Rex Hayes

Colorado western 050. Prokleté zlato

Galvezovo zlato - proklaté zlato! O něm všichni snili, kvůli němu byli ochotni vraždit, mučit i umírat. Myšlenka na to zlato z nich vypudila i ten poslední kousek lidskosti. Ukořistěné zlato - vnadidlo, které z jedněch dělalo bezcitné bestie a z druhých štvance. Vůdcem štvanců byl statečný Rafael Galvez, jeho protivníkem na život a na smrt generál smečky vrahů Rico Massimo, který držel Galvezovu dceru Manuelu jako rukojmí. A paktu byl ještě Diego Rivera, chrabrý jako tygr…

Slunce spálilo Diegovy oči natolik, že už skoro nic neviděl. Už dva dny ležel svázaný na oltáři staré kaple.

Už dva dny tam plakalo dítě a trpělo s ním.

Už dva dny řádili ve vesnici pohůnci generála Massima. Dva dny plné kleteb.výkřiků a výstřelů. Až Massimovi vrahové odtáhnou, zanechají za sebou vesnici duchů. Nikdo tam nepřežije, aby mohl podat svědectví o jejich zločinech. V San Juan del Rio nebyl jediný muž, který se mohl Massimovým lidem vzepřít.

Vědomí toho, co se stalo ve vesnici, Diegu Riverovi trhalo srdce. Avšak ještě horší pro něj byl pláč dítěte, který postupně přecházel ve fňukání, jež znělo jako skučení trýzněného, osudu napospas vydaného tvora, jenž proklíná smrt, která na sebe nechává příliš dlouho čekat.

Diego Rivera otočil hlavu.

„Hej, chico,“ řekl chraplavým hlasem. „Slyšíš mě, chicano?“

Pláč okamžitě ustal. Rivera slyšel šramot na vyschlé dusané podlaze kapličky, postavené na holém kopci nad vesnicí. Pro staré lidi to bylo posvátné místo, ale nyní již sotva kdo věděl, proč. Pro Diega ovšem bylo vstupní branou do pekla. Ani v nejhorších snech si přitom nepředstavoval, že peklo může být tak strašné.

Šramot ustal.

Diego kroutil hlavou a pokoušel se tak uniknout spalujícím slunečním paprskům, které dovnitř pronikaly odkrytou střechou. To se mu ovšem nepodařilo. Slunce jej tak trýznilo ještě několik dalších hodin, než konečně zašlo za zeď.

Pak nastala noc, ve srovnání s vedrem přes den tak chladná, že Diego si už myslel, že zmrzne. Věděl, že další noc už nepřežije, jestli se nestane nějaký zázrak. A na zázraky v těch zlých dobách už v Mexiku nikdo nevěřil.

Optimisté byli mrtví, nebo se drželi zpátky, protože se prostě neodvážili usouzeným lidem své doby vykládat o lepších časech.

Diego náhle pocítil něčí teplý dech na tváři. Děcko se připlazilo až k němu. Bylo tak lehké a vyhublé, že snad ani nemohlo cítit svou váhu.

Narudlá tma, kterou měl před očima, náhle zmizela a Diego spatřil propadlý obličej s tmavýma, vyděšenýma očima, v nichž chyběl žár a život.

„Seňore…“

Dítě se k němu přivinulo. Samo mělo strach a hledalo ochranu, kterou mu nemohl poskytnout.

Ještě, že to nevědělo.

„Seňore…“

Neznalo ho. Za normálních okolností se děti jeho věku před dospělými neznámými lidmi styděly, už jenom proto, že dospělí jim stále říkali, že nikomu cizímu nesmí věřit. Nouze a jistota blízkosti smrti však

tuto plachost, která předtím jistě dřímala i v tomto malém děvčátku, roztavily.

„Agua, seňore…“ špitla.

Ta malá se schovala do kapličky ještě předtím, než ho Massimovi lidé chytili, mučili a nakonec přivázali k oltáři. Poslali ji tam dospělí, kteří viděli blížící se hrůzu. Zavedla ji tam její matka a uchránila ji tak před Massimovou hordou banditů a zběhlých legionářů. Dívenka byla celou dobu tiše, aby se neprozradila. Ze svého úkrytu se vyplížila teprve včera pozdě odpoledne, poté co někdo zvenčí zavřel na závoru vrata kaple.

Možná tam byla už o celý den déle než Diego, bez jídla a od včerejška, kdy vypila zbytek svěcené vody, i bez pití.

„Agua,“ zamumlala. „Agua, por favor, seňor.“

Diego se cítil unavený, bezmocný a usmažený až na kost. Byl na konci svých sil. Jediné, co té dívce mohl dát k pití, byla jeho krev.

„Cariňo,“ řekl tichým hlasem.

Obličejem se dotkla spálené kůže, jež mu v cárech visela ze tváře.

„Cariňo.“

Připadalo mu, že má jazyk z kamene. Malá mu ležela na prsou a tlačila mu tak na plíce. Nemohl mluvit. Cítil ji na sobě. Její slzy mu tekly po tváři. Tiše plakala. Tiše, protože se bála, že je objeví.

Tu jejím vyčerpaným tělem projela křeč a pak ustal i proud slz.

Byla mrtvá.

Diego to cítil. S posledními slzami z jejího těla unikla i její nevinná duše.

Zůstal ležet a jenom zavřel oči.

Ta malá dívenka právě zemřela a vydala se na cestu ke svým příbuzným z vesnice. Ale Diega trápilo něco jiného. Mučilo ho vědomí, že proti vraždění těchto lidí nemůže nic dělat.

„Massimo,“ zavrčel. „Perro! Za to mi zaplatíš. Pomstím se ti já, nebo někdo jiný, ale odplatě neujdeš! Za to budeš pykat! Jestli ještě existuje Bůh…“

Jak se bezděky pohnul, tělíčko mrtvé dívky z něj spadlo na oltář. Dívenka zůstala ležet vedle něj. Z kapsy jejích černých šatů vypadl velký, pestrý skleněný střep.

Pestrý skleněný střep! Její jediná hračka v samotě kaple.

Diego otevřel oči. Sklo osvětlil sluneční paprsek a zbarvil jej doruda.

„Mělas přijít dřív, chico,“ zamumlal. „O několik hodin dřív. Mělas mi ukázat tu svou hezkou hračku. Pak bys nemusela zemřít.“

Diego šeptal tato slova, zatímco se za velkých bolestí otočil na bok a uchopil téměř odumřelými prsty pestrý střep.

+ + + + +

Když uslyšela kroky, jež se blížily k malé, bíle nalíčené stáji, v níž drželi ji a další dvě ženy, prudce vstala a protáhla se. Manuela Galvezová byla krásná dívka. Pod roztrhanou rudou blůzou se jí ve výstřihu dmula ňadra, když se předklonila, aby se škvírami mezi prkny, jež byla přibita na okno, podívala ven.

Před půlhodinou, za soumraku, třeskly výstřely. S výkřikem „Viva Mexico!“ byli zavražděni další muži. Na smrt je s úsměvem na tváři poslal muž, kterému vojáci říkali generál Rico Massimo. Na malé, okrouhlé plaze uprostřed vesnice hořely dva ohně. Manuela viděla nejasné postavy míhající se mezi plameny.

Zdálo se, že se Massimovi lidé chystají někam odjet.

Kroky před dveřmi ustaly.

Manuela odstoupila od okna a chvějíc se, přitiskla se k zadní stěně místnosti, v níž byly jen před rokem ustájeny krávy.

Maria a Dolores, které držely spolu, na ni vyděšeně pohlédly. Dva dny již Manuela ty dvě mladé ženy uklidňovala a ujišťovala je, že brzy se objeví někdo, kdo vraždění a plundrování v San Juan del Rio učiní přítrž. Dva dny se nic nedělo. Nyní všechno ukazovalo na to, že generál Rico Massimo se chystá San Juan del Rio opustit. Nebylo už nic, co by mohl zavraždit, nic, co by mohl uloupit.

Možná snad ještě ony, Dolores a Maria, nejkrásnější děvčata ze

San Juan del Rio. Dívky, jejichž otcové před rokem odešli z vesnice. Pod Rafaelem Galvezem, Manueliným otcem a spolu s dalšími liberály se přidali k Benito Juarezovi, aby vyčistili kraj od band typu Massimovy hordy. Byl to beznadějný boj, ale oni se do něj přesto pustili. Nikdy se nevzdávali.

„Vytáhnou nás ven a zabijí nás, Manuelo,“ řekla Dolores Vasquezová, sedmnáctiletá kráska, jejíž smích kdysi zněl celou vesnicí. Nyní se v jejích černých očích zračil jen smutek a strach. Co jiného v nich mohlo být, když už dva dny myslela jenom na smrt?

„Nezabijí nás,“ odtušila Manuela pevným hlasem, silou vůle dokázala, že se jí nechvěl. Její strach byl však stejně velký jako Mariin a Dolores, jenom jej uměla lépe skrýt.

Ze dveří někdo vytáhl těžkou dřevěnou závoru, načež se v nich objevil kaprál Jacques Briel, legionář, který zběhl a který se s hrstkou jemu podobných přidal k Rico Massimovi.

Stál tam s rozkročenýma nohama a s pravou rukou na pažbě americké vojenské šavle, kterou již zabil tolik mužů. Dva dny se neholil a nemyl, takže odporně páchl. Těkal pohledem mezi dívkami, načež se jeho brutální tvář zkřivila do čehosi, o čem si myslel, že je úsměv.

