby zvedl hlavu a pohlédl na něj. V očích měl slzy.

„Co se stalo, Nicku?“

Colby vstal a Frank tak mohl vidět, u čeho klečel.

Byl to Pete Storm.

„Podívej, co ty rudé čubky udělaly chudákovi Peteovi!“

Franka ten pohled doslova přimrazil k místu. Pete ležel v tratolišti zaschlé krve. Z krku mu trčel šíp. Kromě toho měl rozbitou lebku.

„Jak se to mohlo stát, Nicku?“

Colby pokrčil rameny.

„Chtěl jsem se jenom trochu porozhlédnout. Abych věděl, jak to kolem vypadá, víš? Měl jsem ráno takový divný pocit v žaludku. Vzal jsem si pušku a šel jsem. Pěšky, abych nezvířil prach. Před čtvrt hodinou jsem se vrátil, právě včas na to, abych vystřelil na několik Paiutů, kteří chtěli podpálit dům. Všichni rezervní koně zmizeli – a Pete ležel na zemi, tak jak ho tu vidíš.“

„Chudák Pete,“ povzdechl si Frank.

+ + + + +

Colby u ohrady vykopal hrob a za soumraku do něj pohřbili Petea Storma.

„Pete měl vždycky rád koně,“ řekl Colby pohnutým hlasem. „Až bude Pony expres znovu v provozu, tak uslyší, jak kolem budou jezdit kurýřl. Pete Storm tu nebude sám.“

„Amen,“ zakončil Kane, načež hrob zahrabali.

„A teď?“ otázal se potom Frank.

Colby pokrčil rameny.

„Jeden z nás musí držet hlídku, ten druhý může spát. Mám v domě Peteovu pušku, navíc ještě jednu brokovnici a dva kolty. Jestli se tu objeví, tak je přivítáme olovem. Každopádně už nás nepřekvapí.“

„Mohli by nás obklíčit a pak by si jen počkali, až vyhladovíme. Jak jsme na tom s vodou?“

„To je právě to,“ podotkl Colby a poškrábal se na bradě. „Větrný mlýn čerpá vodu do žlabu v ohradě. Budeme muset pro každou kapku tam.“

„A při tom nás budou moct odstřelit jak králíky,“ dodal Frank. „Pojď, naplníme každý soudek, který najdeme.“

Dali se do práce, ačkoli Frank byl k smrti unavený z dlouhé jízdy. Nakonec odvedli do domu Belle, aby tak byla chráněná před nepřátelskými kulkami, a v jednom rohu jí zřídili stání. Kane už ani nemohl chodit. Zavíraly se mu oči.

„Jen na chvíli,“ lhal sobě i Colbymu, když si sedal na postel. V následujícím okamžiku zaspal.

Colby přes něj natáhl deku, neboť v květnu bývá tou dobou v noci chladno. Poté zhasnul lampu, vzal si pušku a šel ven hlídat. Jednalo se o temnou, bezměsíčnou noc. Pouze daleko na západě ještě byla obloha rudá. Ozvalo se vytí kojotů. Colby však věděl, že nejde o čtyřnohé dravce, nýbrž o Paiuty, kteří se tímto způsobem dorozumívají.

Sedl si na břeh koryta a pušku si položil na kolena.

Klimbal. Věřil, že strach z nočních duchů indiánům nedovolí zaútočit za tmy. Náhle však před sebou zaslechl nějaký šelest. Okamžitě si lehl a natáhl kohoutek své pušky.

Po břehu koryta kráčely postavy. Podrážky holínek šoupaly v písku, šustily šaty. To nemohli být indiáni.

Postavy se blížily. Už je dokázal spočítat. Byly čtyři.

Jeho oči přivyklé na temnotu rozeznaly obrysy velkých klobouků.

„Tady někde to přece musí být,“ zašeptal kdosi.

„K čertu s vámi!“ nevrlým hlasem zavrčel druhý muž. „Vždyť jste tvrdil, že se tu vyznáte!“

„To je také pravda,“ bránil se první mluvčí. „Ale v noci jsem ještě nikdy do stanice Dry Creek nešel – navíc za takových okolností. To se potom člověk snadno zmýlí.“

„Přestaňte se hádat,“ zašeptal třetí hlas, který nepochybně patřil ženě.

Colby se tiše zvedl a stáhl kohoutek pušky. Pokud ti muži s sebou měli ženu, pak jim musel pomoci.

„Tady!“ zvolal přidušeným hlasem.

Ti čtyři se okamžitě zarazili. Colby uslyšel kovové cvaknutí.

„Nestřílejte!“ vykřikl.

„Kdo jste?“ otázal se jeden z mužů. Ten hlas Colbymu připadal povědomý.

„Nick Colby, manažer Pony expresu ve stanici Dry Creek.“

„Konečně!“ Postava v čele skupinky se obrátila k ostatním. „Copak jsem vám neříkal, že vás vedu správně?“

„Byl nejvyšší čas,“ zavrčel jeho oponent. „Zaplatil jsem sto dolarů a teď tu musíme trčet a čekat, až nás zítra zmasakrují Paiuti – nejraději bych vám utrhl hlavu!“

„Přestaň už, Johne!“ prohodila žena.

Colby nastražil uši. Žena, muž, který se jmenoval John, a hlas, který odněkud znal. Náhle si začal vzpomínat.

A to mu moc radosti neudělalo.

+ + + + +

Kanea probudilo ostré světlo.

Vstal, a protože nevěděl, kde je, narazil hlavou do něčeho tvrdého. „Pověste přes okno přikrývku,“ řekl Nick Colby.

Pomalu si uvědomil, kde je. Hlavou vrazil do postele, která byla nad ním. V rohu spala Belle, ležela na třech nohách, čtvrtou měla skrčenou pod sebou, jak to s oblibou dělávala.

Frank se posadil. U stolu, na němž stála lucerna, se pohybovaly postavy. „Mám žízeň!“ zasípal kdosi.

„Dáma má přednost,“ opáčil Colby. Frank slyšel cinkání žejdlíku.

Ještě poměrně ospalý vstal a vydal se ke stolu.

Odkud se tam ti cizinci vzali, teď uprostřed noci?

Všichni čtyři se obrátili k němu. Frank v tom okamžiku strnul.

Ta žena totiž byla ona dáma v zelených šatech, která na něj tenkrát kývla v Carson City. Šlo o společnici Johna Gilmorea. Gilmore stál po jejím boku. Žena na sobě tentokrát neměla zelené šaty, nýbrž béžový kostým s rozepnutým límečkem. Strhla si z něj lem, aby jí nepřekážel při pochodu. Hlavu jí zdobil malý apartní klobouk, který měla šikmo posazený.

„To je Frank Kane, můj přítel a kurýrní jezdec Pony expresu. Jsme odříznutí od zbytku světa,“ poznamenal Colby. Poté varovně chytil Kanea za ruku. „Franku, myslím, že některé z pánů už znáš.“

„Ano, už jsme se jednou potkali,“ přisvědčil Gilmore. Při té vzpomínce se mu zalesklo v očích.

Colby ukázal na další dva muže. „Pan Stiles, pan Hammond. Pan Stiles se nabídl – tedy, zkusil…“

„Já vám to vysvětlím,“ vpadl do jeho výkladu Gilmore.

Ukázal na Stilese, který dotčeně hleděl na své holínky, a řekl: „Ten hlupák ode mě a Hammonda dostal sto dolarů za to, že nás v pořádku dostane z Carson City do Fort Churchill. Víte vlastně vůbec, co se stalo v Carsonu?“

„Nemám tušení,“ odvětil Colby.

„Well,“ Gilmore si olízl oschlé rty a pak pokračoval: „Oddíl, který pronásledoval rudochy, padl do léčky a šestačtyřiceti mrtvými se vrátil do Carsonu. Teď žije celé město v obavách z příchodu indiánů. Raději jsme tedy zmizeli.“

„Jistě,“ přisvědčil Colby. Kane viděl, jak zatíná ruce v pěst.

„Stiles slíbil, že nás povede,“ zavrčel Gilmore. „Vzal si peníze a zavedl nás přímo do náručí indiánům. Naštěstí byla taková tma, že nebylo vidět ani na krok.“

„Za to jsem ale přece nemohl, „namítal Stiles. „Indiáni zatím nikdy nebojovali potmě.“

„Chci zpátky své peníze!“ zvolal Hammond. Byl oblečen podobně jako Gilmore. Měl bledé oči neurčité barvy a načervenalý obličej. Na levém rameni se mu rýsovala pažba koltu.

„Já také!“ zavrčel Gilmore a položil dlaň na rukojeť revolveru.

„Paiuteové budou mít radost, jestli se navzájem odděláte, budou pak mít o to snazší práci,“ poznamenal Kane.

„Má pravdu, Johne,“ podotkla žena, o které Frank věděl pouze to, že se jmenuje Nancy. Později se od Colbyho dozvěděl, že její celé jméno zní Nancy Shermanová a že v Carson City Gilmoreovi sloužila jako volavka, která mu přiváděla ke stolu spoluhráče.“

Gilmore pohlédl na Kanea a poznamenal: „Samozřejmě, že náš mladý přítel má pravdu. Stilesi, vrať mi těch sto dolarů a vše je vyřešeno.“

Colby se obrátil na Stilese a řekl: „Vraťte mu ty peníze.“

Stiles těkal pohledem mezi nimi. Hammondovi a Gilmoreovi viděl na očích, že by ho pro těch dvě stě dolarů opravdu zabili. Byli to nemilosrdní lidé, o tom Stiles nepochyboval.

„Tady je máte!“ zvolal a hodil na stůl svazek bankovek. „Tato noc mě zruinovala. Koně a povoz v háji a navíc ještě toto. Ale jestli se odtud dostanu živý.“

„Klid!“ varovně zabručel Colby.

Hammond s Gilmorem okamžitě sáhli po penězích, ale Gilmore byl rychlejší. Odpočítal ze svazku několik bankovek a dal je Hammondovi. „Na, to je tvůj podíl.“

„Ale já jsem dal Stilesovi mnohem víc!“ protestoval Hammond.

„Opravdu?“ usmál se Gilmore. „No, pokud mě paměť neklame, tak ti slečna Shermanová několikrát pomohla, když se to u karetního stolu nechtělo hnout dopředu. Takže je jedině spravedlivé, když jí teď uhradíš náklady na cestu.“

„To myslíš vážně?“ zavrčel Hammond a zrudl.

„Jo, smrtelně,“ odtušil Gilmore. Na slovo „smrtelně“ položil neobvykle silný důraz. Poté si strčil bankovky do kapsy. Ano, jednalo se o dravce, kteří byli schopní se kvůli penězům navzájem zabít.

„Jestli na sebe chcete střílet, tak to udělejte venku,“ poznamenal Colby.

Gilmore se pokradmu rozhlédl. Stiles doufal, že se s Hammondem navzájem rozsápou. Kane se stáhl ke své posteli. Tam stál ve stínu a nikdo nemohl vidět, co dělá. To Gilmorea zneklidňovalo. Možná, že ten kluk, který mu už jednou vkročil do cesty, již drží v ruce kolt.

„V pořádku,“ řekl Gilmore a falešně se usmál. „Nebudeme se přece přít o pár babek.“ Pak podal Hammondovi několik bankovek, které poté rychle zmizely v jeho kapse.

„Jsem unavená,“ ozvala se Nancy Shermanová.

Frank vyšel z polostínu, přikročil k ní a řekl: „Můžete si lehnout do mé postele, jestli chcete.“

„Děkuji.“ Věnovala mu dlouhý pohled, aby pak dodala: „Velmi vám děkuji.“

Gilmore viděl, že mladík ani nemá kolt za pasem – visel V pouzdře na sloupku, který podepíral střechu. Rozčilovalo ho, že dal Hammondovi tolik peněz. Snad to ještě napraví.

„Mám hlad. Neměli byste tu něco na zub?“

Colby pokrčil rameny.

„Jsme stanice Pony expresu, nejsme vybaveni pro hosty,“ odtušil. „Přirozeně jisté zásoby máme, ale nepatří nám, nýbrž společnosti a jsou určeny jenom pro její zaměstnance. Za každé sousto, které u nás dostanete, budete muset zaplatit, pánové.“

Gilmore přivřel oči. Vzpomněl si, že tito lidé mu již jednou stáli v cestě – a on je za to nepotrestal.

„Moc ti to kecá, dědku!“

„Držte jazyk za zuby!“ zvolal Frank, který již stál poblíž své zbraně.