Maria Azuelová a Dolores Vasquezová se držely za ruce.

Kaprál Jacques Briel se sebevědomě rozesmál. Krátkým kývnutím dívkám naznačil, aby zmizely ze stáje.

„Generál vás očekává u ohně,“ prohodil a ukázal na Dolores. „Možná si tě opeče na rožni, protože na tobě je nejvíc masa.“

Poté se opět rozesmál.

Maria Azuelová i Dolores Vasquezová zůstaly u zdi. Chvěly se strachem a rozrušením.

Manuela se odlepila od zdi vedle okna, vzpurně trhla hlavou a vykročila k nemytému kaprálovi, jehož provrtávala svýma planoucíma očima.

V té chvíli se ho nebála. Poslouchal totiž Massimovy rozkazy. Generál určitě nechtěl, aby se jí něco stalo.

V těch okamžicích Manuela pochopila, proč nechali žít právě je.

Byly rukojmí. Právě ony měly sloužit jako návnada, jež měla Rafaela Galveze a jeho malou armádu zavést do pasti. Na Galvezovu hlavu byla vypsána tučná odměna.

Metr před Brielem se zastavila. „Perro maledito!“ zavrčela. „Odporný pse!“

Briel ji chtěl uhodit, ale ona mu obratně uhnula.

„Jestli se mě jenom dotkneš, zabiju se! „zvolala.

Briel se zasmál, ale už ne tak sebevědomě jako předtím. Upřeně hleděl na Manuelu a v jeho malých, zelených očích se vedle nenávisti objevil chtíč. Zašklebil se a vycenil své nehezké, zažloutlé zuby.

„Chci tě, puto, a taky tě budu mít,“ zabručel. „Dostanu tě, to si piš.“

Odstoupil od dveří, a Manuela tak mohla kývnout na Mariu a Dolores, aby šly za ní.

V těch chvílích si Manuela přála, aby byla mrtvá stejně jako ostatní lidé z její vesnice. Mrtvé nikdo neuklidil, jenom je obrali o všechno, co měli. Mrtvoly ležely všude. Jako by se ze San Juan del Rio měla stát brána do záhrobí.

+ + + + +

Diego Rivera ještě nějakou dobu ležel. Jeho ruce již byly volné. Krvavě rudým střepem malé holčičky si rozřezal pouta na rukou. Už zbývaly jen nohy. Nejdřív si ale musel odpočinout. Dýchal ztěžka. Nyní, když ho už nespalovalo slunce, se mohl znovu hýbat.

Do těžce zkoušeného kraje se vkrádaly stíny noci. Ve vesnici padlo několik výstřelů. Diego si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že slyšel výkřiky „Viva Mexico!“

Posadil se a zády se opřel o zpovědnici. Natáhl ruce a začal přeřezávat pouta na nohou.

Už se mu zdálo, že se mu to nikdy nepodaří. Ty minuty Diegovi připadaly jako věčnost. Nad odkrytou střechou se rozzářily tisíce hvězd. Nebýt té dívenky, byla by ta noc jeho poslední. To drobné děvče ho zachránilo. Jenom díky ní ještě žil.

Z posledních sil roztrhl nařezaný provaz, jímž měl svázané nohy. Opět mu do nich začala proudit krev. Diego zatnul zuby. Nejraději by vykřikl, ale zůstal tiše, protože uslyšel dusot kopyt.

Někdo se blížil ke staré kapličce. Někdo z těch vrahů a opilců si tedy na něho ještě vzpomněl. A jeho návštěva mohla mít jen jediný důvod: chtěl se přesvědčit, že Diego je mrtvý. Kdyby nebyl, jistě by ho dorazil.

Rivera se narovnal. Několikrát se zhluboka nadechl, jako by tak mohl rychle načerpat energii. Pak vstal. Chvěly se mu nohy, odvykly nést takovou váhu. Poté vrávoravě sešel z oltáře.

Dusot ustal. Ozvalo se zaklení. Zacinkaly ostruhy a cosi zašramotilo před vraty kaple.

Diego se zastavil. Zoufale očima hledal nějakou zbraň. Ten muž, který stojí venku, jistě není neozbrojen.

Jenže on zrovna nemohl najít nic, čím by se mohl bránit. Nebyl dost silný na to, aby rozlomil práchnivou lavici a použil kus dřeva jako zbraň.

Stál tam s holýma rukama.

S téměř holýma rukama. Mezi prsty se mu leskl pestrý střep, se kterým si tam dva dny hrála ta malá.

Sevřel jej do dlaně. Necítil, jak se mu ostrá hrana střepu vryla do masa. Necítil, že mu teče krev. Nejistým krokem šel dál. Ke zdi u vrat dorazil ve chvíli, kdy muž venku odsunul závoru.

Vrata se se skřípěním otevřela. Do kaple pronikl šerý měsíční svit. Od vrat však přesto nebylo vidět až k oltáři, na němž ještě před chvílí ležel.

Jestli se ten muž chtěl přesvědčit, zda ještě žije, musel dovnitř.

Diego zadržel dech. Ze stínu zprvu viděl pouze siluetu postavy vysokého, hubeného muže. To nebyl Mexičan, nýbrž dezertér z Cizinecké legie. Právě ti ho před dvěma dny zajali a mučili.

Rivera se přikrčil jako tygr před skokem.

Muselo to vyjít hned napoprvé. Druhou šanci už nedostane.

Legionář držel v ruce revolver. Udělal krok a pak se zastavil.

„Mestizo?“

Jeho hlas se odrážel od stěn kaple.

„Už to máš za sebou, mestizo, nebo tě mám poslat do pekla já?“

Legionář zvedl zbraň a dvakrát vypálil na oltář, na němž měl ležet Diego.

Poté udělal další krok.

V tom okamžiku Diego skočil. Odkud vzal sílu k takovému skoku, sám nevěděl. Staří lidé tvrdili, že to je svaté místo. Možná mu nyní pomohla právě nebesa a propůjčila mu křídla.

Legionář za sebou uslyšel hluk a otočil se.

To poslední, co v životě viděl, byl stín muže a něco rudého, co stín držel v pravé ruce.

Diego Rivera spadl. Byl už zkrátka příliš slabý na to, aby se udržel na nohou. Pravé rameno mu doslova hořelo bolestí. Vykřikl a převalil se na bok, chtěje se bránit proti tomu vysokému legionáři. Počítal s jeho útokem. Nevěřil, že by ho dokázal vyřídit jediným úderem ostrého skla.

O vteřinu později však k vlastnímu překvapení zjistil, že cizinec leží metr od něho, rukama si svírá hrdlo a očima bez života hledí k obloze nad San Juan del Rio.

Teprve poté si Diego uvědomil, že všude kolem něj je krev. Dívčina hračka mu už podruhé zachránila život.

„Madre mia,“ zasténal, když vstal a opřel se o zeď vedle dveří.

Poté se sehnul k mrtvému a vzal si jeho kolt. Když chtěl posléze vyklouznout ven, pomyslel na mrtvou dívenku. Na chvíli zaváhal, aby se pak otočil, vrátil se do kaple a vynesl odtud její tělo ven.

Zasloužila si lepší osud, než shnít na slunci. Když už nic jiného, musí jí aspoň vykopat hrob. A rád by jí také postavil kříž, k němuž jí, jestli to všechno přežije, bude nosit květiny.

+ + + + +

Rico Massimo měl odulou tvář s velkým nosem a očima blízko sebe, které dominoval mohutný knír se svěšenými špičkami. Pod levým okem se mu skvěla stará, hluboká jizva. Nad ním se červenala další, viditelně o něco mladší. Kabát uniformy plukovníka americké kavalerie měl na břiše rozepnutý. Držely mu jej pouze zkřížené nábojové pásy. Nečesal se a co se týče puchu, nijak nezaostával za svou pravou rukou, kaprálem Jacquesem Brielem.

Manuela na něho pohlédla a udělalo se jí špatně. Očima dala generálu Rico Massimovi najevo své pohrdání.

„Proč nás nezabiješ jako ostatní?“ otázala se ho po chvíli mlčení.

Rico Massimo se na ni podíval a škytavě se zasmál. „Protože jste ta nejkrásnější děvčata z vesnice, chico,“ odpověděl, aby posléze temnějším tónem dodal: „Budete zákuskem pro mě a pro mé muže, hned jak se vaši otcové budou houpat na šibenici.“

Manuela sebou trhla. Její tušení bylo správné. Rico Massimo je potřeboval jako rukojmí. Chtěl s jejich pomocí vlákat jejich otce do pasti.

Dolores Vaquezová plakala, Maria Azuelová se jí opírala o rameno.

„Za úsvitu vyrazíme, chicas,“ řekl Massimo a kývl na ni.

Manuela však zůstala stát, takže ji Massimovi do náruče musel dostrkat kaprál Briel. Pokusila se osvobodit jako kočka, ale nepodařilo se jí to.

„Sladký zákusek,“ uznale prohodil poté, co chtivě ohmatal křivky jejího těla.

„Můj, Rico!“ poněkud žárlivě zvolal Briel.

Kaprál odstoupil, položil pravou ruku na rukojeť šavle a povytáhl ji z pochvy.

„Můj, Rico! Tak jsme se přece domluvili!“

Rico Massimo pustil Manuelu Galvezovou, která od něj odskočila, jako by se popálila.