Napjatá atmosféra se uvolnila teprve po Stilesových slovech: „Proč se máme pořád hádat? Myslím, že zanedlouho budeme mít co do činění s Paiuty. Jestli nebudeme stát při sobě, tak tu všichni zahyneme.“

„Správně,“ přisvědčil Colby. „Předpokládám, že gentlemani jsou ozbrojení, ano?“

„To jsme,“ přitakal Hammond.

„Well. – Pak by bylo rozumnější, kdyby jeden z nás šel ven a držel hlídku.“

„Půjdu já,“ řekl Frank.

Připnul si revolverový opasek, chopil se Stormovy pušky a šel ke dveřím.

Gilmore vzal ze stolu lampu a přistoupil s ní ke kobyle.

„Vypadá dobře. Zdá se, že je rychlá a vytrvalá. K čemu je určená?“

„Frank Kane se s ní zítra pokusí dost.at se do Fort Churchill, aby odtud přivedl pomoc,“ odvětil Colby.

„Ach tak,“ řekl Gilmore, načež se vrátil ke stolu, u něhož již seděli Hammond se Stilesem a jedli chléb se slaninou. Nancy spala na Frankově posteli.

„Má šanci?“ otázal se při tom.

Colby odtušil: „S tou kobylou rozhodně – je to ten nejrychlejší kůň, jakého jsem kdy viděl.“

Okamžitě poté, co to vyslovil, se začal proklínat za to, že jim to vyžvanil.

Nad ránem Franka vystřídal Stiles. „Mějte oči otevřené,“ varoval jej.

Stiles přikývl.

„Jen klid. Ale i vy se mějte na pozoru. Připadá mi, že ta čubka Gilmore proti vám něco kuje.“’

„Díky,“ pronesl Frank a šel do domu.

Vevnitř byly pouze dvě odklápěcí postele, protože Dry Creek byl jen jednoduše zařízenou swing station. Gilmore spal na té horní, zatímco Nancy na spodní. Hammond chrápal na otepi slámy. Nick Colby seděl u stolu s hlavou v dlaních. Když Frank vešel dovnitř, zvedl hlavu a pohlédl na něj.

Kane opřel pušku o stěnu a dýchl si do ztuhlých dlaní. Colby si varovně přiložil prsty k ústům. Frank přikývl a posadil se k němu.

„Potíže?“ zašeptal.

Colby pokrčil rameny.

„Nevím. Gilmore tě samozřejmě poznal. Tváří se přátelsky, ale myslím, že něco spřádá.“

„Stiles vypadá poctivě. A co myslíš o tamtom?“ Kane ukázal bradou na chrápajícího Hammonda.

„Hráč, dobrodruh a násilník,“ pohrdavě zabručel Colby. „Vždycky se přidá na tu stranu, kde z toho může něco kápnout.“

Kane přikývl. To bylo i jeho mínění.

„Trochu se vyspím. Probuď mě, až bude čas.“

Ustlal si na zemi vedle Belle a lehl si.

Probudily jej výkřiky: „Poplach – poplach!“

V polospánku ze sebe odhodil deku, vyskočil a sáhl po svém revolveru. Oknem dovnitř pronikalo denní světlo. Muž, který křičel „poplach – poplach“, byl Stiles. Řval tak dlouho, až mu Colby musel přiložit dlaň na ústa a syknout: „Tiše!“

Nancy seděla na posteli. Byla bledá jak-stěna a měla pevně sevřené rty. Zachumlala se do tlusté vlněné deky.

Hammond dřepěl v nejzazším rohu místnosti. I on měl popelavý obličej. V třesoucí se ruce držel krátkohlavňový revolver.

Jsem jako krysa v pasti, pomyslel si Frank.

Gilmore stál vedle okna a Nick Colby u dveří. Oba měli v rukou pušky. Stiles se dokonce ozbrojil brokovnicí z Cplbyho arzenálu.

Všichni nyní z dveří hleděli na skupinu mladých pomalovaných indiánských jezdců, kteří jeli na svých ponících korytem.

Jednalo se o dvanáct mladých bojovníků. Bylo jich tedy příliš málo na to, aby napadli stanici. Výhrůžně mávali zbraněmi a vyzývavě ječeli. Tím chtěli bledým tvářím ukázat, co si o nich myslí.

„Nestřílejte, nejsou nebezpeční,“ poznamenal Colby. „Vědí, že nás mohou napadnout jen z kopce, a na to jsou příliš slabí. Budou se tu ještě chvíli potloukat, ale potom odjedou, to vím, jako že se Nick Colby jmenuju.“

„Aby se pak vrátili s posilami!“ zavrčel Gilmore.

„Možná.“ Colby pokrčil rameny. „Ale to by trvalo dlouhou dobu. Snad do té doby Frank přivede pomoc z Fort Churchill.“

„Snad – snad!“ vykřikl Gilmore. „On si odjede pryč a my budeme muset zůstat tady. Než sem přijede pomoc, tak už možná budeme všichni mrtví.“

Colby pomalu otočil hlavu a pohlédl mu do očí. „Jestli máte lepší nápad, tak nás nenapínejte. Nu, pane?“

Gilmore se kousl do rtů. Frank řekl klidným hlasem: „Nikdo se vás neprosil, abyste přišli sem. Ale když už tu jednou jste, tak se snažte snášet to, co nemůžete změnit, a nedělejte pořád problémy.“

„Má pravdu,“ přitakal Stiles. „Lamentování nám nepomůže. Musíme čekat.“

„Budeme bojovat jako muži a prodáme svou kůži draze,“ dodal Colby. „A Paiuteové to dobře vědí. Navíc nás už nemohou překvapit, jako ty na ostatních stanicích. Při boji by ztratili mnoho válečníků. Vůbec není jisté, jestli se odváží zaútočit. Možná se to všecko odehraje bez jediného výstřelu.“

Jeden mladý bojovník přijel před stanici a udělal obscénní gesto. Jeho kamarádi se rozesmáli. Chtěl totiž ukázat, co si myslí o bílých.

Muselo se jednat o syna významného muže, neboť na sobě měl perlami zdobenou loveckou košili z jelení kůže a na kolenou měl položenou pušku, nikoli luk nebo oštěp jako ostatní.

Mladý Paiute se rozesmál a pohrdavě kývl na bělochy. Pak obrátil svého mustanga a vydal se ke svým bratrům – a právě v tom okamžiku třeskl výstřel.

Bojovník zavrávoral v sedle, aby se pak zhroutil na krk koně. Ještě se křečovitě pokusil chytit se mustangovy hřívy, ale nepodařilo se mu to a zřítil se na zem. Jeho druhové k němu okamžitě přijeli. Naložil ho na jeho koně a odjeli pryč, přičemž výhrůžně mávali zbraněmi.

John Gilmore odložil kouřící pušku.

„Zase o jednoho všivého rudocha méně,“ poznamenal.

„Ale to byla úplně zbytečná vražda, Johne!“ zvolala velmi rozrušená Nancy.

„Myslíš?“ Vrhl na ni chladný pohled a dodal: „Čím víc té pakáže pošleme k čertu, tím lépe.“

„Ten výstřel,“ řekl Colby, „bude nás všechny stát život. Jestli Paiuteové doposud váhali, tak teď už váhat nebudou. Odjeli jen proto, aby se vrátili s posilami.“

Rozhlédl se a do tísnivého ticha pronesl slova nahánějící husí kůži: „Vrátí se a brzy! Zítřka se nikdo z nás nedožije.“

„Pane Bože!“ zasténal Hammond.

Stiles byl bledý jak stěna. Kane zkousl. Od přepadení karavany a smrti Carry Dixonové ho indiáni nezajímali, avšak nyní se ho zmocnilo vzrušení. Ocitli se v pasti.

„Modlete se, jestli to umíte,“ řekl Colby, „za pár hodin po nás bude veta.“

„Mě se to netýká!“ zvolal Gilmore.

Pustil pušku na zem a náhle se v jeho ruce ocitl revolver. Mířil jím na Franka. „Osedlej tu kobylu, chlapče! A rychle!“

„Udělej to sám,“ opáčil Frank, přičemž nehnul ani brvou. Chladně zvažoval své šance. Nebyly příliš vysoké.

Gilmore přiskočil k Nancy Shermanové, levou rukou ji chytil za její dlouhé vlasy a brutálně jí zvrátil hlavu, načež jí přitiskl hlaveň revolveru k hrdlu.

S ukazováčkem na spoušti a palcem na kohoutku hleděl na Kanea.

„Udělej, co ti říkám, nebo to děvče zemře!“

„Johne – prosím, ne!“ zavzlykala Nancy.

„Drž hubu!“ zavrčel Gilmore. „Už dlouho mi jdeš na nervy. Připouštím, že ses dala k ledasčemus dobře použít, ale když jde o život, tak člověk musí zapomenout na sentiment.“

Natáhl kohoutek svého koltu a dodal: „Na co ještě čekáš, chlapče? Jestli mě neposlechneš, tak nejdřív odprásknu ji a potom tebe.“

Frank poznal, že nemá na vybranou.

Přistoupil k Belle, jež neklidně hrabala kopytem.

„Jen klid, holčičko, jen klid.“

Hodil jí na hřbet sedlo a pevně přitáhl podbřišník. Poté jí dal na hlavu ohlávku a kolem sedlové hrušky omotal uzdu.

„Odveď ji ke dveřím,“ vyštěkl Gilmore. „A pořád mysli na to, že jestli se pokusíš na ni sednout a odjet, tak první kulku koupí tato krásná dáma a druhou ta herka. A pak mi zbudou ještě čtyři náboje pro tebe.“

Kane zachytil pohled Nancy, která jej očima žádala o slitování. Kdyby to nebyla žena, byl by to riskl. Ale ona byla žena a navíc ještě krásná. Neměl právo ji odsoudit k smrti.

Gilmore nyní namířil na Hammonda. „A teď ty! Dej sem prachy! Už ti stejně k ničemu nebudou.“

„Ale Johne,“ hlesl Hammond bledý jak stěna.

„Dělej!“ zavrčel Gilmore. „Až přijdou Paiuteové, tak ti ty prachy nepomůžou. Takže je polož na stůl a rychle!“

„Udělejte, co říká,“ zamumlal Colby.

Hammond poslechl, ale všichni viděli, jak je mu zatěžko se rozloučit s těmi penězi.

„Jestli se odtud dostanu živý…“

„Z toho se živý nedostaneš,“ přerušil ho Gilmore s hurónským smíchem. „Nikdo z vás se z toho nedostane. Jenom já!“

Nancy stále držel před sebou jako štít.

Mávl revolverem a vykřikl: „Lehnout! Lehněte si na zem a ruce pěkně za hlavu! Dělejte!“

Colby poslechl jako první, posléze následovali jeho příkladu i Hammond a Stiles.

„Jste neuvěřitelná svině, Gilmore,“ poznamenal Stiles.

Gilmore se cynicky zasmál.

„Za to bych tě měl oddělat. Ale proč mrhat olovem? Brzo se o to postarají druzí.“

Odstrčil Nancy ke stolu a nacpal si kapsy penězi.

„Vsadím se, že jich máš u sebe víc, kámo, ale bohužel nemám čas na to, abych tě prohledával.“

„Jdi k čertu!“ zavrčel Hammond. „Budeš se škvařit v pekle!“

„To je možné, ale ty tam budeš rozhodně dřív než já,“ opáčil Gilmore. „Zůstaňte hezky ležet, chlapci, než odjedu. Jakmile se někdo z vás jen hne, tak ode mě Nancy dostane rudé líčidlo.“

Všichni věděli, že to myslí vážně. Kane, který stál s Belle u dveří, viděl smrtelně bledou tvář oné ženy – i záblesky v Gilmoreových očích. Tento sadistický zabiják, který jen tak pro zábavu zavraždil mladého indiána, by ani na vteřinu neváhal zamordovat vlastní přítelkyni. Zmocnila se ho touha po krvi.

Gilmore odvlekl Nancy ven. „A ty běž zpátky!“ zavrčel na Franka.

Kane pustil uzdu a opřel se o zeď stanice. Příčilo se mu dát tomu bezohlednému desperátovi svého koně, ale neměl jinou možnost, jak zachránit život Nancy.

Gilmore jedním úderem srazil Nancy k zemi, načež se vyšvihl do sedla. V levé ruce držel uzdu, v pravé kolt, jímž mířil na Franka.

„Myslím, že spolu máme jeden nevyrovnaný účet.“

Nancy vstala a prosebně vzepjala ruce.