„Copak mexický generál nedrží slovo?“ rozhořčeně zvolal Briel a rozhlédl se po svých lidech. Ti ještě poslouchali ho. Proti Massimově hordě sice neměli šanci, ale přesto mohli legionáři způsobit Massimovi větší ztráty, než si mohl dovolit. A Briel si byl jistý, že Massimo nepřipustí uvnitř své bandy rozmíšky. Potřeboval každého muže.

Tlustý generál, ještě před rokem pouhý campesino, než se sám jmenoval generálem tlupy vrahů, zlobně mávl rukou.

Briel strčil šavli zpátky do pochvy a usmál se.

„To zlato, které má u sebe Galvez, a jeho dceru,“ řekl, „zbraně a ostatní děvčata jsou pro tebe, Rico.“

Samozvaný generál se zabručením přikývl a kývl na své muže.

„Odveďte tu baculatou do mého stanu!“ zvolal. „Mám radši tučné děvky než vyhublé kozy.“

Dolores se pokusila držet se Marie, ale neměla šanci. O minutu později již ječící děvče dva muži táhli ke generálovu stanu.

Kaprál Briel se zasmál a olízl si rty. „Jen trpělivost, puto,“ vyhrožoval Manuele. „Za dva za tři dny budeme mít tvého otce, a pak mi budou patřit jeho zlato i dcera!“

Manuela se zachvěla. Vyděšeně pohlédla ke stanu, z něhož vyšli oba muži, kteří tam před chvíli přivlekli Dolores. Nemohla pro tu ubohou dívku nic udělat. Nepomohlo by, ani kdyby se tlustému generálovi nabídla místo ní. Rico Massimo slíbil Galvezovo zlato a dceru tomu Francouzi. Byl to žold za jeho pomoc.

Rafael Galvez měl dceru a zbraně pro obklíčenou část Juarezovy armády. Zlato však neměl.

Rico Massimo Francouze podvedl. Slíbil jim něco, co jim nemohl dát. Zbývala tedy jedině Manuela. Ta nyní přemýšlela, co by Francouz udělal, kdyby se měl rozhodnout mezi ní a zlatem.

Připadalo jí jisté, že zvolí zlato.

„Ty dvě další puty do vozu!“ vykřikl Massimo. „Ručíte mi za ně. Jestli se jim něco stane, nebo vám uprchnou, budete o hlavu kratší!“

Manuelu a Mariu odvedli čtyři muži.

Kaprál Briel na ně pohlédl, načež se posadil k Massimovi.

„A co když na to Galvez a jeho lidé nepřistoupí?“ zeptal se.

Massimo zvedl hlavu. Jizva nad jeho levým okem zrudla.

„Pak bude muset přihlížet, jak bude Maria Azuelová umírat,“ odpověděl tlustý generál. „Ručím zato, že pak nám dá všechno, co chceme.“

+ + + + +

Zdálo se, že o muže, kterého poslali ke kapličce, aby zabil Diega Riveru, se nikdo nestará. Možná ho budou postrádat až při pochodu.

Diego se neslyšně jako had plazil k ležení. Dostal se k němu až na dvacet metrů. S planoucíma očima se díval na muže, kteří tábořili kolem obou ohňů.

Kousek stranou stál stan, Ricův stan. Samozvaný generál se vždy musel přepychem odlišovat od ostatních.

Generál Rico Massimo ve svém stanu nebyl sám. Zřetelně se odtud ozýval nářek ženy, přerušovaný Massimovými kletbami a smíchem mužů, kteří hlídali stan.

Diego jich napočítal osm. Stáli kolem stanu a pozorovali okolí. Byli to mesticové jako on sám, ale šlo o vyvrhele svého lidu. V normálních dobách by tito bastardos seděli za mřížemi a čekali by na šibenici.

Bylo nemožné se k tomu stanu nějak dostat.

Diego věděl, že dívce, která do toho stanu určitě nepřišla dobrovolně, nijak nemůže pomoct.

Jeho pohled upoutal starý, plachtou krytý vůz stojící napravo od stanu. Povoz hlídali čtyři muži, rovněž mesticové. V tom zatraceném povoze tedy muselo být něco, co bylo pro generála důležité. Teď však nebyl čas zjišťovat co.

Diego viděl to, co chtěl vidět: Massimo odtáhne za úsvitu. Mělo to svou logiku. Ráno se člověk ještě nezapotí a navíc existuje menší pravděpodobnost střetu s nepřítelem.

S nepřítelem?

V těch dnech nemohl nikdo říct na první pohled, kdo je jeho nepřítel a kdo ne. Krajem se potulovalo mnoho hord, podobných Massimovým bastardos. Jedni bojovali na straně konzervativců podporovaných Angličany a Francouzi, dalším se prostě a jednoduše zalíbilo žít z drancování a vražd.

Kromě pravidelných Maximiliánových jednotek už Benito Juarez, který po svém prvním vítězství nad Francouzi musel postupovat na sever, nenarazil na protivníka sobě rovného. Napoleon III. však vyslal do země více než 7000 vojáků, kteří se vylodili u Santa Cruz. Francouzský císař chtěl rozšířit svou moc i do Nového světa. Záminkou mu bylo to, že Benito Juarez neplatil dluhy. Mexický prezident měl totiž na starosti důležitější věci. Nastoupil do úřadu prezidenta za situace, kdy úředníci, armáda a policie již několik měsíců nedostávali platy. Proto nemohl splácet dluh, a to posloužilo vládcům Starého světa jako záminka k útoku.

Diego Rivera už se chtěl stáhnout, když spatřil legionáře, který neklidně pobíhal mezi ohni a ohlížel se směrem ke kapličce.

Rivera se přepočítal. Mrtvý legionář přece jen Francouzům bude chybět.

Muž, který si jeho nepřítomnosti všiml, byl kaprál Jacques Briel.

„Pascale!“

Od ohně se zvedl další muž a přistoupil k Brielovi. Kaprál ukázal směrem ke kapli. „Vezmi si dva lidi a běž se tam podívat!“ zvolal. „Na Raoula je jinak spoleh. Možná se něco stalo.“

Diego Rivera to dobře slyšel. Ještě víc se vmáčkl do proschlé půdy. Nesměli ho najít. Byl sice na svobodě a měl revolver a winchestrovku, ale na hordu legionářů se rozhodně necítil. Kdyby ho chytili, jistě by s ním zúčtovali na místě.

Zůstal ležet, dokud se legionáři nevyšvihli do sedel a nevyrazili ke kapli.

Zbývalo mu pouhých deset minut. Pak Francouzi zjistí, co se stalo, a začnou ho hledat.

Musel se uchýlit někam do bezpečí a počkat tam, až odtáhnou. Massimo se jistě nevzdá svého plánu kvůli jedinému muži.

+ + + + +

Tábořili mezi vysokými hřebeny řídce porostlými vegetací. V nepřehledném terénu nebylo možné těch dvacet mužů, které kolem sebe Rafael Galvez shromáždil, najít, pokud člověk nevěděl, kde je má hledat. Z východní strany je kryl hustý kaktusový porost, na severu k nebi strmě stoupaly svahy rozbrázděné bradly a koryty a porostlé mimózami.

Rafael Galvez zvolil pro tábořiště dobré místo. Jeho muži potřebovali několik dnů odpočinku. Před sedmi dny přepadli transport francouzské armády a zmocnili se bohaté kořisti - zbraní, munice a trhavin. Ústup jim pak trval téměř celý týden. Francouzi je neúnavně pronásledovali a šarvátky s nimi stály Galveze značné oběti - tři mrtvé a čtyři raněné, o kterých nebylo jisté, zda se do několika dnů vyléčí natolik, aby se mohli přidat k ostatním.

Nedaleko od místa tábořiště se nacházela osada Grande Palo Alto. Francouzi jí při honu na Galvezův oddíl třikrát protáhli. Šedesát mil na jihozápad odtud ležel Tequis, kde byla obklíčena část Juarezovy armády. Pokud by se Galvezovi nepodařilo prolomit obklíčení a přivézt jim francouzské zbraně, byli by ztraceni.

Tierra Caliente, horká zóna, brána pekla, do kterého se všichni zúčastnění měli dříve či později dostat.

Rafael se zády opíral o zvětralý kámen, jimiž byl kraj doslova poset. Bradou se opíral o kolena a hleděl na západ.

Myšlenkami byl v San Juan del Rio, jeho vesnici, kterou před rokem opustil. Myslel na Manuelu, svou dceru, a Diega Riveru, mladého muže původem z Hidalga, který se v tom kraji vyznal jako nikdo druhý. Jako zvěd byl naprosto neocenitelný.

Galvez jej poslal do San Juan del Rio, aby tam přiměl místní k ústupu do hor. Věděl totiž, že po něm pátrá Rico Massimo a že při tom jistě tuto vesnici nevynechá. Diego neměl ve vesnici žádný vliv, ale jiné to bylo s Manuelou, Rafaelovou dcerou, Marií a Dolores, dcerami compaňeros, kteří se k němu připojili. Ty tři místní určitě poslechnou, když jim řeknou, že Diega poslal on, Galvez.

Ozvaly se kroky. Ze stínu skály se vynořil Mariano Azuela a Emiliano Vasquez. Hleděli stejným směrem jako Galvez, hleděli tam, kde ležel San Juan del Rio, jejich rodná vesnice. A mysleli na to samé jako jejich jefe. Na své dcery, na své rodiny, na mladého mestice Diega Riveru a na generála Massima.

„Myslíš, že tam dorazil včas?“ zeptal se Mariano Azuela, vysoký muž s propadlými tvářemi.