„Vezmi mě s sebou, Johne! Nenechávej mě tu!“

„A proč bych to dělal?“ prohodil Gilmore a kamenně se usmál. „Tím bych snížil své šance na přežití o sto procent, protože kůň by musel nést dvojnásobný náklad. Ne, baby, ne!“

Nancy vhrkly do očí slzy. Neplakala však jen ze strachu ze smrti, ale i proto, že věnovala svou lásku, svou důvěru a svá nejlepší léta naprostému ničemovi.

„Ach, Johne, co jsem ti jenom udělala?“

„Přestaňte s tím,“ ozval se Frank. „Neponižujte se před tím prasetem. To byste spíš obměkčila kámen než jeho.“

„Náš mladý přítel má pravdu,“ zachechtal se Gilmore. „Už je rozhodnuto, Nancy: Jedu pryč a ty zůstaneš tady. Zde se naše cesty rozdělí.“

„Ale proč, Johne, proč?“ zašeptala chvějícími se rty.

Chladně na ni pohlédl a odtušil: „To je tak těžké to pochopit, zlato? S jedním koněm má šanci na záchranu jen jeden z nás a to budu já. Je mi to líto, ale je to prostě tak. Máš smůlu, baby.“

„Tak mě aspoň zastřel!“ vykřikla.

„Proč?“ Gilmore svraštil čelo. „Ne, to by bylo zbytečné mrhání náboji a ty já potřebuju.“

Jeho hadí tvář jakoby náhle zledovatěla, když dodal: „Jednu kulku jsem už totiž slíbil někomu jinému.“

Přitom pohlédl na Kanea.

„Tobě!“ zvolal a zvedl kolt.

Frank spatřil obláček nad hlavní revolveru a ve stejný okamžik i rudý záblesk.

Cosi mu narazilo do hlavy. Zavrávoral a pomalu se svezl po zdi dolů.

Svět kolem něj ztmavl. Přestaly jej poslouchat nohy a ve tváři cítil písek. Z toho usoudil, že leží na zemi.

Z úst se mu řinula krev. Ještě slyšel vzdalující se dusot kopyt, ale to, že to je Belle, věděl spíš jen podvědomě.

To poslední, co vnímal, byl dotek něčí ruky. Poté se propadl do nekonečné temnoty.

+ + + + +

Jako první vyběhl ven Colby.

„Ta svině! Ten odporný bastard!“

Klekl si vedle bezvládného Kanea. Gilmore již zmizel za meandrem koryta. Belle jej každou vteřinou odnášela dál.

Naříkající Nancy seděla na zemi. „Z cesty!“ zvolal na ni Colby.

Pak Frankovi rychle nahmatal krční tepnu.

„Žije ještě?“ zašeptala Nancy.

„Ano!“ vmetl jí Colby do tváře. „Ale jen nebesa vědí, jak dlouho ještě! Ten váš přítelíček! Proč jste museli přijít zrovna sem?“

Okamžitě si uvědomil, že to neměl říkat. Nemohla za to.

„Dobrá, dobrá. Jenom by mě zajímalo, kde jste měla oči, když jste si vybrala takového darebáka.“

Kývl na ni a dodal: „Pomozte mi ho obrátit. Opatrně! Opatrně!“

Otočili Franka na záda. Měl zavřené oči a byl křídově bledý. Z rány na hlavě mu tekla krev. Colby si vysvlékl kabát, sroloval jej a podložil jím Kaneovi hlavu.

Stiles přinesl deku. Zvedli Franka, položili ho na ni, a tak ho odnesli do domu. Tam ho dali na dolní postel.

„Rozsviťte, ať se na něho můžu podívat,“ prohodil Colby ke Stilesovi. „A ty, děvče,“ řekl, přičemž se otočil k Nancy, – „postav vodu na kamna a zatop. Potřebujeme horkou vodu.“

„A já?“ otázal se Hammond.

Colby se zašklebil.

„Vy můžete dávat pozor, ať nás Paiuteové nepřekvapí.“

Hammond sevřel rty a odešel. Stiles přinesl lampu, zatímco Nancy rachotila s hrnci.

„Kde je voda?“ zeptal se Colby.

„Hned,“ odvětila.

Teď, když byly karty vyloženy na stůl, je semklo vědomí neodvratného konce. Nancy přinesla Colbymu hrnec s vřící vodou, přičemž jej chytila přes cípy svého kabátu, aby se nepopálila.

Obvazy, dezinfekce, hojivé masti a chirurgické nástroje patřily k standardnímu vybavení každé stanicePony expresu, neboť při takové práci často docházelo ke zraněním: pohmožděniny, zlomeniny a střelné rány dokázal ošetřit každý staniční manažer.

Colby to uměl též. Pracoval obratně a rychle. Zastavil krvácení. Na Kaneově levém spánku zela palec dlouhá rána.

„Pane Bože!“ hlesl Stiles. „Jen coul doprava a bylo by po něm.“

Colby mu vyčistil ránu a oholil vlasy kolem ní.

Když do ní nalil dezinfekční prostředek, začal Frank sténat.

„Chudák hoch,“ podotkl Stiles. „Proč na něho vůbec ten bastard Gilmore střílel?“

Colby pohlédl na Nancy, která mu jeho pohled opětovala. Oba věděli, proč. Oba si vzpomněli na ono setkání v Carson City.

Nancy položila Frankovi dlaň na čelo. „Bude ještě v bezvědomí dlouho?“

Colby pokrčil rameny.

„Asi ano. Doufám jen, že není porušená lebka. To ale nemohu zjistit, nejsem doktor.“ Poté mu ránu potřel hojivou mastí.

„Kriste na nebi!“ náhle zaklel Stiles. Colby přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Kam jen jeho oko dohlédlo, všude se to hemžilo indiány.

Neslyšně se blížili ke stanici – jako duchové. Bylo jich nejméně dvě stě, jestli ne víc. Ve zvířeném prachu se nedali spočítat.

„Je to tady.“ Colby se probral z šoku jako první.

Hammond se rozplakal jako děcko, Nancy mlčela a Stiles koulel očima.

„Za to všechno může ten hajzl Gilmore! „ zavrčel. „Musíme zemřít jen kvůli jeho rozmaru. Doufám jenom, že ho chytnou a zaživa ho vykostí.“

Colby zatřásl s Hammondem a řekl: „Přestaň fňukat. Nedáme svou kůži lacino. Setřte vodou a náboji.“

Kane zasténal. Nancy se k němu okamžitě sklonila, aby jej upokojila.

„Ať nekřičí,“ prohodil Colby.

Stiles rozbil okno, aby z něj mohl lépe střílet. Pak kývl na Hammonda a dodal: „Ten nám moc nepomůže.“

„Též si myslím,“ přisvědčil Colby.

Otočil se k Nancy a řekl: „Vy s Hammondem budete nabíjet. Umíte zacházet s puškou?“

„Ano, vyrostla jsem na farmě v Missouri,“ odvětila tichým, ale pevným hlasem.

„Hallelujá!“ zvolal Stiles. „O jednoho bojovníka více. Vítejte v kruhu zatracenců, slečno Shermanová.“

„Drž hubu,“ pravil Colby.

Sledoval, jak se Paiuteové shromažďují před stanicí. Prach se usadil a on tak mohl konečně vidět, kolik jich vlastně je. Věděl, že pokud se rozhodnou zaútočit, je za pět minut po všem..

„Zdá se, že jeden z nich chce mluvit,“ podotkl Stiles.

Colby zvedl hlavu. Jeden starší válečník, který stál uprostřed řady rudochů, mával hadrem přivázaným k oštěpu.

„Jo, vypadá to, že chtějí vyjednávat.“

Jezdec vyjel z řady směrem ke stanici. Jeho snědý, vrásčitý obličej se zdál být poznamenán žalem.

„Toho znám,“ řekl Colby. „To je Numaga, náčelník Paiuteů. Vždycky se pokoušel s námi vycházet v dobrém. Je to moudrý muž. – To, že není pomalovaný, svědčí o tom, že se vydal na válečnou stezku proti své vůli.“

Bojovník mezitím zastavil svého poníka. Zvedl se ze sedla a cosi zvolal, přičemž zabodl oštěp do země.

Colby položil pušku na stůl. „Vyslechněme si, co nám řekne. Půjdeš se mnou ven, Stilesi?“

„Musím?“ Stiles si olízl rty.

Colby přikývl.

„Bude lepší, když nebudou vědět, kolik je v Dry Station lidí. Aspoň pak budou opatrnější. Ani oni nechtějí zemřít. Jsou to jenom lidé. Kromě toho uvidí, že se jich nebojíme.“

„Tak dobrá,“ zabručel Stiles a opřel svou pušku o zeď.

„Přece mě tu nenecháte samotného?!“ zanaříkal Hammond.

„Můžeš jít s námi, nikdo ti v tom nebrání,“ opáčil Colby.

Obrátil se na děvče a dodal: „Buďte bez obav, slečno, vrátíme se. Numaga je čestný muž. Ten by nás takto do pasti nevlákal.“

„To doufám,“ podotkl Stiles.

Pak za Colbym vyšel ven. Řadou bojovníků se ozvalo mručení, když spatřili oba bělochy. Několik Paiuteů na ně vykřiklo.

„Nechej mě mluvit,“ prohodil Colby ke Stilesovi. „Trochu rozumím jejich nářečí. Kromě toho, co vím, tak Numaga umí dobře anglicky. Nesmíme lhát, vymlouvat se nebo ukázat strach, rozumíš?“

„Naprosto,“ přitakal Stiles. Nebyl tak zkušený jako Colby, ale jako hraničář se ve vyjednávání s indiány vyznal.

„Předpokládám, že Numaga bude chtít, abychom vydali Gilmorea, „ tiše dodal Colby. „Nesmíme mu říct, že odjel – nevěřil by nám to. Jestli si ale začne myslet, že mu lžeme, tak je po nás do pěti minut veta.“

Numaga majestátně seděl na svém koni. Jeho černé oči byly zahaleny smutkem a starostmi. Několik mladších bojovníků netrpělivě vyjelo z řady. Něco křičeli. Numaga zvedl ruku a hned bylo ticho.

„Ještě ho poslouchají,“ zašeptal Stiles, „ale nebude to trvat dlouho.“

Colby si položil ruku na levou polovinu hrudi.

„Zdravím tě, můj bratře!“ zvolal na Numagu. „Přišli jsme si tě vyslechnout.“

V černých očích Numagy se zablesklo. Prstem si ukázal na prsa a lámanou angličtinou řekl: „Já – Numaga. Mluvit teď!“

„Posloucháme,“ odvětil Colby.

Numaga ukázal za sebe: „Jeden z našich mladých mužů je mrtvý. Jeho otec a jeho bratři žádají pomstu. Jeho rodina naříká. Kdo ho zabil?“

Pohlédl na Colbyho a otázal se: „Byls to ty?“ Pak se obrátil na Stilese. „Nebo ty?“

Colby zavrtěl hlavou.

„Neudělal to nikdo z nás dvou. Ale přiznávám, že to byl jeden z našeho středu.“

„A ty toho vraha chráníš?“ dodal Numaga.

„Ne,“ odpověděl Colby. „Pošleme ho do Carson City a předáme ho zákonu, aby mohl být za svůj zločin potrestán. Za vraždu ho čeká šibenice.“

„I za vraždu indiána?“ Numaga na něj vrhl ironický pohled. „Tomu přece sám nevěříš, bledá tváři.“

„Postarám se o to, aby neušel trestu,“ řekl Colby – sám však cítil, že slova znějí falešně.

„Mlč!“ zvolal Numaga v náhlém návalu hněvu. „Zákon bledých tváří pro nás nic neznamená. Pro indiány není dobrý. Vydej nám toho muže, ať jej můžeme potrestat podle našich zákonů.“

„To nemohu,“ opáčil Colby. Čím by tak ještě mohl náčelníka přesvědčit? „Bílí lidé by mi to pak měli za zlé, kdybych ti ho vydal.“

„Musíš být velmi statečný, když se odvažuješ nevydat mi vraha, „ řekl Numaga. Ukázal za sebe a dodal: „Moji bojovníci chtějí toho muže. Volají po jeho krvi. Vždy jsem si přál mír, ale nemohu se stavět proti vlastnímu lidu. Vydej mi toho vraha a já ti zaručím, že toto místo bude v bezpečí před pomstou mých bojovníků.“

„Nemohu,“ odvětil Colby v zoufalé snaze získat čas. „Musím se nejprve poradit s mými bratry.“

„Dobrá!“ řekl Numaga. „Ale nebudeme čekat dlouho. Dám ti čas, kterému vy bílí říkáte půl hodiny. Pak nám vydáte vraha – nebo si pro něj přijdeme!“

Vytrhl oštěp ze země, obrátil svého poníka a vydal se zpět ke svým bojovníkům.

„Tak to je jasné,“ zašeptal Stiles. Jeho obličej se leskl potem.

„Pojď,“ řekl Colby a obrátil se.

Nancy Shermanová a Hammond vše sledovali z okna.

„Co chtějí?“ otázal se Hammond.

„Numaga nám dal ultimátum. Chce, abychom mu vydali vraha toho mladého bojovníka. Jestli to neuděláme, tak nás pozabíjejí,“ odvětil Colby.

„Proč jste mu neřekl, že to udělal Gilmore a že pak uprchl na našem jediném koni?“ zavzlykal Hammond.

„Nevěřil by tomu,“ trpce opáčil Colby. „Myslel by si, že ho chceme obelhat, a zabil by nás všechny.“

„Dal nám lhůtu půl hodiny,“ dodal Stiles.

Hammondovi se rozšířily zorničky vzrušením. „Ještě půl hodiny! A potom?“

„Potom zaútočí – jestli někdo z nás nepůjde ven a neobětuje se za ostatní.“

„Jít dobrovolně ven? Vy jste se zbláznili!“ zvolal Hammond. „Copak nevíte, čeho jsou ti rudí bastardi schopní?“

„Vím to,“ odtušil Stiles a pokrčil rameny. „Jenže, jak se zdá, tak nemáme na vybranou.“

Rozhlédl se po ostatních a prohodil: „Nechť rozhodne los. Souhlasíte?“

„Beze mě!“ zanaříkal Hammond. „Z toho mě vynechte.“

„A ty?“ Stiles se obrátil na Colbyho.

V jeho očích se zablesklo. Počítal s tím, že Hammond se losování zúčastní – tím by jeho šance byla jedna ku třem.

„Můžeš jít ven, jestli chceš,“ odsekl Colby.

„Já? Proč právě já?“ Stiles tajně doufal v to, že Černý Petr padne na někoho jiného. Nyní se zdálo, že se chytil do vlastní pasti.

„Nechci se nechat stáhnout z kůže zaživa nebo se pomalu opékat nad ohněm.“

„Neřekls snad sám, že nemáme na vybranou?“ vmetl mu Colby do tváře.

Stiles se potil stále silněji. V koutku úst měl pěnu.

„Jo, to jsem řekl!“ vykřikl. „Ale to bylo ještě předtím, než do toho Hammond odmítl jít. Mám se snad obětovat za to prase?“

„Ne jenom za něj,“ podotkl Colby.

Natáhl ruku a prstem ukázal na Stilese. „Já vím, cos chtěl. Doufals, že ten los padne na někoho jiného. Jsi zbabělejší, než jsem si myslel.“

„Budeme bojovat,“ zašeptal Stiles. „Zemřít v boji je lepší, než se nechat podřezat jak králík.“

„Já nechci zemřít! Nechci zemřít!“ zavyl Hammond.

Colby vytáhl z kapsy hodinky a pohlédl na ně.

„Lhůta se blíží. Numaga ještě dokáže své bojovníky zadržet, ale ne nadlouho. Musíme se rozhodnout.“

„Já už jsem se rozhodl,“ opáčil Stiles. „Ale jestli chceš jít ven, tak prosím.“

„Přesně to teď udělám,“ rozhodl Colby.

„Ne!“ zvolala Nancy Shermanová, který byla do té doby zticha.

„Ano,“ řekl Colby.

Pohlédl na Kanea, jenž ještě stále ležel v bezvědomí. „Udělám to kvůli tomu chlapci. Řekněte mu to, jestli to přežijete.“

Nancy jej chytila za ruku. „Ale indiáni vás.“

Pohladil ji po tváři. „Nemějte strach, starý Nick Colby ví, co má dělat.“

„Myslím, že už se chystají k útoku,“ poznamenal Stiles, jenž oknem pozoroval Paiuty.

Colby si svlékl kabát a hodil jej na postel. Poté si pečlivě překontroloval zápalky v bubínku svého koltu, jejž si pak strčil za opasek – na zádech, tam, kde jej nikdo nemohl vidět.

„Pokusím se je dostat co nejdále od stanice. Slečno Shermanová, slíbíte mi, že se postaráte o toho chlapce?“

„Slibuju,“ zašeptala Nancy.

„To je dobře,“ podotkl Colby a obrátil se ke dveřím.

„Hodně štěstí, kamaráde,“ popřál mu Stiles a podal mu ruku.

Colby na to nereagoval. „Z cesty!“ zvolal jen a vyšel ven.

Paiuteové zaječeli, když jej spatřili. Colby se rozběhl korytem.

Nancy přiskočila ke dveřím a vyhlédla ven. Srdce jí bušilo rozrušením. Viděla, jak indiáni vyrazili za Colbym.

Jeden bojovník vyjel z jejich řady dopředu. Jeho obličej byl na znamení smutku pomalován černou barvou. Muselo se jednat o otce zabitého mladíka.

Když Colby viděl, že mu neuteče, obrátil se, vytrhl kolt zpoza opasku a namířil jej na svého pronásledovatele.

Široce rozkročen držel zbraň oběma rukama. Pak třeskl výstřel a bojovník se zřítil k zemi.

Colby se chopil uzdy jeho mustanga a nějak se mu podařilo dostat se do sedla. Když však vyjel na břeh koryta, poznal, že je obklíčen.

Ječící, pomalovaní rudoši kolem něj utvořili kruh, z něhož nebylo úniku. A Colby s tím ani nepočítal.

Jeden šíp jej trefil do boku, kulka hvízdla těsně kolem jeho hlavy.

Další šíp se zabodl do slabin mustanga, který se Vzepjal bolestí. Colby ztratil rovnováhu a spadl na zem. Věděl, že je na konci.

Vyskočil, protože nechtěl zemřít vleže. Ze všech stran k němu přijížděli Paiuteové. Jeden okamžik se mu zdálo, že v tom barevném panoptiku spatřil Numagovu tvář, ale to byl zřejmě jen klam.

Nick Colby tam stál a hleděl k nebi, které ten den viděl naposledy.

Palcem natáhl kohoutek. Na vteřinu zaváhal, stojíc před temnou branou Nebytí.

Pak si strčil hlaveň revolveru do úst a zmáčkl spoušť.

+ + + + +

„Je mrtvý!“ chladným hlasem řekla Nancy Shermanová.

Stiles zvedl hlavu. Dosud seděl a měl ji v dlaních.

„Jak to? Jak to můžete vědět?“

Nancy kývla směrem, kam zmizeli Paiuteové. „Prach se usadil a oni už neječí. Vypadá to, že odtáhli. Musí být mrtvý.“

„Asi ano,“ připustil Stiles.

Přistoupil ke dveřím a vyhlédl ven. Nikde nikdo. Zmizeli jak pára nad hrncem.

„Co se stalo?“ zanaříkal Hammond a toporně vstal.

„Je po všem,“ odvětil Stiles a zatřásl jím, aby se probral. „Paiuteové jsou pryč.“

„Pryč?“

Stiles přikývl.

„Ano, pryč. Colbyho oběť je uspokojila.“

Začal chodit po místnosti, až našel láhev whisky, vytáhl z ní špunt a mocně se napil. Z jeho obličeje se pomalu vytrácela zelená barva.

„To mně teda dalo,“ přiznal Stiles a podal svou láhev Hammondovi. „Chceš?“

Hammond se chopil láhve a lokl si. Nancy je s výrazem zhnusení pozorovala.

„Vy prasata!“ řekla tichým, ale o to pevnějším hlasem. „Vy prašiví, zbabělí gauneři! Proč jste ho nechali jít? Proč jste nebojovali jako muži?“

„Protože to tak chtěl,“ odvětil Stiles a kývl na Kanea. „Kvůli němu. To jste už zapomněla?“

„Vykašlete se na tu ženskou,“ zavrčel Hammond. Poté, co pominulo nebezpečí, se již opět choval arogantně.

„Vy tlusté, odporné prase!“ zvolala na něj Nancy.

Hammond se rozpřáhl, aby ji uhodil do tváře, ale Stiles jej zadržel.

„Ještě ne. Slečna utrpěla šok, kdo by jí to mohl zazlívat. Radši přemýšlejme o tom, jak se odtud dostaneme.“

„Vy myslíte?“ Hammond svraštil čelo. „Vy myslíte, že by bylo lepší odtud zmizet?“

„Jo,“ přisvědčil Stiles. „Zůstat tady by bylo nebezpečné. Já rozhodně zmizím hned, jak se setmí. Nechci, aby mě zmasakrovali, kdyby je náhodou napadlo se vrátit.“

Hammond kývl k posteli, na níž ležel Kane. „A co on?“

Stiles jen mávl rukou. „S tím je konec tak jako tak. Colby byl blázen, že se kvůli němu obětoval. Zdálo se mi, jako by chtěl něco odčinit, jako by mu byl zavázaný. Každopádně ho s sebou vzít nemůžeme. Teď se každý musí starat sám o sebe.“

„All right, to je pravda,“ přitakal Hammond, i když se mu pochod pouští moc nezamlouval.

Stiles se obrátil na Nancy. „A vy, slečno?“

„Já zůstanu tady,“ odvětila s paličatým výrazem ve tváři.

„Zbláznila jste se?!“ vyjekl Hammond.

Když se setmělo, sbalili si Stiles s Hammondem své věci.

„Nemůžeme toho s sebou vzít mnoho,“ varoval Stiles, jenž byl zkušenější než hráč. „Každý z nás by měl nést jen pušku, vodu a nějaké potraviny. Libra nákladu navíc znamená nebezpečnou zátěž.“

Krátce nato vyrazili na cestu. Ještě chvíli se ozývaly jejich kroky, načež se rozhostilo ticho.

Nancy zavřela dveře na závoru. Rozbité okno zakryla přikrývkou na koně. Až poté se odhodlala rozsvítit lucernu, jejíž svit znásobila další dekou, kterou natáhla na šňůru vedle lucerny, protože se bála temnoty.

Kane ztěžka oddechoval. Obrátila ho a nalezla přitom jeho revolver, který na Gilmoreův příkaz hodil na postel. Posadila se na stoličku a hlavou se opřela o zeď, aby neusnula. Pušku s natáhnutým kohoutkem si položila do klína. Kdyby se vrátili Paiuteové, zastřelila by nejprve Kanea a poté sebe. To bylo její pevné rozhodnutí.

Ačkoli chtěla zůstat vzhůru, znovu usnula – a vyděšena se probrala, když dovnitř škvírami vnikly první ranní paprsky slunce.

Nancy zhasla lucernu a sdělala z okna deku. Na jasné obloze svítilo slunce.

Náhle se za ní ozval nějaký šramot. Otočila se a spatřila Kanea, jenž seděl na své posteli a díval se na ni.

„Co se stalo?“ otázal se chraplavým hlasem. Jeho oči ještě byly matné.

Okamžitě jej pustila a položila mu ruce na ramena. „Lehněte si! Jste zraněn. Musíte si hned lehnout.“

Podrobil se jí. Sáhl si na hlavu a nahmatal obvaz.

„Je to zlé?“

„Ne,“ odtušila Nancy a pokusila se o úsměv. „Když se budete šetřit, budete za pár dní v pořádku, pane Kane.“

„Jmenuju se Frank,“ pravil.

„Dobrá – Franku,“ prohodila.

Chvíli měl zavřené oči a mlčel. A poté přišla otázka, které se bála: „Kde jsou ostatní? Kde jsou ti dva muži – Stiles a Hammond – ano, už si vzpomínám.“

„Jsou pryč,“ lakonicky odvětila.

„Pryč?“ Kane otevřel oči. „Myslíte tím, že prostě odešli?“

Nancy přikývla.

„Ano, myslím tím, že odešli. Minulou noc vyrazili do Fort Churchill.“

„A vy?“

„Já jsem zůstala s vámi, jak vidíte.“

Frank opět zavřel oči. Dunělo mu v hlavě. Přemýšlení mu způsobovalo bolest.

„Nicku!“ zvolal.

Okamžitě k němu přikročila Nancy a vzala ho za ruku. „Míníte tím pana Colbyho? Ten už také odešel.“

Kane se prudce zvedl. Hlava mu třeštěla bolestí, ale toho si nevšímal.

„Odešel? Chcete tím snad říct, že mě tunechal? – To není možné! Něco takového by Nick Colby nikdy neudělal.“

Nancy poznala, že musí vyložit karty na stůl. Zajíkavým hlasem mu vše povyprávěla.

Frank se zhroutil zpátky na postel. „Nicku!“ zašeptal. Po tvářích mu tekly slzy.