Rafael pokrčil rameny. „Kdo ví?“

„O tom Diegovi toho moc nevíme,“ řekl Emiliano Vazques, mohutný, širokoplecí muž s mozolnatýma rukama a kulatým obličejem, v němž se nyní zračily obavy o osud jeho dcery. Emiliano nebyl zvyklý nic zastírat.

„Bojoval s Diazem u Puebla proti Francouzům,“ řekl Galvez.

Jeho přátelé přikývli. Ten, kdo s Porfiriem Diazem porazil u Puebla Francouze, musel být statečný muž, jehož loajalita nesměla být beztrestně zpochybňována.

„Počkáme ještě dva dny,“ řekl Galvez. „Lidé si potřebují odpočinout. Ranění jakbysmet. Nechci tu nikoho nechávat. Naši přátelé v Tequisu musí vydržet. Možná ani s naší pomocí nepočítají.“

Galvez pohlédl na tři vozy, kořist z přepadení francouzského transportu. K té navíc patřilo i dvacet mul.

„Zítra začneme nakládat zbraně, munici a trhaviny na muly. V noci vyrazíme a zastavíme se až v poledne následujícího dne. Pokud to půjde dobře, tak budeme v Tequisu za dva dny.“

„A co když přijdeme pozdě?“

Galvez si utřel zpocené čelo a na okamžik zavřel oči.

„Pak Tequis, pokud bude v rukou reales, napadneme, porazíme nepřítele a pohřbíme přátele.“

Mariano Azuela pohlédl na svého přítele a vůdce. Nepochyboval o tom, že Galvez to, co říká, myslí vážně. Tierra y Libertad, země a svoboda, nebo smrt. Jiná možnost pro Galveze neexistovala. Muži kteří se k tomuto rancherovi připojili, byli stejného zrna. Všichni byli horliví obdivovatelé Benita Juareze a základních svobod, které vyhlásil v roce 1856:

Všechny šlechtické tituly budou zrušeny. Svoboda názoru. Svoboda shromažďování. Zrušení zvláštních výsad pro armádu a duchovenstvo, které mají podléhat normálnímu právu. Všechen nevyužívaný církevní majetek propadá státu a bude předán indiánům.“

„Pulque, caudillo?“ zeptal se ho Mariano a nabídl mu láhev s bílou pálenkou z agáve.

Galvez po ní sáhl a lokl si, přestože panovalo velké vedro. Napil se, protože nemohl nic jiného dělat, pouze čekat. Drtily ho obavy o osud jeho rodiny, o to, aby onen mladý mestic Diego Rivera dorazil včas do Rafaelovy rodné vesnice a varoval tam její obyvatele před Ricem Massimem.

Rafael podal láhev Vazquesovi. Ten se s úsměvem napil. Byl to jediný muž v oddíle, který ještě věřil na staré bohy. Věřil, že mu jsou nakloněni. Bral život takový, jaký byl. Žádná rána osudu jej nemohla zlomit.

„To bude dobré, Rafaeli,“ řekl, když odložil láhev. „Do Tequisu se dostaneme včas a našim dětem se nic nestane. Ten muž, který s Diazem bojoval u Puebla proti Francouzům, se postará o to, aby se nikomu nepřihodilo nic zlého.“

Rafael se mlčky usmál. Obdivoval letargii svého přítele. Občas mu ji i záviděl. V situacích, kdy už jiní nevěděli kudy kam, Vazques zůstával klidný a dokázal přijímat ta nejlepší rozhodnutí. Galvez ho potřeboval stejně tak jako Azuelu, který zase vždy zvažoval všechna možná rizika a nikdy nejednal

zbrkle. Ti dva se doplňovali. Společně s dalšími muži tvořili společenství, jež tahalo za jeden provaz. Právě na ně nyní obklíčení v Tequisu čekali jako na smilování boží.

+ + + + +

Massimova jizva se leskla - a to bylo špatné znamení. Kaprál Jacques Briel stál proti němu. Většina mužů už seděla v sedlech a čekala na pokyn k odjezdu.

„Ztratils dva muže,“ řekl Massimo výhružným tónem.

„Jednoho,“ namítl Briel. Pravda ovšem byla taková, že jeho muži se vrátili z kapličky s prázdnýma rukama a dělali přitom takový kravál, že si toho Massimo všiml, ačkoli se právě ve stanu bavil s chicou.

„Jednoho zatraceného legionáře bez rozumu a jednoho zatraceného mestice s rozumem. To, že ten legionář je mrtvý, není žádná velká ztráta. Ale že ten mestic žije, to pro nás ještě může být nebezpečné.“

Briel se zasmál, avšak hned přestal, neboť Massimo ukázal na mrtvá těla a rozbořené domky.

„Budou o nás mluvit jako o vrazích a lupičích, Briele. A přitom bojujeme za dobrou věc. Za mexického císaře. Ten mestic bude všude vyprávět o tom, co se tu stalo.“

„A ty holky?“

„Žádná z nich nepřežije.“

Briel pozvedl obočí. Na krátký okamžik zapomněl, že Massimo uvažuje stejně jako on sám. Nenechat žádné svědky, kteří by je mohli poškodit.

„Moji muži toho bastarda najdou, stačí jen říct.“

„To teda najdou, sakra! A ať mi bez jeho hlavy nejdou na oči!“

Briel se obrátil na své legionáře a dvěma z nich přikázal, aby se vydali hledat uprchlého mestice. Oba muži vyjeli z houfu banditů, vyslechli Brielovy instrukce a po chvíli zmizeli za hřebenem.

„Najdou ho,“ ujišťoval Francouz Massima.

„Samozřejmě,“ prohlásil Massimo. „Jestli ne, tak budeš mít o dva lidi míň!“

Briel sebou trhl. Možná že to, že se připojili k Ricovi Massimovi a jeho zabijákům, nebyl až tak dobrý nápad. Ale zlákalo ho Galvezovo zlato. Kromě zbraní, nábojů a výbušnin měl Rafael Galvez se svými muži ukořistit i zlato, alespoň to tvrdil Massimo. V té chvíli jim nikdo nemohl slíbit víc. Briel na Massimovu nabídku kývl a od té chvíle myslel pouze na zlato. Až se ho zmocní, tak už jistě se svými legionáři najde způsob, jak odstranit toho nafoukance Massima. „Kdo byl ten perro, ten mestic?“ Kaprál Jacques Briel pokrčil rameny. „Byl to jenom nějaký smradlavý indián,“ pohrdavě odtušil. „Slídil tu po okolí. Chytili jsme a povykládali si s ním, ale nic jsme z něj nedostali. Možná ani nic důležitého neví.“

„Proč jste ho rovnou nezabili?“

Briel se zazubil. „Někdy se i těm nejtvrdším chlápkům rozváže jazyk, když na ně delší dobu svítí slunce.“

Rico souhlasně přikývl. Briel měl pravdu. Na jeho místě by Massimo nejednal jinak, kdyby chtěl někoho přimět, aby mluvil.

Poté pomyslel na Galveze. Možná, že Galvez poslal mestice do vesnice proto, aby varoval místní a uklidil do bezpečí ty holky.

Možná.

Massimo se vyšvihl do sedla svého bělouše a dal znamení k odjezdu.

+ + + + +

Manuela Galvezová shlížela z vozu na doutnající trosky San Juan del Rio a na mrtvé, které nikdo nepohřbil. Do očí jí vhrkly slzy. V těch okamžicích vůbec nemyslela na osud, který ji a její přítelkyně čeká.

Byla řetězem připoutaná k podlaze vozu. Naproti ní seděla Maria Azuelová. Dolores Vazquesová zkrouceně ležela na podlaze. Před dvěma hodinami se vrátila z Massimova stanu a od té chvíle nepromluvila ani slovo. Její krásná tvář byla zkřivená hrůzou. Otupěle hleděla na šedou plachtu vozu.

Manuela ji nechala v klidu, ačkoli ji na jazyku pálily tisíce otázek.

Ještě jednou pohlédla na vesnici a strnula.

Mezi doutnajícími ruinami na krátký okamžik zahlédla stín mladého muže.

Nebyl to nikdo z vesnice. V té už dva roky žádný mladý muž nežil.

Že by ten mestic unikl Massimovi z pařátů? Ano, možná to je ten muž, kterého před dvěma dny chytili Brielovi legionáři a pak ho připoutali k oltáři staré kaple.

V noci panoval mezi Francouzi neklid. Nechápala, o co jde. Nyní začínala tušit, že ten mladý mestic z kaple unikl. Snad to byl právě on.

Zmocnila se jí naděje a rozbušilo se jí srdce. Dokud si však nebyla jistá, chtěla si to nechat pro sebe.

Dolores Vazquesová vstala a udělala několik kroků, až ji zastavil řetěz. Poté se posadila na lavici a opřela se o bočnici vozu.

„On ví všechno,“ řekla tichým, dutým hlasem. „On ví všechno.“

„Co?“ otázala se Manuela.

„Všechno o mém otci.“

Manuela chtěla k Dolores, ale řetězy jí to nedovolily. Zastavila se uprostřed rachotícího povozu.

„Všechno,“ opakovala Dolores. „Musela jsem mu to říct.“

Maria Azuelová vrhla na Dolores tázavý pohled.

„Pověděla jsem mu, že tvůj otec byl před třemi týdny ve vsi,“ řekla Dolores a smutně pohlédla na Marii. „Řekla jsem mu, že se zmocnili jednoho francouzského transportu a chtěli se stáhnout někam ke Grande Palo Alto. Ví všechno. Bože, já chci zemřít.“

Manuela doufala, že její otec si nakonec vybere jiné místo než Tierra Caliente, protože právě tím směrem se vydal Massimo se svou zabíjačskou bandou. Ke Grande Palo Alto to mohlo Massimovi trvat něco přes den jízdy, pokud nebude dělat dlouhé přestávky. Pak už nebude těžké najít Manuelina otce a jeho muže. Massimovi by stačilo, kdyby se tam dostal jen s několika muži a s rukojmími. Byl si jistý, že pak už se někdo z Galvezových lidí ukáže a pokusí se s ním navázat kontakt.

Byli ztraceni. Všichni. Maria, Dolores, ona sama, její otec i muži, kteří se k němu připojili.

Manuela se chvěla hněvem a zoufalstvím. Nemohla své přítelkyni nic vyčítat. Měla sedmnáct let, bylo to ještě mladé děvče. A musela strávit noc s Ricem Massimem. Nezbývalo jí než mluvit.

„Neměj strach, Dolores,“ zamumlala Manuela. „Neboj se. Všechno bude dobré.“

V tom okamžiku opět pomyslela na onoho mladého mestice, kterého spatřila v troskách vesnice.

Ten muž stál sám proti zabijákům Rico Massima a Jacquese Briela. Byl sám proti přesile a přesto zůstal její jedinou nadějí.

„Zemřeme a naši otcové též, a to všechno kvůli mně!“

Dolores nemohlo nic utišit. I kdyby jí odpustili všichni na světě, ona sama si odpustit nemohla.

„Všechno zase bude dobré,“ řekla Manuela. V té chvíli tomu skutečně věřila.

+ + + + +

Diego Rivera se skrýval mezi dvěma domky. Planoucím zrakem pozoroval Massimovu hordu, která si odvážela krytý povoz. Zahlédl dívky, jež v něm převáželi. Neznal je, ale ani na okamžik nepochyboval o tom, že to jsou dcery mužů, kteří ho poslali do San Juan del Rio.

Jenže on přišel pozdě. Rico Massimo byl rychlejší. I kdyby Diego ke svému cíli dorazil o půl dne dřív, nic by to nezměnilo. To, že se nešťastně dostal do rukou legionářům kaprála Jacquese Briela, nemělo na osud lidí ze San Juan del Rio žádný vliv.

Zatnul zuby.

Vzduch byl prosycen mrtvolným zápachem. Brzy se objeví mrchožrouti a začnou hodovat na hostině, kterou jim vystrojil Massimo.

Diego ještě několik minut sledoval vzdalující se bandity, kteří pak zmizeli za prvním hřebenem. Pouze oblaka zvířeného prachu svědčila o tom, že za svahem jsou jezdci. Bandité jednoznačně směřovali ke Grand Palo Alto, kde tábořil Rafael Galvez se svými muži.

Diego náhle strnul, neboť uslyšel dusot kopyt. Od kapličky se vraceli oba legionáři, kteří ho tam marně hledali. Mohli po něm nyní pátrat všude kolem - v nesčetných jeskyních či v divokých horách, avšak tam by neměli sebemenší šanci. Bylo by to jako hledat jehlu v kupce sena. Zbýval však ještě samotný San Juan del Rio. Kdyby ti dva trochu uvažovali, začali by právě tam. Diego dva dny nic nejedl ani nepil. Mohli si proto snadno „vypočítat, že počká na nejbližší vhodnou příležitost a vplíží se do vesnice, kde mohl najít potraviny.

Napil se v říčce jihozápadně od vesnice. Pramen, který vyvěral nedaleko od vsi v horách, nikdy nevysychal. Podzemní vodu vytlačoval ven plyn z vulkanického podloží.

Diego stiskl pažbu winchestrovky. Byla to zbraň, se kterou uměl zacházet vůbec nejlépe. Zůstal stát mezi domky a zadržel dech.

Dusot kopyt se ozval zprava a blížil se k plaze, na níž ještě doutnaly noční ohně. K modré obloze stoupaly sloupce kouře. V naprostém bezvětří se kouř ztrácel až kdesi vysoko v nebi.

Náhle Diego spatřil jezdce. Dorazili k plaze a zastavili koně, kterým kapala pěna od huby. Jezdci měli naspěch.

„Ten pes se ukryl někde ve vesnici,“ řekl vyšší z obou mužů. Měl zrzavé vlasy a pihy. Vypadal jako Angličan.

Druhý muž byl severní Mexičan, potomek kmene Otomiů. Měl menší, zato ale statnou postavu, a bystré oči, které neustále těkaly po okolí.

„Možná si myslí, že mezi mrtvými je v bezpečí,“ řekl Angličan.

Otomi přikývl.

„Možná předstírá, že je mrtvý.“

„Odkrouhnu toho parchanta,“ zavrčel Otomi. „Bez jeho hlavy se nemůžeme vrátit. Přece se nepřipravíme o podíl na Galvezově zlatu.“

Diego se vnořil do stínu mezi oběma chaloupkami.

O čem to ksakru mluví?

Galvez přece měl jenom pár pesos. Zlato rozhodně ne. Kdyby je měl, předal by je, jako přesvědčený juarista, Juarezově válečné pokladně.

„A já to zlato chci,“ pokračoval Angličan.

„Kde začneme?“

Oba se rozhlédli po vesnici. Několik vteřin upíral zrzavý Angličan oči právě do míst, kde se skrýval Diego. Pak naštěstí pohled odvrátil.

Diego si oddechl.

„Budu hledat na této straně plazy, ty na druhé. Setkáme se v cantině. Kdo toho zatraceného mestice najde, vystřelí.“

Otomi souhlasně přikývl a seskočil z koně, stejně jako Angličan.

O něco později zmizel v jedné z uliček, vedoucích z plazy.

Angličan zůstal stát. Ubalil si cigaretu a zapálil si.

Diego jej ani na zlomek vteřiny nespouštěl z očí. Příliš podnikavě ten Angličan nevypadal. Diego měl pocit, že chce všechno nechat na tom Otomim. To byla ta nejjednodušší a nejbezpečnější metoda. Kdyby ho Otomi našel, mohl Angličan zasáhnout a sám by se přitom nevystavoval nebezpečí.

Diego čekal. Musel vyřadit Angličana, aby se pak mohl v klidu postarat o toho Severomexikána. A ještě něco: potřeboval někoho z těch dvou živého.

Galvezovo zlato! Riverovi to stále vrtalo hlavou. Něco tady nehrálo a on musel zjistit, co. Mohlo to totiž být velmi důležité.

Angličan si ještě jednou potáhl, načež hodil cigaretu na zem a zadusil ji špičkou boty. Opět pohlédl do tmy mezi domky, kde se skrýval Diego.

Za nimi stála cantina.

Diego četl Angličanovy myšlenky. Jenom ať se Otomi snaží, já si zatím zajdu na tequilu do cantiny. Tak nějak musel ten zrzek uvažovat.

Diego se přitiskl k zemi a pevně sevřel pažbu winchestrovky. Přivřel oči a zatajil dech.

Angličan se vydal k průchodu mezi oběma domky. Kráčel pomalu a obezřetně. Pravou ruku držel na pažbě revolveru trčící z pouzdra. Palec měl přiložený na kohoutku. Stačilo jen trhnout rukou a měl by kolt v dlani.

Po dvou krocích se zastavil. Větřil jako šelma. Vypadalo to, jakoby Diega cítil. Jeho oči se snažily proniknout tmou.

Uprostřed uličky leželi dva mrtví. Angličan je překročil a opět se zastavil.

Otevřenými dveřmi pohlédl do dýmajícího domku.

Diego byl hned v sousedním. Tisknul se ke zdi u dveří, takže zrzek ho zvenčí nemohl vidět.

Náhle Diego spatřil stín vysokého, hubeného muže. Pomalu se blížil.

Diego měl nervy napjaté k prasknutí. Nejvýhodnější by pro něj bylo, kdyby Angličan kolem chaloupky prošel a on pak na něj mohl zezadu skočit.

To by v sobě skrývalo nejmenší riziko. Jenže Diego si nemohl vybírat. Musel jednat podle okamžité situace.

Vteřiny ubíhaly. Ten zatracený legionář se opět zastavil.

V. té chvíli si Diego uvědomil, že Angličan je stejně nebezpečný jako Otomi, i když jej nehledal tak usilovně jako Mexičan.

To Diegovi ztěžovalo rozhodování. Věděl, že nedůvěřivý člověk reaguje rychle a je o to nebezpečnější.

Stín se opět pohnul dopředu a padl do domku, který Massimovi rabiáti zplundrovali stejně jako ostatní.

Diego už slyšel Angličanův sípavý dech a přímo vnímal jeho napětí a nervozitu.

Diego se postavil na špičky. Oběma rukama svíral winchestrovku. Čekal na to, až se Angličan objeví ve dveřích a vejde dovnitř.

Jenže on nešel. Zvenčí nemohl nic vidět, to nebylo možné, ale přesto se zdálo, jako by jeho přítomnost nějak cítil.

Tak už konečně pojď! říkal si Diego. Ještě krok a budu tě moct přetáhnout winchestrovkou, bastardo!

Byl strnulý jako socha. Tušil, že něco není v pořádku.

Každou chvíli mohl ten druhý zavolat na pomoc Otomiho, a to Diego nesměl připustit.

Ještě vteřinu počkal a pak se vrhl proti dveřím.

Prudce je otevřel. Dveře Angličana katapultovaly do uličky, přesto však stačil instinktivně zmáčknout spoušť.

Kulka Diega minula o víc než metr.