Po chvíli řekl zlomeným hlasem: „Musím ho pohřbít.“ Chtěl vstát, ale zatmělo se mu před očima. Nancy jej chytila za ruku. „Na to jste ještě příliš slabý.“

„Nemůžu tam svého starého přítele Nicka nechat supům!“ vykřikl Kane a odstrčil ji.

Slabost ustoupila a Frank si obul holínky.

„Vodu! Dejte mi napít.“

Nancy mu ihned podala pohár s vodou. Ačkoli byla vyvrhelem společnosti, šlo o statečnou ženu, která dokázala soucítit.

Když poznala, že Frankovo rozhodnutí je nezvratné, začala opět přemýšlet o praktických problémech.

„Počkejte. – Musíte mít hrozný hlad. Opeču vám pár plátků slaniny a uvařím vám kávu. Káva dodá člověku víc síly než voda. Nemá smysl vydat se do pouště s podlamujícíma se nohama.“

Měla pravdu. Přestože Kane hořel netrpělivostí, musel uznat sílu jejích argumentů.

Nancy mu hodila do klína revolver. „Nechali nám ho tu a kromě něj ještě i brokovnici. Všechny další zbraně si vzali Stiles s Hammondem.“

„Řekla jste ,nám’?“ podivil se Frank.

Přikývla.

„Ano,“ řekla jsem ,nám’. Nebo si myslíte, že vás teď nechám na holičkách? Ó ne, můj příteli, ó ne. Jestli budete chtít odejít, půjdu s vámi, však jsem také slíbila panu Colbymu, že se o vás postarám.“

Postavila pánev na stůl a nalila kávu do cínového hrnku.

„Nejsem sice dobrý člověk, ale vařit umím celkem obstojně,“ poznamenala. „Asi bych vám mohla být dobrou domácí a matkou.“ Její hlas se náhle zachvěl.

Frank ji chytil za ruku.

„Nancy, vy jste ta nejúžasnější dívka, jakou jsem kdy potkal,“ řekl tichým hlasem. „Muž, který si vás jednou vezme, s vámi bude celý život šťastný.“

„Ale co!“ prohodila a odstrčila jeho ruku. „Jenom žádné komplimenty. Prostě jsem se nenarodila pro to, aby pořád stála u plotny. Zapomeňte na to, co jsem tu plácala.“ Lesk v jejích očích mu však prozradil, po čem v hloubi duše touží.

Rozhostilo se ticho.

Kane překontroloval revolver a posléze i brokovnici. Pokud by se dostali do rukou Paiuteům, moc by jim ty zbraně nepomohly.

Nancy zavázala ranec se zásobami a naplnila Vodou dvě láhve. Snad brzy Nicka Colbyho najdou, pokud jej něco neodtáhlo pryč. Museli se spolehnout na svou šťastnou hvězdu.

„Měla bych vám převázat ránu,“ poznamenala.

„Později,“ netrpělivě odtušil. Hrůzou se mu stáhl žaludek, když pomyslel na to, že jeho starého přítele teď někde požírají supi a kojoti.

Bylo to časně ráno a žlutohnědá poušť již byla spalována nelítostnými slunečními paprsky. Země byla zdupána mnoha kopyty. Frank pohlédl na stopy. Kam je zavedou?

Na zádech nesl batoh s potravinami, v rukou brokovnici. Nancy měla obě láhve s vodou. Snad je nebudou potřebovat, pokud budou mít štěstí.

Kráčeli zhruba míli, když narazili na trnité keře, jež znemožňovaly výhled na nedalekou dolinu.

Z křoví náhle vyrazila liška a po chvíli zmizela. Nato se z keřů zvedlo hejno černých ptáků. Frank se zastavil a chytil Nancy za ruku.

„Raději zůstaňte tady.“

„Ne!“ opáčila přidušeným hlasem.

Frank pokrčil rameny a kráčel dál. Věděl, že teď musí sebrat všechnu svou kuráž. A Nancy také.

To první, co spatřil, byl mrtvý kůň. Měl nafouknuté břicho a kůži rozdrásanou zobáky i zuby. Šířil se od něj ohavný puch smrti.

Kane si odvázal šátek a podal jej Nancy. „Dejte si ho před nos a ústa,“ poznamenal.

Mlčky poslechla.

Z okraje doliny pak Frank pohlédl dolů – a uviděl něco, co ještě včera žilo a bylo jeho přítelem Nickem Colbym. Polil jej studený pot.

Aniž by nad tím přemýšlel, vydal se dolů za ním. Nick Colby tam ležel na zádech s roztaženýma rukama. Písek kolem něj byl tmavý od krve.

Frank uslyšel neklidné oddechování ženy vedle sebe. Po chvíli se Nancy pozvracela. I jemu se dělalo špatně, ale přinutil se pokračovat dál. Nedokázal odpoutat zrak od onoho hrozného pohledu.

Colbyho ústa byla zčernalá od výšlehu z hlavně. Chyběl mu kus lebky. To naznačovalo, že se zastřelil sám. I to, co Paiuteové udělali s jeho nahým tělem, však bylo strašné. Zřejmě se cítili být okradeni o pomstu a zlost si pak vylili na jeho nahém těle.

„Nicku,“ zamumlal naprosto zdrcený Frank.

Náhle ho z jeho rozjímání vyrušil dusot neokovaných kopyt.

Na okraji doliny se objevila skupina indiánů. Bojovník v jejich středu byl starší než ostatní a jeho vrásčitá tvář nebyla pomalována válečnými barvami. Seděl na tmavohnědém mustangovi.

„Numaga!“ zašeptala Nancy. „Ano, je to on, poznávám ho.“ Křečovitě chytila Kanea za rukáv.

První Frankovou myšlenkou bylo vytáhnout revolver a zabít náčelníka za to, co indiáni udělali Nicku Colbymu. Ale pak pomyslel na Nancy. On sám by zemřel rychle, ale jí se mohlo stát něco mnohem horšího.

Neměl právo ji vystavovat takovému nebezpečí, když se o něj tak dobře starala, a hlavně, když neodešla s ostatními.

„How!“ řekl Numaga, přičemž zvedl dlaň na znamení míru.

„How! „odvětil Frank.

Náčelník pobodl koně do slabin a sjel do doliny. Tam zastavil a pohlédl na mrtvého.

„Byl to tvůj přítel?“

Frank trpce přikývl.

„Ano, byl.“

Numaga zvedl hlavu. Jeho pohled byl upřen někam do dálky. Poté promluvil tvrdou, ale velmi dobrou angličtinou.

„Přijeli jsme k tomuto domu, kterému vy říkáte Dry Creek Station, abychom potrestali vraha, jednoho našeho mladého muže. Ty jsi tím vrahem?“

„Ne,“ odvětil Kane. „Když jsem se pokoušel toho vraha zastavit, postřelil mě.“ Přitom ukázal na svou ovázanou hlavu.

Numaga kývl na Colbyho tělo. „To on byl vrah? Muž, který zabil jednoho mého bojovníka a tebe postřelil? Musel to být on, protože se nám sám vydal. Ale jedno mi teď pověz, bílý muži: jak potom mohl být tvým přítelem?“

„Tento muž mné nepostřelil, ani nezabil tvého bojovníka!“ zvolal Kane. „Vydal se vám proto, aby nás zachránil, protože vrah uprchl a – a protože věděl, že byste mu to nevěřil.“

„Ano bylo to tak,“ řekl Numaga.

„Co?“ užasl Kane. „Co? Vy jste věděl…“

„Viděl jsem pravdu v jeho očích,“ odpověděl náčelník.

„A to jste tomu nezabránil?!“ vykřikl na něj Kane. „Nechal jste zemřít nevinného?!“

„Moji bojovníci volali po pomstě,“ odtušil Numaga. „Už mě neposlouchali. Nebýt mne, zabili by všechny.“

Proti tomu se nedalo nic namítnout. Frank sevřel rty. Občas se mu zdálo, že to všechno je sen a že se musí každým okamžikem probudit. Bolest hlavy ho však přesvědčila, že se mu to nezdá.

Numaga dodal: „Tvůj přítel obětoval to nejcennější, co člověk obětovat může: svůj vlastní život! Vezmi ho a pohřbi ho do lůna země, jak je zvykem u tvého lidu. Bojovníci Paiuteů ti už neublíží.“

Prudce obrátil svého mustanga a vrátil se ke svým bojovníkům. O chvíli později houf zmizel. Nějakou dobu se ještě ozýval dusot kopyt, aby se potom rozhostilo ticho.

Kane pohlédl na vyděšenou Nancy. Náhle se mu ocitla v náručí. Křečovitě ho objímala.

„Už jsem si říkala, že to je konec,“ zašeptala mu do ucha. „Myslela jsem si, že nás oddělají.“

Frank ji pohladil po vlasech.

Poté pohřbili Colbyho v ohradě vedle Petea Storma, načež Nancy vyměnila Frankovi obvaz.

Zatímco mu ovazovala hlavu, vzpomínal na ty chvíle, kdy mu ležela v náručí. Přemýšlel o ladných křivkách jejího těla, jehož blízkost si nyní tolik uvědomoval, přemýšlel o kráse jejích vlasů. Náhle mu začalo být horko.

Objal ji a políbil ji na rty. Nancy se začervenala. Ještě se dokázala červenat jako mladé děvče.

O něco později, když už byla tma, seděla vedle něj na jeho posteli a opírala se hlavou o jeho rameno.

„Jak jsi vlastně starý, Franku?“ zeptala se.

„Devatenáct – tedy,“ opravil se, „tedy v říjnu mi bude dvacet. Proč?“

„Mně je skoro třicet,“ hořce se zasmála. „Musím pro tebe být hrozně stará.“

„Ne!“ opáčil a přitulil se k ní.

Hladila ho po tváři. „Teprve devatenáct a už jsi takový chlap! Franku, co chceš dělat, až to všechno bude za námi?“

Frank přivřel oči. Z šera místnosti se před ním vynořil obraz Johna Gilmorea.

„Budu dál jezdit pro Pony expres, abych měl dost peněz na to, vydat se hledat netvora, který mi ukradl koně a zavinil smrt mého nejlepšího přítele.“

Nancy si povzdechla. „Myslíš Gilmorea, že?“

„Přesně tak,“ procedil Frank mezi zuby.

„Ale to je nebezpečné,“ varovala ho. „Umí dobře zacházet s revolverem. Sama jsem viděla, jak…“ Odmlčela se a kousla se do rtů.

„Vím, cos chtěla říct.“ Kane ji přitiskl k sobě. „Jak ses vlastně k tomu parchantovi dostala?“

Dlouho váhala, než odpověděla: „Byla jsem farmářské děvče z Missouri, nejstarší z devíti dětí. Víš, jaké to je žít na farmě, která není moc bohatá a kde se žije z ruky do úst? Můj otec dřel od rána do večera a my jsme přesto stále měli hlad. Moje matka byla ve třiceti stará žena. Často jsem ji vídala, jak pláče, a proto jsem si řekla, že musím odejít s tím nejlepším mužem, kterého potkám a který mi slíbí lepší život.“

Kane ji přitiskl k sobě vyděšen tím, co způsobila jeho otázka.

„Jenom klid, nemusíš dál mluvit! Nemám právo otevírat staré rány.“

„Proč bych ti o tom neměla povědět?“ Trpce se zasmála a pokračovala: „Ptal ses mě, jak jsem se dostala ke Gilmoreovi, a já ti to řeknu: Jel kolem naší farmy. Bylo mi jednadvacet a musela jsem se mu zalíbit, i když jsem na sobě měla otrhané hadry. Sesedl a poprosil mě o vodu pro svého koně. Když mi zašeptal do ucha, jestli s ním nechci odjet z té bídy, nepřemýšlela jsem dlouho. Ještě tu samou noc jsem s ním vyrazila pryč. Byla jsem plnoletá a mohla jsem si dělat, co jsem chtěla.“

„Bylas s nim šťastná?“ přidušeně se otázal Frank.

„Šťastná? Co je to vlastně štěstí?“

Nancy ho pustila a posadila se. Strnule tam seděla s rukama v klíně a hleděla do tmy.

Promluvila až po chvíli. „Ano, zprvu jsem si samozřejmě myslela, že jsem šťastná. Možná jsem do něho dokonce nějakou dobu byla i zamilovaná. Dal mi krásné šaty a najedla jsem se do sytosti. Ale brzy jsem přišla na to, že mě jenom využívá, abych rozptylovala pozornost mužů, se kterými hrál karty. Byla jsem pro něj nástrojem, ničím jiným, protože John Gilmore má rád jenom sebe.“

„Takže už pro tebe nic neznamená?“ zeptal se Frank.