Udeřil hlavní winchestrovky Angličana do ruky, v níž držel kolt.

Vyrazil mu ho a zbraň odletěla až k protější zdi.

Angličan otevřel ústa k výkřiku, ale náhle jej ochromila tupá bolest.

Diego mu vrazil hlaveň winchestrovky přímo do úst, mezi zuby.

Legionář hleděl do ocelové tváře, v níž se zračila nenávist. Nepochyboval o tom, že jestli jenom mrkne, Rivera zmáčkne spoušť.

Vyděšeně zavrtěl hlavou na znamení, že se vzdává.

Tu se ozval Otomiův hlas:

„Georgi!“

Domluvili se, že jestli někdo z nich narazí na mestice, upozorní na to toho druhého výstřelem.

„Georgi!“

To volání znělo odněkud zdaleka. Otomi musel být někde na druhé straně plazy.

„Řekni mu, žes vystřelil po kryse. Ale řekni to tak, aby to přesvědčilo i mě, ty kryso!“ zavrčel Diego a vytáhl hlaveň winchestrovky z legionářových úst.

„To nic nebylo, chico!“ zvolal Angličan. „Jenom krysa! Nesnáším krysy!“

Z druhé strany plazy se ozvalo zaklení a pak se opět rozhostilo mrtvolné ticho.

Diego ustoupil zpátky a kývl na Angličana.

Po čtyřech se pak legionář musel připlazit za Diegem do jediné místnosti domku. V této jedné jediné místnosti se odehrával celý život chudých: narození, všechny radosti i strasti pozemského bytí i smrt.

Angličan chtěl vstát.

Diego zavrtěl hlavou. „Zůstaň ležet! Hezky v prachu!“

Legionář poslechl. Neměl na vybranou.

Diego se rozmáchl winchestrovkou a jedním úderem ho omráčil. Poté Angličana svázal a zacpal mu ústa, aby nemohl varovat svého kumpána, až se probere.

Když Diego vstal, utřel si zpocené čelo a rozhlédl se po místnosti.

Teprve nyní si všiml, že vedle krbu stojí dřevěný talíř s tortillami. Okamžitě se mu ozval žaludek.

Pojedl pár tortill, velmi chvatně, jako by si nebyl jist, zda to není jeho poslední večeře.

Poté vyklouzl ven a vydal se k plaze.

Tam někde musel číhat Otomi.

Diego nešel k návsi přímo ale obloukem. V San Juan del Rio ještě nikdy nebyl, ale většina vesnic v Mexiku vypadala stejně. Pokud se člověk vyznal v jedné, vyznal se ve všech.

Přikrčen se kradl úzkými průchody mezi domky.

Tak se mu podařilo plazu téměř obejít.

Mířil do míst, odkud se ozval Otomiho hlas. Ten bastardo, který se z nějakého důvodu zaprodal do služeb legionářů, musel být blízko.

Diego ho neviděl, ale měl pocit, že cítí jeho pach.

Neslyšně a obezřetně se plížil podél zdi jednoho domku.

Náhle strnul.

Nebyl si jistý, ale zdálo se mu, že uslyšel nějaký šramot. To mohl být jedině legionář. Jinak byly v San Juan del Rio jen mrtvoly.

Diego stiskl pažbu winchestrovky a přiložil ukazováček ke spoušti. Nepřítel musel být blízko. Zatraceně blízko.

Tu se ten šramot ozval znovu. Tentokrát si byl jistý. Někdo mu stál za zády.

„A mám tě, amigo!“

Diego zkameněl. Udělal neuvěřitelně hloupou, neodpustitelnou chybu. Místo aby si na toho zabijáka počkal, se ho vydal hledat. A to neměl.

Teď už bylo příliš pozdě na to, aby omyl napravil.

Zběsile přemýšlel, jak z toho ven.

Pokud se vzdá, je mrtvý, pokud se postaví na odpor, také.

Raději zemřít v boji, blesklo mu hlavou.

Napjal svaly a pohlédl na zídku, která stála dva metry od něj. Oddělovala ulici od ovocné zahrady.

Když se Otomi za ním ďábelsky zasmál, vsadil Diego všechno na jednu kartu.

+ + + + +

Sto mil na sever odtud, poblíž Tequisu, ležel Paco Caminos v zákopu a hleděl k horám, které se vypínaly k nebi nějakých pět kilometrů odtud.

Jestli se jemu a zbytku jeho oddílu podaří dostat se do těch hor, mají šanci probít se do Queratara k ostatním juaristům.

Jenže mezi kopci, v nichž se Paco Caminos opevnil, a vytouženými horami číhali reales, Maximiliánovi vojáci. A ti by s Pacovým houfem udělali krátký proces.

Paco se obrátil na druhý bok a utřel si pot z tváře.

„Jak dlouho ještě můžeme vydržet, Ramosi?“ otázal se muže, který ležel vedle něj.

Ramos Villagos byl jeho přítel, zástupce a pravá ruka. Společně ještě před týdnem vedli dvě stovky odhodlaných juaristů. To bylo před týdnem. Pak přišly dvě potyčky s reales, při nichž padli do léčky. Pokaždé se z ní dokázali prostřílet, avšak vždy za cenu velkých ztrát. Když se pak konečně stáhli k Tequisu a opevnili se tam, zbylo jich už jen dvaatřicet.

Od ústupu Paco nespal. Přesto jej pronásledovaly noční múry. Zdálo se mu, že se setkal s Benitem Juarezem, který se ho ptá na to, kde má zbytek mužů. Paco mu nikdy nedokázal odpovědět.

Za ztráty nenesl vinu, neudělal žádnou taktickou chybu, ale přesto se nemohl zbavit pocitu, že zklamal.

„Jak dlouho ještě, Ramosi?“

Ramos Villagos pokrčil rameny. „Několik dnů, jestli reales nepřijdou posily.“

Zatím to na to nevypadalo, ale to se mohlo rychle změnit. Reales mohli vyslat kurýry, jejichž úkolem by bylo přivést posily. Právě tak to udělal i Paco Caminos, když dva muže pověřil, aby našli Galveze. Galvez se musel nacházet někde poblíž Grande Palo Alto. Podařilo se mu ukořistit francouzskou dodávku zbraní. To se mezi juaristy rychle rozneslo. Vědělo se však i to, že Maximilián na Galveze vyhlásil štvanici a vypsal za jeho hlavu vysokou odměnu.

To znamenalo, že Galveze nyní hledali nejenom císařští, ale i nejrůznější loupeživé bandy. Kvůli zbraním a odměně.

Šance, že jim Galvez s ukořistěnými zbraněmi a se svými muži přijde na pomoc, byly proklatě malé.

Paco Caminos pohlédl na vesničku, která ležela za nimi. Již dávno ji její obyvatelé opustili. Nyní v ní přebývali reales, kteří mu chtěli odříznout ústupovou cestu.

Villagos si všiml pohledu svého jefe a poznamenal: „Ano, to je naše šance. I kdyby reales přišly posily, tam bychom mohli vydržet o několik dnů déle.“

„Promluvím s muži,“ řekl Caminos. „Za půl hodiny. Ať z každého křídla přijde jeden muž, který rozhodne jménem ostatních.“

Villagos vrhl na svého capitana tázavý pohled: „Všichni bojujeme a umíráme za jednu vznešenou věc,“ řekl Caminos. „Ode mě by se měli dozvědět, jaká je situace a co ještě můžeme podniknout, Ramosi. Zůstat tady a rychle zemřít, nebo se vrátit do vesnice a získat tak ještě několik dnů a možná i malou šanci, za předpokladu, že Galvez unikne svým pronásledovatelům a probije se sem.“

Ramos Villagos mlčel. Teprve po chvíli znovu pohlédl na svého přítele a řekl:

„Muži chtějí žít. I malá šance je šance. Čím déle budeme bojovat, tím více císařských budeme moct poslat do pekel. Teď mluvím za ostatní.“

Paco přikývl.

„V uplynulých týdnech jsme měli smůlu, Paco,“ dodal Ramos. „Ale ještě žijeme. Jestli se sem dostane Galvez s francouzskými zbraněmi, pak porazíme císařské jejich vlastními zbraněmi.“

Z Paca opadla únava. Vstal a ze zákopu zahrozil pěstí směrem k císařským.

„Tierra y Libertad!“ zvolal. „Viva Mexico! Viva Benito Juarez!“

Ramos jej strhl zpátky do zákopu, protože monarchisté okamžitě odpověděli kulkami.

Smrtící pozdravy reales se naštěstí zavrtaly jen do hlíny, do posvátné půdy zkropené krví tolika statečných mužů.

„Viva Mexico! Viva Benito Juarez!“ zaznělo z hrdel Caminosových mužů.

Pacovi vhrkly slzy do očí. Zavedl své muže do pekla a oni mu ještě stále důvěřovali. Snad ještě doufají…

Všechno závisí na Galvezovi. Musí přijít. Jinak…

„Dnes večer,“ řekl Ramosovi. „Rozestav hlídky, zbytek mužů bude spát. Potom vyženeme císařské z té zatracené vesnice a budeme tam čekat na zázrak. Na Rafaela Galveze a zbraně císaře Maximiliána!“

+ + + + +

Diego se vrhl přes zídku jako puma. Vůbec nemyslel na to, jak velké, nebo spíše malé jsou jeho šance. Vsadil na překvapení Otomiho, který s takovou reakcí urči tě nepočítal.

Jediná vteřina - záblesk nicoty a celá věčnost zároveň.