Nancy trhla hlavou. „Po tom všem že by pro mě měl něco znamenat? Zapomněls na to, že mě chtěl nechat Paiuteům jenom proto, aby se sám zachránil? Chci ho vidět mrtvého!“

„Zemře, to ti slibuju,“ řekl Kane. „A potom, hned jak ho vyřídím, spolu odjedeme do Kalifornie. Slyšel jsem, že tam má být levná půda od té doby, co tam vypukla zlatá horečka.“

Nancy na něj pohlédla. V očích se jí zračilo překvapení.

„Spolu – do Kalifornie?“ zašeptala. „Frank, ty chceš říct, že…“

Frank přikývl.

„Ano. – Vezmeme se.“

+ + + + +

Když ráno Frank vyšel z chaty ven, zatočila se mu hlava a podlomily se mu nohy.

„To bude horečka,“ řekla Nancy a odvedla ho k posteli.

„Mám žízeň,“ řekl Frank.

Dala mu napít a vyměnila mu obvaz. Viděla, že rána hnisá. Věděla přitom, že otrava krve na hlavě většinou končí smrtí. Jestli nepřijde pomoc, zemře – a přitom to byl první muž v jejím životě, který jí nabídl, že si ji vezme.

Celé dopoledne mu chladila obličej namočeným kapesníkem. Odpoledne se náhle ozval dusot kopyt a vrzání kol.

S puškou v ruce vyšla ven a spatřila jezdce v modrých uniformách, kteří projížděli korytem. Důstojník, opálený, mladý a prachem pokrytý muž, před ní zastavil a přiložil si ruku k okraji klobouku.

„Madam, dovolte, abych se představil: Poručík Moore od dragounů. Jste tu sama?“

„V domě leží jeden raněný,“ odpověděla Nancy. „Potřebuje vaši pomoc, poručíku.“

Moore přikývl a sesedl z koně.

„Hned to bude, madam.“

„Je velmi těžce zraněný,“ zašeptala Nancy. „Jestli ho neodvezete k lékaři do Carson City, zemře.“

„To by neměl být problém,“ odvětil poručík. „Naštěstí s sebou máme ambulanční povoz. Pročesáváme poušť a hledáme raněné bělochy.“

Rozhlédl se kolem a otázal se: „Jinak tu nikdo není? Po cestě z Fort Churchill jsme nalezli dvě zohavená těla. Podle papírů, které měli u sebe, jsme zjistili jména těch dvou lidí. Stiles a Hammond. Víte o nich něco, madam?“

„Stiles? Hammond?“ Nancy se stáhlo hrdlo.

„Tak zněla jejich jména,“ dodal Moore. „Znala jste je?“

Nancy přikývla.

„Ano. Patřili tak jako já k osazenstvu dostavníku, který zastavili Paiuteové. Pěšky jsme přišli až na tuto stanici. Předevčírem v noci Stiles s Hammondem vyrazili do Fort Churchill. Tvrdili, že chtějí přivést pomoc.“

„Nebo si zachránit kůži,“ poznamenal důstojník. „Nu, moc jim to nepomohlo. Zemřeli hroznou smrtí.“

Když se Kane probral z horečky, spatřil nad sebou skvrnitou plachtu povozu. Slyšel, jak mu Nancy říká: „Neměj strach, miláčku, je po všem. Jedeme do Carsonu.“

Vyčerpán opět zavřel oči. Občas zasténal, když kolo vjelo do díry na cestě. Nancy seděla vedle něj a držela ho za ruku.

Carson City bylo plné vojáků a ozbrojených civilistů. Po městě se šířily nejroztodivnější fámy a pověsti. Paiuteové již prý zabili na sedmdesát bělochů. Někteří však tvrdili, že oběti se počítají na stovky. V nemocnici o raněné, které tam přivezly patroly, pečovali městský i vojenský lékař. Kane byl uložen do čisté postele, sám o tom ovšem nevěděl. Chvěly se mu rty a cosi mumlal. Neklidně sebou vrtěl.

Nancy se k němu sklonila a uslyšela, jak šeptá: „Carry!“

Píchlo ji u srdce. Doufala, že bude blouznit o ní, a on zatím volal nějakou jinou ženu.

V červnu 1860 armáda povstání Paiuteů potlačila. Numaga přestal být náčelníkem a odešel do hor. Na vše se pomalu zapomínalo.

Pan Bolivar přicestoval z Julesburgu, aby znovu zorganizoval expresní službu. Opravily se vypálené či poškozené stanice, nakoupili se další koně a najali se noví šéfové stanic a hlídači koní. Několik jezdců, kteří během povstání odmítli vézt poštu, muselo odejít. Místo nich přišli noví kurýři. Dosud byla pošta z pobřeží na pobřeží vysílána pouze jednou týdně. Nyní naplánoval William H.Russell, „Napoleon planin“ a hlava společnosti jako kompenzaci za čtyřtýdenní výpadek vysílání pošty dvakrát za týden.

Než se Bolivar vrátil do Julesburgu, navštívil Franka v nemocnici. Kane mu o všem podrobně povyprávěl.

„Nicka Colbyho je škoda,“ povzdechl si Bolivar. „Byl to ten nejlepší člověk, jakého jsem znal. My oba, vy a já jsme ztratili přítele.“

Zamyšlen pohlédl na bledého Kanea, který ležel ve své posteli. „Je mi to líto, že tu vaši skvělou klisnu ukradl ten ničema Gilmore. Slibuji vám, že budu mít oči otevřené. Koneckonců jsme velká organizace a pracuje pro nás hodně lidí. Jakmile o té kobyle něco uslyším, dám vám vědět.“

„Děkuji, pane,“ řekl Kane.

Bolivar mávl rukou. „Není zač. Byl jste zraněn ve službě a utrpěl jste velkou újmu. Za to jsme vám zavázáni odškodněním.“

Stiskl Frankovi ruku a dodal: „Mějte se dobře a brzo se uzdravte. Pokud pro nás budete chtít znovu jezdit, tak na Friday’s Station je pro vás vždycky místo. V Smith’s Creeku a Fort Churchill jsem slyšel o vaší velké jízdě. Na Východě jsou toho plné noviny. Stal se z vás slavný muž, Franku. Vaše jméno vejde do dějin Pony expresu.“

Frank zrudl. „To přece nebylo nic zvláštního, pane.“

„Nic zvláštního?“ Bolivar se pousmál. „Já si myslím něco jiného.

A pánové Russell, Majors a Waddell také. Jako odměnu za zásluhy pro společnost se rozhodli vám darovat toto.“ Poté na Kaneovu postel položil zlaté kapesní hodinky s vrytým věnováním, načež se rozloučil a odešel.

Následujícího dne se u Frankova lůžka objevila Nancy Shermanová. Posadila se k němu na postel a zeptala se: „Jak se ti daří, Franku?“

„Docela dobře. Doktor tvrdí, že za pár dnů budu moct z postele. A zanedlouho budu moct znovu jezdit pro Pony expres. Pan Bolivar mi nabídl místo na mém starém úseku.“

Chopil se její dlaně a dodal: „To všechno je jenom díky tobě. Bez tvé pomoci bych nepřežil.“

„To nic nebylo, Franku,“ namítla Nancy.

Poté mu položila otázku, která už ji dlouho pálila. „Kdo je Carry?“

„Carry? Jak to, že právě Carry?“ Kane svraštil čelo. „Co o ní víš?“

„Nic.“ – Nancy by nebyla žena, kdyby nežárlila na onu neznámou. „Jenom, žes v horečce často šeptal její jméno.“

Kane si promnul oči. Znovu se vrátily ty děsivé vzpomínky.

„Jmenovala se Carry Dixonová a byla to dcera jednoho misionáře, který měl křtít pohany na Sandwichových ostrovech.“

„Jmenovala?“ přidušeně se zeptala Nancy.

Kane přikývl.

„Ano, jmenovala. Je mrtvá, už dlouho. Bylo jí šestnáct a cestovala ve stejné karavaně jako moje rodina. Myslím, že jsem do ní byl zamilovaný – byla tak hezká a půvabná. Když nás na jaře přepadli Paiuteové, pokoušel jsem se ji zachránit, ale nepodařilo se mi to. Zabili ji posledním výstřelem, který v tom boji padl. Seděla na koni za mnou a zasáhla ji kulka, která by jinak trefila mě.“

„Franku – to – to je mi líto,“ zašeptala Nancy.

„Už to přebolelo,“ pravil Kane a pohlédl ke stropu místnosti nasycené éterem a chloroformem. „Je to jen několik měsíců, ale mně to připadá, jako kdyby od té chvíle uplynuly roky. Carry Dixonová – už ani nevím, jak vypadala.“

Tak jako na tuto Carry, jednoho dne by zapomněl i na mě, trpce si pomyslela Nancy. Roky ve společnosti Johna Gilmorea ji naučily nedůvěřovat mužům.

Od toho dne byly její návštěvy stále zřídkavější. Frank si uvědomil, že mu chybí. To kouzlo okamžiku, kdy se objímali v Dry Creek Station, se sice již nikdy nevrátilo, ale Nancy už k němu prostě patřila. Stala se součástí jeho života.

Již mohl chodit. Někdy mu při tom pomáhala Nancy. Nikdy se jí nezeptal, kde byla a co dělala. Držel se nepsaného kodexu Západu, podle něhož člověk neměl nikdy klást příliš zvídavé otázky. Pokud někdo chtěl, aby se o něm druzí dozvěděli víc, pak promluvil sám.

Nancy však nemluvila.

Frank věděl, že do Carson City přijela chudá jak kostelní myš. Musela se nějak živit! Ze by si našla jiného muže? Byl to snad důvod toho, že ho navštěvovala stále méně?

Začátkem července byl Frank propuštěn z nemocnice. V devatenácti již měl tvář třicátníka. Vydal se k poštovní stanici, aby se tam zeptal, zda by mohl jet do Friday’s Station.

Na ulici potkal Nancy. Kráčela v doprovodu útlého, módně oblečeného muže. Když spatřila Kanea, zvolala: „Franku!?“

Opustila svého společníka a rozběhla se ke Kaneovi. Frank si uvědomil, že má na sobě zelené šaty podobné těm, v níž ji viděl poprvé. Hodily se k ní a zvýrazňovaly její ladné tvary. Pouze neměla tak hluboký výstřih jako kdysi – a nebyla tak napudrovaná a napomádovaná. Také oční stíny již tentokrát neměla.

„Franku!“ Stáhla svůj slunečník a chytila Franka za ruku. „Jak se ti vede?“

„Celkem dobře, jak vidíš,“ odvětil Kane, který nespouštěl onoho uhlazeného dandyho z očí. To byl tedy muž, kvůli kterému omezila své návštěvy.

„Kdo je to?“ zeptal se a kývl na něj.

Nancy zrudla. „Jenom jeden známý,“ odvětila.

„Myslím, že bych ho měl zastřelit,“ zavrčel Frank.

„Ale proč?“ Objala ho a úpěnlivým hlasem řekla: „Proč, vždyť ti nic neudělal? Vůbec ho přece neznáš?“

„Zato ty ho znáš až moc dobře!“ Kane cítil, jak se mu hrne krev do hlavy. „Další důvod, proč ho oddělat.“

Nancy se náhle zvláštně usmála a pustila ho.

„Ale Franku, moje lásko, ty žárlíš!“ zvolala.

„Žárlím? Já na něj? To určitě,“ odtušil Kane.

„Ale ano, žárlíš.“ Ghytila jej za ruku a dodala: „Něco ti teď řeknu, miláčku: Není to tak, jak si myslíš. Jsme opravdu jenom dobří známí.“

„Lžeš!“

Zachmuřila se a poznamenala: „Věděla jsem, že mi nebudeš věřit. Tak by to bylo pořád, kdybych přijala tvou nabídku a vzala si tě. Pořád bys mi něco vyčítal. Ale nedůvěra není dobrý základ manželství.“

Frankův hněv byl tatam, když spatřil slzy v jejích očích.

„Odpusť,“ řekl.

„Proč bych ti měla odpouštět?“ Rozesmála se a dodala: „Ty a já stojíme na opačných stranách života – a s tím nic neuděláme.“

„Ne?“

Nancy zvážněla a zavrtěla hlavou.

Slzy, jež jí stekly po tvářích, jí na nich zanechaly vlhké stopy.

„Ne, Franku. – Vždycky jsem to věděla. Tenkrát v Dry Creek Station jsem byla opravdu šťastná. Chtěla jsem ti to říct, než půjdu.“

„Půjdeš?“ Její slova měla na Franka účinek úderu kladivem.

„Ano, ještě dnes opouštím město.“ Nancy si z rukávu vytáhla batistový kapesníček a otřela si jím tváře. „Právě jsem šla za tebou, abych ti řekla sbohem.“

„Ale nemůžeš přece,“ koktal Kane. „Myslím, že ty a já, takže to je nemožné.“

„Musí to tak být,“ zašeptala.

Chytil ji za ramena a zatřásl jí. „Ale proč, Nancy? Proč?“

„Potřebujete mou pomoc, slečno Shermanová?“ ozval se onen vyfintěný frajer na druhé straně ulice.

„Držte hubu!“ okřikl ho Frank.

Vytrhla se mu a odstoupila od něj. „Na tom nic nezměníš. Adieu, Franku – a prosím, vzpomínej na mě bez nenávisti.“

Přešla ulici a chopila se rámě svého společníka. „A nyní mě můžete odvést na dostavníkovou stanici, Andrew.“

Frank se za nimi rozběhl: „Stůj! Zůstaň tady!“

Muž pustil Nancy a otočil se. Byl o dobrou hlavu vyšší než Kane a na pravém boku se mu pod kabátem rýsovaly obrysy revolveru.

„Myslím, že byste se měl naučit dobrým způsobům, mladý muži,“ řekl výhrůžným tónem.

„Kliďte se nebo vás provrtám olovem! „ vykřikl Frank.

Sáhl po zbrani, ale Nancy vkročila mezi něj a svého společníka.

„Proč ho chceš zabít, Franku? Jenom jsem ho poprosila, aby mě dostal z města.“

Kane zrudl. „Oddělám ho!“

„Udělejte mi místo, slečno Shermanová!“ zvolal její průvodce.

Zavrtěla hlavou.

„Ne! Nesmíte střílet jako první, Andrew!“

Obrátila se na Kanea a řekla: „Nu, Franku? Na co ještě čekáš?“

„Uhni!“ zavrčel.

„Zůstanu tam, kde jsem.“ Její obličej byl strnulý jako kamenná maska. „Jestli chceš za každou cenu střílet, Franku, tak můžeš, ale první kulka trefí mě. A to by byla vražda! Za to by tě pověsili.“

„Jdi mi z cesty!“ vykřikl Kane. Všiml si, že na konci ulice se začínají srocovat lidé.

„Ty mě chceš opravdu zabít, Franku?“ zašeptala.

Kane viděl obrazy z minulých týdnů: Gilmore v sedle Belle – zohavené tělo Nicka Colbyho – její chladná ruka na jeho čele – šťastné chvíle v Dry Creek Station.

„Jak bych mohl?“ zeptal se a obrátil se.

Nancy za ním hleděla, když kráčel pryč. Nejradši by se za ním rozběhla a skočila mu do náruče. Jenže to bylo nemožné.

Chtěla totiž učinit něco jiného: najít Johna Gilmorea a to dřív, než ho vystopuje Kane.

Za půl hodiny Carson City navždy opustila.

+ + + + +

Frank se vrátil na Friday’s Station u Lake Tahoe a ujal se své práce. Dvakrát za týden cválal pětasedmdesát mil do Fort Churchill nebo opačně.

Zima znamenala pro Pony expres velkou zkoušku. Jezdci a koně ji však zvládli. Přepravovali poštu v blizardech, přes zasněžené hory i po zledovatělých pláních. Heslo „Pošta musí dál“ platilo i za těchto podmínek.

Přesto se množily výpadky a zjara již byli koně i muži velmi unavení.

K tomu se přidaly další těžkosti: bandité již totiž zjistili, že kurýři vozí nejenom poštu, ale i směnky, šeky a bankovní poukázky. Přibývalo přepadení a mnozí mladí jezdci považovali kulky desperátů za nebezpečnější než indiánské šípy.

Franka jednou v lese mezi Carson City a Friday’s Station přepadl osamělý bandita. Mířil na něj brokovnicí a požadoval, aby sesedl.

Byla to prekérní situace. Frank věděl, že sekané olovo z něj může udělat hromádku mletého masa, pokud neposlechne. Na druhou stranu se cítil zodpovědný za to, co mu bylo svěřeno.

Pomalu slezl z koně a pak, když stál vedle něj, mu náhle bodl palcem do břicha, na citlivém místě za podbřišnlkem.

Kůň, jenž byl nervózní už tak, vyrazil vpřed a srazil banditu k zemi. Kane tasil kolt a věnoval desperátovi dvě kulky, načež znovu nasedl a jel dál. Ve Friday’s Station pak podal hlášení o přepadení. Od chvíle, co jej opustila Nancy Shermanová, se změnil: ztvrdl a zahořkl. To, že právě zabil, s ním nic nepohnulo.

V létě roku 1861 z východu přicházely Jobovy zvěsti. Pan Russell odjel do Washingtonu, aby tam získal vládní příspěvek. Pony expres od počátku hospodařil se ztrátou. Nyní již manažeři stanic ani neměli dost peněz na výplaty pro kurýry. Přesto většina těchto mladých jezdců zůstala, protože věděli, že píší dějiny.

Další špatné zprávy na sebe nenechaly dlouho čekat: až do Salt Lake City byla dobudována telegrafní linie a počítalo se s její stavbou v Carsonském údolí. Všichni věděli, že v okamžiku, kdy budou nataženy dráty přes celý kontinent, bude Pony expres zbytečný.

A to se také stalo: 24. října 1861 bylo dokončeno telegrafní spojení z východního na západní pobřeží a o dva dny později, 26. října 1861 Pony expres oficiálně ukončil svou kurýrní službu. Ještě chvíli se sice provozovaly lokální trasy, ale 20. listopadu 1861 poslední poštovní jezdec sesedl v Sacramentu z koně a šel si hledat jinou práci. Tato událost byla pro tehdejší svět natolik nezajímavá, že nikdo nezaznamenal jeho jméno.

Pony expres, který jen půl roku předtím zahájil provoz, patřil minulosti.

Jelikož Friday neměl čím vyplatit své jezdce, nabídl jim poštovní koně. Kane si vybral klisnu, která mu připomínala Belle, sbalil si svých pár švestek a odjel do Carsonu. Od své legendární jízdy v paiutské válce měl pověst spolehlivého a houževnatého jezdce a od onoho dne, kdy západně od města zastřelil banditu, také platil za chladnokrevného střelce. Proto snadno získal místo ve stříbrných dolech jako ozbrojený průvodce transportů stříbra. Muži, kteří se osvědčili u Pony expresu, měli všude otevřené dveře.

Na jaře již měl konečně dost peněz na to, aby se vydal hledat Gilmorea a Belle. Doufal, že toho darebáka, jemuž vděčil za nejhorší den svého života, nalezne a pomstí se mu.

Při pátrání po něm se vrátil do Carsonu a připravil se na dlouhou jízdu. Přitom musel stále myslet na Nancy. Tenkrát, když odjížděla, stále ve stínu jednoho domu a sledoval její odjezd. Zamířila na východ. Kane se vydal stejným směrem – s nadějí, že ji jednou znovu spatří.

Projížděl kolem starých, opuštěných swing stations Pony expresu směrem na Fort Churchill a pak dál na Smith’s Creek a Salt Lake City. Když večer odpočíval u ohně, vzpomínal na ony slavné doby, kdy tudy vozil poštu. Ech, všechno bylo pryč. Statečné jezdce nyní nahradil drát. Tak jednoho dne to, čemu na Východě říkají pokrok, zničí i divoké bizony a svobodné indiány.

V Salt Lake City se dozvěděl o nových nálezech zlata poblíž průsmyku South Pass. Vzniklo tam nové město, South Pass City.

Frank zůstal v Salt Lake City, dokud se nezotavil jeho kůň. Na Východě zuřila občanská válka, ale to v divočině nikoho nezajímalo. Salt Lake City se od poslední Kaneovy návštěvy rozrostlo. Celý Západ se rychle měnil.

Ptal se na Gilmorea, ale po tom jakoby se slehla zem. Ani o Nancy se nic nedozvěděl. Možná byli oba mrtví. Kane však nechtěl s pátráním přestat, dokud nebude mít jistotu.

Po třech dnech opustil Salt Lake City a vydal se na východ do Wasatchských hor. Držel se staré vozové cesty. Jeho cíl se jmenoval South Pass. Divoké město bez zákona bylo přesně tím místem, kde mohl najít Johna Gilmorea.

Na druhé straně Wasatch Mountains se již vyznal. Tudy kdysi cestoval s karavanou osadníků.

A pak narazil na místo, kde jejich trek přepadli rudoši.

Zuhelnatělé zbytky povozů tam ještě stále byly. Který z nich mohl patřit McCullockovi, O’Dowellům – a rodině Carry Dixonové?

Kane sesedl a dál kráčel pěšky. Spatřil zuhelnatělé kolo od vozu. Po dvou letech z mršin volů zůstaly hromádky vybělených kostí. Na jedné lebce seděl havran, který si ho chvíli prohlížel, aby pak s krákáním odletěl. Po hrobech osadníků nikde ani stopy.

Bylo jisté, že je pohřbila nějaká kavaleristická patrola nebo další trek. Poté však hroby zničila kola vozů a o zbytek se postaral vítr. Nyní již nikdo nemohl říct, kde leží ti, kteří tenkrát padli za oběť kulkám či šípům Paiuteů.

Ve Fort Bridger ho místní okamžitě poznali. Plácali ho po ramenou a mluvili o něm jako o „ďáblu v sedle“. O Gilmoreovi však nikdo z nich nevěděl.

K nejstarším obyvatelům obchodní stanice nazvané po Jimu Bridgerovi přibyli greenhorni, kteří přinesli zprávy z Východu. Večer po svém příjezdu byl Frank svědkem rvačky mezi přívrženci Severu a zastánci Jihu. Jelikož se o to nezajímal, držel se mimo. Hledal Gilmorea, Belle – a ženu, na kterou nikdy nezapomněl. Na nic jiného nemyslel.

Jenže pak viděl, jak jeden muž vytáhl revolver a namířil na jiného. Okamžitě k němu přiskočil a vyrazil mu zbraň z ruky. Výstřel mohl rvačku změnit v přestřelku, poněvadž Bridger, jehož všichni poslouchali a báli se ho, byl právě jako zvěd s kavalerií v divočině.

Když následujícího rána sedlal koně, přitočil se k němu muž s nateklým okem a nosem a opuchlými rty.

„Jmenuju se Bond,“ zabručel. „A ty jsi Pony Kane, že?“

„Pony Kane?“ podivil se Frank.

Bond přikývl.

„No jasně. Tak o tobě psali v novinách na východě – tenkrát po té jízdě za paiutské války.“

„Mně je jedno, jak o mně píšou,“ odvětil Kane a chopil se podbřišníku.

„Poslouchej,“ pokračoval Bond, „to jsem byl já, na koho včera vytáhl ten netvor Jerkill revolver. Nebýt tebe, bylo by po mně. Proto ti něco dlužím.“

„Co mi dlužíš?“

„Zprávu, která by tě mohla zajímat.“ Bond se obezřetně rozhlédl a dodal: „Včera ses ptal na nějakého Gilmorea. Před dvěma týdny, když jsem projížděl přes South Pass, jsem potkal chlápka, který by odpovídal tvému popisu. Usadil se v saloonu Eldorado a hrál tam poker se zlatokopy. Vsadím se, že tam ještě je – jestli ho mezitím nepověsili.“

Kane cítil, že mu náhle vyschlo v hrdle. To byla stopa, kterou hledal.

„Díky,“ řekl.

Bond mávl rukou.

„Není zač. Buď opatrný, jestli toho netvora potkáš. Nosí dva kolty, jeden mu nestačí. Zůstávají po něm jen mrtvoly.“

„Ano,“ přikývl Frank, „to je mu podobné.“

Vyšvihl se do sedla a vyjel.

Jeho cílem bylo South Pass City.

+ + + + +

V polovině května dorazil do South Pass City.

Z hor vanul studený vítr a mezi domy města hvízdala meluzína. Z kovárny se ozývalo cinkání kladiv. V řemeslnické čtvrti byla ulice obzvlášť široká, aby se tam mohly otáčet vozy. Vítr hnal ulicí chomáč suché trávy, jež se zastavila až o jednu boudu. Město bylo zahaleno do závoje prachu.

Frank se narovnal v sedle a rozhlédl se. Na velkolepých, prkenných fasádách krámů visely štíty s nápisy jako „Tin Shop“, „Hardware“, „General Store“ a tak dál. A kolik tam jenom stálo hotelů a saloonů! V jednom z nich najde Johna Gilmorea, pokud měl Bond pravdu.