Diego pod sebou na druhé straně zídky uviděl úzkou římsu. Zlomek vteřiny poté, co skočil, třeskl výstřel.

Cítil, že kyčlí narazil do římsy, díky čemuž se v pádu obrátil.

Otomi vystřelil ještě podruhé, ale to už Diega zcela kryla zídka, od níž se kulka odrazila.

Dopadl na bok, převalil se a po čtyřech, rychle jak to jen šlo, se přitisknut k zídce plížil zpátky k legionáři.

Uvažoval. Ten chlápek ho v žádném případě nemohl vidět. Možná zůstal stát, protože si myslel, že zasáhl.

Možná.

Diego se raději spolehl na svůj instinkt, a ten mu napovídal, že nejlepší bude zaútočit.

Ještě čtyři, pět metrů a pak se Diego bleskově narovnal.

Jeho úsudek byl správný.

Otomi skutečně ještě stál na tom samém místě a hleděl směrem, kde Diego zmizel za zídkou. Když za sebou uslyšel šramot, bleskově se otočil.

Diego zvedl winchestrovku a vypálil. Neměl na vybranou. Už se nemohl déle spoléhat na štěstí.

Cítil úder pažby do ramene, ale to mu v tom okamžiku nevadilo.

Otomiho zasáhla neviditelná pěst. Zavrávoral, ještě jednou vystřelil z koltu, ale kulka se jen zavrtala do prachu v proschlé půdě před ním. Poté se skácel na zem a bezvládně zůstal ležet.

Diego na něj ještě dvě vteřiny mířil, a teprve poté mu došlo, že to dokázal. Už podruhé v San Juan del Rio unikl smrti ze spárů.

Když pominula opojná radost ze života, pocítil bolest. Na pravém boku měl košili zbarvenou doruda. Vyhrnul si ji a spatřil ránu na pravém boku. Otomi ho tedy přece jen zasáhl. Nešlo však naštěstí o nic vážného. Hodně to bolelo, ale rána pro něj neznamenala nebezpečí -zatím. Věděl, že až začne hnisat, bude to jiné.

Přelezl zídku, ošetřil se, jak to jen šlo, stáhl z mrtvého revolverový opasek a sám si jej připnul. Vzal si i jeho sombrero.

Poté se vydal zpátky k Angličanovi. Měl pro něj několik otázek.

+ + + + +

„Ti tvoji idioti se ještě nevrátili!“ vyčetl Rico Massimo, sedící na krásném bělouši, kaprálu Jacquesi Brielovi, který jel vedle něho.

Těmi idioty myslel oba legionáře, kteří zůstali v San Juan del Rio, aby nalezli a umlčeli mestice, který byl jediným živým svědkem toho, co se v této vesnici dělo.

Tedy s výjimkou oněch tří dívek, ale ty, jak byl Massimo přesvědčen, už budou žít jen pár dnů. O to už se postará sám, nenechá to přece někomu tak neschopnému, jako je Briel.

„Vrátí se,“ ubezpečoval ho Francouz. Rozčilovalo ho, že generál Massimo nevynechá jedinou příležitost k zesměšnění jeho legionářů a že se stále více spoléhá na své Mexičany.

Massimo se hlučně rozesmál. „Buď je ten mestic oddělal, nebo se vypařili!“

„Proč by to dělali, Rico? V celé zemi by nenašli větší kořist, než je Galvezovo zlato.“

Rico sebou trhl. Sklonil hlavu a zamumlal něco nesrozumitelného.

„A ani by nenašli krásnější dívku, než je Manuela Galvezová,“ dodal Briel. „Hned jak s ní budu hotov, ji dostanou moji chlapi.“

Rico Massimo přikývl. Neřekl ani slovo o tom, že Rafael Galvez žádné zlato nemá a že kaprálovi Manuelu Galvezovou vydat nemíní. Tu si Massimo chtěl nechat pro sebe. Proč by si taky tak krásné děvče, jako byla Manuela Galvezová, mělo něco začínat s mrtvolou?

Jakmile vyřídí Galveze, nebude už legionáře potřebovat. Jeho muži je zlikvidují. A toho odporného, zavšiveného kaprála si vezme na starost osobně.

„Vrátí se a mesticovu hlavu ti přivezou jako suvenýr,“ opakoval Briel.

Massimo na něj úkosem pohlédl a uvědomil si, že ještě v životě neviděl ošklivějšího muže a že ho vlastně nesnáší od prvního okamžiku, kdy se setkali.

Pobodl bělouše ostruhami do slabin a tryskem vyrazil pryč od toho hnusného Francouze.

Nezachytil tak už Brielův nenávistný pohled. A nepoznal, že kaprálovy myšlenky se nebezpečně podobají těm jeho.

Brielovi vyvstaly krůpěje potu na čele. Cesta ke Grande Palo Alto byla v tom vedru peklem.

Ohlédl se. Právě kolem projížděl povoz s těmi třemi dívkami. Francouz k němu přijel. Chtěl vidět hezkou Manuelu Galvezovou, která bude brzy jeho.

+ + + + +

Když Diego Rivera odjížděl ze San Juan del Rio, vedl za sebou za uzdy dva koně. Opouštěl místo zkázy. Nechal tam onoho Angličana, kterému vzal koně, zbraně i boty, ale kterému daroval život, protože mu rychle vyklopil všechno, co chtěl vědět.

Massimovi zabijáci a Brielovi suroví legionáři podle něj táhli ke Grande Palo Alto, kde Rafael Galvez dopřál svým mužům několik dnů odpočinku, než budou pokračovat do Tequisu.

Diego jedoucí na hnědákovi měl přes záda zkřížené nábojové pásy. Nábojů měl dostatek. Před sluncem jej chránilo široké sombrero, které vzal mrtvému Otomimu. Na sedlové hrušce visely dvě polní láhve s vodou. Ze sedlového pouzdra trčela winchestrovka, Diego ji tak mohl snadno vytáhnout, pokud by bylo třeba.

Rána na boku pálila. Vymyl si ji a nechal ji vyschnout na slunci. Upřeně hleděl k rozeklanému horskému hřebeni, táhnoucímu se na obzoru.

Massimo a Briel jeli po stejné cestě. Žádná jiná možnost, jak cestovat tím směrem, ani nebyla, pokud nechtěli strávit mnoho dnů při jízdě oklikou. Massimo by to

nikdy neudělal. Byl to člověk, který vždy hledal nejkratší cestu k cíli. Navíc se nikdy nebál nebezpečí. Měl v rukou ty tři dívky, dcery mužů, pod jejichž velením juaristé přepadli francouzský transport se zbraněmi. Tři rukojmí. To znamenalo, že Galvez bude váhat s útokem na Massima, nebo to rovnou odmítne. A váhání by dalo Massimovi čas na to, aby svého nepřítele obklíčil a dostal do kleští.

Diego si posunul sombrero do čela, takže mu jeho okraj vrhal stín ‘ na obličej. Massimo měl tři hodiny náskok, což ovšem nic neznamenalo. Massimo totiž se svou bandou táhl nesjízdným terénem, navíc měl vůz. Kromě toho bude jistě muset zastavovat. Diego mohl naopak jet i tudy, kde to pro Massimův houf nebylo možné.

Tři hodiny náskoku proto Diegovi vrásky na čele nedělaly.

Když dorazil do hor, pustil ty dva koně, které vedl za sebou. Vzal je s sebou proto, aby se nevrátili do San Juan del Rio a nepadli do rukou tomu anglickému legionáři. Věřil, že v tom nepřehledném terénu cestu do vesnice nenajdou a budou se jen snažit schovat se do stínu.

Napil se vody a polil si obličej spálený sluncem. Blažené ochlazení trvalo jen několik vteřin, pak se opět ozvala bolest.

Jel dál a na prvním kopci se ohlédl. Vesnici už nebylo vidět, jen kouř, který ještě stále stoupal k nebi. Koně též nespatřil. Pravděpodobně se uchýlili někam do stínu skal.

Diego pomyslel na muže Rafaela Galveze a Paca Caminose. Jejich osud ležel v jeho rukou. V rukou mladého muže, který pod Diazem u Puebla vítězně bojoval proti Francouzům. Snažil se na tu tíživou zodpovědnost nemyslet, protože ho pak pronásledovala myšlenka, že to nedokáže.

Musel to dokázat.

Když projížděl úzkým kaňonem a hleděl na stopy Massimových vrahů, pomyslel na Galvezovo zlato.

To prokleté zlato všechny připravilo o rozum.

Ten ničema Massimo báchorkou o zlatě obelhal legionáře. Slíbil Jacquesi Brielovi a jeho mužům zlato, které neexistovalo. Tím si zajistil jejich pomoc a mohl si být jist, že udělají všechno pro to, aby se k němu dostali.

Diego zaklel a přiměl hnědáka k zrychlení. Po několika minutách však opět zpomalil. Nesměl ho unavovat, vždyť neměl důvod ke spěchu.

Zatím.

+ + + + +

Panovalo takové vedro, že v povozu krytém plachtou se skoro nedalo dýchat. Manuela Galvezová, Dolores Vazquesová a Maria Azuelová ležely na zaprášené podlaze vozu.

Dolores od své zpovědi nepromluvila ani slovo. Manuela se pokoušela s ní hovořit, ale dívka nereagovala. Stále jenom otupěle hleděla na plachtu vozu.