„Jeď!“ řekl svému koni a jel dál.

Ozvalo se cinkání trianglu a to Kaneovi připomenulo, že je čas na oběd. Pozoroval, jak se lidé scházejí pod stany, aby se tam najedli. Jejich primitivní příbytky byly postaveny hned za řemeslnickou čtvrtí. Frank odhadoval, že tam žije nejméně čtyři tisíce lidí. Na poměry Západu to bylo velmi hodně.

U jednoho žlabu sesedl a dal kobyle napít. Na okraji prkenného chodníku seděl muž a přes ulici střílel z karabiny na terč, který stál někde mezi domy.

Frank viděl, že to jsou prázdné plechové konzervy, které tam někdo naskládal. Po každém výstřelu některá z konzerv odskočila. Vítr odnášel dým ulicí. Nikdo si toho střelce nevšímal.

Po chodníku kráčely dvě ženy v korzetu. Měly co dělat, aby jejich vysoké podpatky nezapadly do škvír mezi prkny. Koketně pohupovaly slunečníky a špulily své až příliš napomádované rty. Jedna z nich na sobě měla zelené hedvábné šaty. Kaneovi se při tom pohledu rozbušilo srdce.

Nebyla to však Nancy Shermanová.

Frank oběma ženám ustoupil z cesty. Neunikl mu užaslý pohled jedné z nich. Nebyly zvyklé na galantní gesta. Patrně se jednalo o ženy, které poskytovali zlatokopům něhu a lásku za úplatu. Slyšel o nich už ve Fort Bridger.

Rozhlédl se po ulici. Saloon Eldorado, tvrdil Bond.

Bylo tam mnoho saloonů a všechny vypadaly podobně. Měly pevné zdi a silné okenice z dubového dřeva, které se při výplatách zavíraly – aby se nemohlo stát, že by některá z kulek vystřelených vevnitř vyletěla ven a zranila někoho z chodců.

V jednom z těchto nespočetných barů, hospod a hotelů mohl být John Gilmore. Kane si řekl, že musí hledat systematicky.

Nalezl jednu stáj a odvedl do ní svého koně. Nyní, tak blízko u cíle, již nemusel spěchat.

„Chcete ji ustájit?“ zeptal se štolba, špinavé, zpustle vyhlížející individuum. Když Kane přikývl, natáhl ruku.

„Dělá to tři dolary na noc. Sena a vody je tu dost, ale postarat se o ni budete muset sám. Já vám tam jenom udělám místo.“

„Vydřiduši,“ zavrčel Kane.

„Tři dolary – to je dobrá cena,“ protestoval štolba. „Běžte jinam, když se vám to nelíbí. Tak výhodnou cenu by vám nikdo nenabídl.“

Kane mávl rukou a řekl: „Nodobrá.“

Odvedl klisnu do stáje a postaral se o ni. Možná, že již dnes najde Gilmorea, a ji už nebude potřebovat.

Byl tak zamyšlen, že přeslechl kroky, které se ozvaly za ním. Náhle se probral, když uslyšel důvěrně známý hlas.

„Dobrý den, Franku, má lásko.“

Otočil se a spatřil Nancy. Cítil, jak se mu hrne krev do tváře.

„Nancy!“

Chtěl ji obejmout, ale ona odstoupila.

„Ne, Franku. Nechej to být, prosím.“

Sklonil hlavu, kouzlo okamžiku bylo pryč. Nancy tady – to mohlo znamenat, že se znovu dala do kupy s Gilmorem.

„Jak dlouho jsi tady?“

„Už od zimy,“ špitla a usmála se. „Každý den jsem stála u okna svého hotelového pokoje a hleděla jsem na západ. Věděla jsem, že přijedeš.“

„A Gilmore?“

„Ten je tu taky. Každý večer stojím u jeho stolu, jestli tě to zajímá.“

Poté šeptem dodala: „Viděla jsem tě přijet do města. Vždycky jsem čekala na tento okamžik. Jestli chceš najít Gilmorea, tak pojď.“

„Počkej,“ řekl Frank.

Nevěděl, co si o ní má myslet. To, že se vrátila ke Gilmoreovi, přece znamenalo, že tomu ničemovi odpustila – přestože ji v Dry Creek Station nechal napospas indiánům.

„Proč?“ zeptal se, ale Nancy mu přiložila prst ke rtům. „Neptej se, uvidíš.“

Frank vytáhl z pouzdra revolver, zkontroloval náboje v bubínku a vyměnil zápalky v pistonech. Proti Gilmoreovi si nemohl dovolit chybu. Mohla by totiž být jeho poslední.

„Kde je Belle?“

„Uvidíš ji –brzy,“ řekla Nancy.

Frank byl zmaten. Všechno bylo tak zvláštní. Nancy musela Gilmorea milovat víc, než si přiznávala, jinak by se k němu nevrátila. Proč ho ale potom chce k němu zavést? Věděla přece, že až se ti dva setkají, poteče krev.

Strčil revolver zpátky do pouzdra a kývl na ni: „Pojďme.“

Nancy jej vedla ulicí. Náhle Frank spatřil saloon Eldorado. Zastavil se a vyhrkl: „Stůj. To je přece…“

Nancy zavrtěla hlavou.

„Bude tam až večer, kdy tam přijdou zlatokopové. Teď sedí u oběda. Pojď!“

Zamračil se a poznamenal: „Doufám, že se mnou nehraješ nějakou falešnou hru.“

„Já?“ užasla a smutně na něj pohlédla. „Franku, co si o mně vlastně myslíš?“

„Nevím, co si o tobě mám myslet,“ odtušil. Obezřetně se rozhlížel, jako by se bál, že každou chvíli sklapne past. „Vrátila ses k tomu bastardovi, takže ho stále miluješ. A teď mi nabízíš, že mě k němu přivedeš, i když víš, že jeden z nás bude muset zemřít. Není to trochu divné?“

„To ti to musím vysvětlovat?“ vyčítavě se otázala a pohlédla na něj. „To mě znáš tak málo?“

„V ženách se nikdo nevyzná,“ odsekl Frank.

Nancy zvedla ruku a ukázala na nevysoký dřevěný dům na rohu ulic. „Tam teď obědvá. Potom si vždycky na pár hodin vyjede na koni, aby pak zasedl ke karetnímu stolu. To už, Franku, nepoznáváš toho koně, co je tam přivázaný?“

„Belle!“ zašeptal Kane a okamžitě vykročil směrem k ní.

Nancy ho doprovázela. Slyšel, jak mu říká: „Buď opatrný, Franku! Gilmore teď nosí dva revolvery. Většinou tím pravým všechny jenom mate a doopravdy tasí levý. Je rychlý a rafinovaný. Doufám, že to s koltem umíš – jinak bys neměl šanci.“

Kane zatnul zuby. Musel spoléhat na svou šťastnou hvězdu. Celou zimu poctivě cvičil, ale prvotřídním pistolníkem se člověk musí narodit. A on se jím nenarodil.

Belle stála ve skupině koní. Vypadala zpustle a neudržovaně. Gilmore nepovažoval za nutné ji vyhřebelcovat. Břicho měla zastříkané od bláta a na slabinách byly vidět jizvy po ostruhách. Gilmore s ní musel zacházet hodně špatně. Kaneovi se sevřelo srdce, když to viděl.

„Belle, moje stará, hodná Belle!“

Přistoupil k ní a natáhl ruku. Zavětřila důvěrně známý pach a zvedla hlavu. Okamžitě jej poznala a zajiskřilo se jí v očích.

„Moje hodná kobylko.“

Polaskal ji po krku a ona mu zabořila čumák do ramene a tiše zaržála, načež mu olízla ruku, jak to často dělávala.

„Ano, ano, už je to dobré.“ Kaneovi se dojetím sevřelo hrdlo. Belle jej poznala. Nezapomněla na něj ani po dvou letech odloučení.

„Teď to zase bude dobré, holčičko. Jenom dávej pozor, až tě budu hřebelcovat.“

„Nejdřív musíš zabít Gilmorea,“ zašeptala za ním Nancy. „Raději už neztrácej čas, Franku.“

Ano, Gilmore! Na několik okamžiků na něj Frank zapomněl. Na několik chvil byl šťastný. Nyní to bylo pryč. Vrátil se do reality, reality, v níž po světě chodili ničemové, jako byl Gilmore, a záhadné ženy – jako byla Nancy Shermanová.

Odstoupil dostatečně daleko od koní, aby některá z kulek neohrozila Belle, a zvolal: „Ukaž se, Gilmore, ty zloději koní, a vrahu indiánů!“’

Několik mužů, kteří právě chtěli vejít do restaurace, se rychle vytratilo jak pára nad hrncem. Nancy též zmizela. Zdálo se, že poté, co vyslovil tuto výzvu, v South Pass City existovali jen dva lidé. Frank Kane a John Gilmore.

Tu se rozletěly dveře a objevil se Gilmore. Odhrnul si cípy kabátu, aby mohl snáze tasit.

„Kane!“ zavrčel a oba jeho kolty se jakoby zázrakem ocitly v jeho dlaních. Frank tasil tak rychle, jak jen mohl, ale byl mnohem pomalejší než jeho spk. Gilmore vypálil z levého koltu. Franka něco udeřilo do pravého boku a otočilo jej to kolem vlastní osy. Náhle se mu podlomila kolena. Zavrávoral a pokusil se něčeho chytit.

„Franku – proboha!“ zvolala za ním Nancy. Připadalo mu to, jako by byla tisíce mil daleko.

Omámen otevřel oči a zjistil, že dřepí v prachu.

„Ještě nechceš zemřít?“ zasyčel Gilmore.

Podruhé zvedl kolt, jenže tu se vedle něj objevila Nancy s malým, dvouhlavňovým derringerem v ruce a vykřikla: „Teď jsi na řadě ty, Johne!“

Poté zmáčkla spoušť.

Gilmorea její kulka trefila. Zavrávoral, ale dokázal se udržet na nohou.

„Proklatá bestie!“ zavrčel.

Vypálil – a právě v tom okamžiku Frank překonal slabost.

Držel svůj revolver oběma rukama a střílel tak rychle, jakto jen šlo. Prásk, prásk, prásk – jedna, dvě, tři rány.

Gilmore se rozkašlal a skácel se na chodník. Tam zůstal bezvládně ležet.

Kane přiskočil k Nancy, jež klečela v prachu a tiskla si ruce k hrudi. Mezi prsty jí kapala krev.

„Honem, doktora!“ zvolal a klekl si k ní.

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Mně už doktor nepomůže, Franku, má lásko. Umírám.“

„Ale co to povídáš,“ vyhrkl Frank, i když jí viděl na očích, že to je pravda.

Pokusila se uchopit jeho ruku. „Jsi zraněný?“

„Já?“ Kane zjistil, že nekrvácí, a odpověděl: „Myslím, že ne. Ale Gilmore je mrtvý.“

„To je dobře,“ zašeptala Nancy bledými rty.

Kane si položil její hlavu do klína. „Nemluv!“ zašeptal.

„Ale já musím!“ zasípala. „Teď už mi rozumíš, proč jsem se k němu vrátila? Chtěla jsem vidět, jak zemře. Věděla jsem však, že tě nesmím předběhnout, protože bys mi to nikdy neodpustil. Je to tak?“

„Ach Nancy,“ zašeptal Frank. Začínal její počínání chápat.

„Chtěla jsem ti nechat první střelu,“ dodala. „Kdyby tě zabil, zemřel by mou rukou. To byl můj plán. A když jsem viděla, jak tě trefil – přišel můj čas.

Frank ji pohladil po tváři a po čele, na němž již vyvstaly krůpěje smrtelného potu.

„Zachránilas mi život. Nebýt tebe, byl bych teď mrtvý.“

„Má lásko,“ hlesla Nancy, „můj miláčku!“

S těmito slovy na rtech zemřela.

Když navečer vylézal do sedla, uvědomil si, že má naražený bok. Vykasal si košili a podíval se na něj. Nenašel však nic kromě modřiny velké jako pěst. Něco muselo Gilmoreovu kulku zastavit.

Sáhl si do náprsní kapsy vesty a vytáhl kousek olova a zlaté hodinky.

Ten kousek olova byla kulka z Gilmoreova revolveru. Ty hodinky mu před dvěma lety daroval pan Bolivar.

Právě ony zastavily střelu a zachránily mu tak život.

Byly zdeformovány nárazem střely, takže je otevřel jen za pomoci nože. Stojíc vedle Belle přečetl důvěrně známé věnování:

„Věnováno Franku Kaneovi za mimořádný výkon ve službách Pony expresu.“