Manuela se na ni dívala a uvědomovala si, že vypadá jako někdo, kdo se rozloučil se životem. A možná to také byla pravda. Zatím se nic nestalo, ale Dolores dobře věděla, že to nebude trvat dlouho. Hrůza z blížícího se konce jí nedovolila mluvit. Neustále tiše plakala, a vždy když si všimla, že ji někdo pozoruje, se otočila jinam.

Manuela marně přemýšlela, jak by mohla sebe a své přítelkyně osvobodit. S Massimovou milostí počítat nemohly. Chtěl je zabít jako nepohodlné svědkyně toho, co se dělo v San Juan del Rio.

Vypadalo to beznadějně, navíc když už se potom ani neobjevil ten záhadný mestic. Zahrávala si dokonce s myšlenkou, že ten mladý muž byl výplod její mysli, která tolik toužila po naději, k níž by se mohla upínat. Ano, možná si toho mestice skutečně vymyslela, aby ji neochromila beznaděj.

Utřela si zpocený obličej. Maria se napila vody a podala láhev Manuele poté, co Dolores na její výzvu, aby se napila, nereagovala.

Manuela zavrtěla hlavou. Vstala a prohrábla si vlasy. Při tomto pohybu se její tělo napnulo a pod tenkou látkou roztrhané rudé blůzy vystoupila její ňadra.

Právě v té chvíli někdo zvenčí odhrnul plachtu.

Byl to Jacques Briel. Jel vedle rachotícího povozu a lačnýma očima hleděl na ty tři. Každou z nich svlékal očima. Nakonec jeho pohled ulpěl na Manuele.

„Chico,“ řekl.

Její první reakcí byla touha plivnout tomu odpornému Francouzi, co bojoval za Maximiliána, do tváře. Dokázala se však ovládnout. Lehla si a otočila se k Brielovi. Velice dobře přitom věděla, že jí látka sklouzla z ňader a že to Francouze nesmírně vzrušuje. Toužil po ní a nemyslel na nic jiného. Jenže Massimo mu ji zatím nechtěl dát.

„Jak se cítíš, chico?“ otázal se a olízl si rty.

Manuela se usmála. Tentokrát ji to nestálo žádné přemáhání. Chtěla přežít. Massimo by ji zabil. Její jediná šance tedy spočívala v tom, že se spojí s tím hnusným, zavšiveným legionářem.

„Dobře, děkuju,“ odpověděla a posadila se. Přitom se odhalila její hnědá, pevná stehna, která okamžitě připoutala Brielovu pozornost.

Uběhlo několik vteřin. Už to vypadalo, že Briel na tu hru nepřistoupí, pak se však elegantně přehoupl ze sedla do vozu, pohlédl na Manuelu a zase stáhl plachtu, aby je nikdo zvenčí neviděl.

Manuela se tiše zasmála, kdežto Maria ustrašeně odstoupila a Dolores Vazquesová schovala tvář do dlaní, jako by nedokázala snést pohled na legionáře.

„Massimo tě provrtá olovem, jestli tě tu uvidí. Kořist ještě není rozdělená, Francouzi, a Massimo si nejlepší kousky vždycky nechává pro sebe.“

Jacques Briel se rozhlédl. Za povozem nikdo nejel a Mexičan na kozlíku měl plné ruce práce s tím, aby se spřežení vyhnulo balvanům ležícím na cestě. Nebylo snadné držet se jezdců, a kdyby zůstal příliš pozadu, Massimo by se jistě zlobil.

„Co tím myslíš, chico?“ nedůvěřivě se zeptal Briel.

„Co bych tím asi tak mohla myslet? Massimo si mě rezervoval pro sebe,“ tiše odpověděla, jako by nechtěla, aby ji slyšely její dvě družky. Kývla na Dolores a řekla: „Ona mi to pověděla.“

Pustila se na tenký led. Byla to nebezpečná hra. Pokud se jí nepodaří poštvat Jacquese Briela proti Massimovi, vrhnou se na ni oba. Ale v té chvíli jí to bylo jedno. Nedostal by ji nikdo z nich. To by se raději zabila, než by ji někdo z nich…

Raději to ani nedomýšlela.

Jacques Briel přišel blíž a sedl si vedle ní, načež se svými špinavými prsty dotkl jejího ramene.

Manuela strnula hnusem. Chtělo se jí zvracet. Ucukla.

Briel opět vstal. V očích mu hořel divoký, nevypočitatelný plamen a v krční tepně mu prudce pulsovala krev. Pohlédl na Manuelu a potřásl hlavou.

„To nikdy neřekl!“ zavrčel. „Ta puta lže!“

Maria ani Dolores na ta slova nereagovaly.

„Ona nikdy nelže, Francouzi,“ řekla Manuela. „Pověděla nám to, co slyšela. Snad tomu úplně správně nerozuměla, to je možné.“

Nesměla to hnát až na ostří nože. Nenávist k Massimovi musela v Brielovi kvasit pomalu.

Kaprál zabručel.

Dva z Massimových pohůnků přijeli k povozu. Jeden tlustý Mexičan a jeden chlapík, který vypadal, jako by ho právě odřezali ze šibenice.

„Vypadni odtud!“ zvolal tlouštík. Massimo ho tam poslal kvůli němu, Brielovi. Samozvanému generálovi neuniklo, co se děje za jeho zády. „Ven z toho vozu, gringo!“

Briel sebou trhl a rozpačitě pohlédl na zavšiveného banditu. Přivřel oči. Nepřipustí, aby mu ta Massimova sběř rozkazovala.

„Myslíš mě, ty prase?“ zasyčel Briel obdobně výhružným tónem jako Mexičan.

Tlouštík se narovnal v sedle. Cukalo mu ve tváři a zatínal zuby, až mu vystoupily lícní kosti.

Hubeňour, co jel vedle něj, mlčel. Viditelně se dobře naučil nemíchat se do sporů jiných lidí. Díky tomu ještě žil.

„Zmiz, ty ksindle! Pronto!“

„Vypadni z toho vozu, Francouzi! Massimo se nenechá okrádat!“

Brielovi naběhla krční tepna. Takže ta malá se nepřeslechla. Manuela Galvezová měla pravdu. Massimo si chce ten nejlepší kousek z kořisti nechat pro sebe.

„Okamžitě odjeď, nebo tě pošlu k čertu, bastardo!“

Tlouštík věděl, jaký osud legionáře čeká, až je Massimo nebude potřebovat. Byli jenom potravou pro děla, aby se ušetřili jeho lidé. Co na tom, že jeden z nich zmizí už po cestě?

Tlouštík na to myslel, když položil ruku na pažbu revolveru. Ten Francouz ho urazil. Nazval ho prasetem a bastardem.

Rychle zvedl zbraň - ale než stačil zmáčknout, spatřil záblesk v hlavni Brielova koltu.

A to bylo to poslední, co v životě viděl.

Francouzova kulka ho zasáhla do tváře a srazila ho z koně. Zvíře se vzepjalo a vyrazilo dopředu k ostatním jezdcům, mezi nimiž byl i generál Rico Massimo. Smýkalo přitom za sebou mrtvého jezdce, visícího ve třmenech.

Hubeňour pobodl svého koně do slabin a zmizel dřív, než na něj Bri-el mohl namířit.

Kaprál se rozesmál a obrátil se k Manuele.

„Zastřelils jednoho z jeho lidí, Francouzi. Za to tě vlastní rukou oddělá,“ poznamenala.

Briel zavrtěl hlavou. „To by ho stálo víc než jeden život, chico.“

„Nezabije tě teď, počká si. Zatím tebe a tvé legionáře potřebuje.“

Briel jí neodpověděl, protože k povozu přijel Massimo se dvěma dalšími muži. Zaskřípala brzda a povoz zastavil.

Briel se narovnal a zvolal: „Jestli mi chceš něco říct, Rico, tak mi to pověz sám a neposílej za mnou ty svoje zavšivené lotry!“ Ještě stále držel v ruce revolver, avšak mířil jím do dna vozu. „Každého, kdo mě urazí a bude mi chtít dávat rozkazy, zabiju!“

A aby dodal svým slovům patřičnou váhu, tasil šavli a máchl jí vzduchem.

„Rozumíme si, hombre?“

Massimo reagoval se stoickým klidem, což u něj nebylo běžné. Po chvíli pokrčil rameny a přikývl. „Potřebuju tě vpředu u mužstva,“ řekl klidným hlasem. „To ti měl vzkázat. Jinak nic.“

Lhal. Manuela mu to viděla na očích.

Briel spokojeně přikývl a špičkou šavle ukázal na Manuelu. „Chci ji svěží a při síle, Rico. Pod plachtou by se zalkla a rychle by zestárla. Potřebuje čerstvý vzduch.“

„Má ho mít,“ řekl Massimo a ukázal dopředu. „Chci tě tam, abys pohnul s tou tvou legionářskou pakáží. Po odpočinku v San Juan del Rio jsou tlustí a líní.“

„Už jdu.“

Massimo několik vteřin čekal, aby pak vyrazil vpřed. Oba jeho muži ho následovali.

Briel za nimi upřeně hleděl. Jakoby na něco myslel. Probral ho až Manuelin tichý smích. Zkoumavě na krásnou dívku pohlédl.

„Podvede tě, amigo,“ řekla Manuela. „Nikdy někomu nedal ženu, která by předtím nešla do stanu s ním. Ledaže by byla stará a ošklivá.“

Briel si opět sedl vedle ní. Sáhl jí na prsa a po chvíli se rozesmál se slovy: „Stará a ošklivá tedy rozhodně nejsi.“

„Podvede tě, Brieli,“ opakovala Manuela. „A já nechci do jeho stanu, rozumíš?“

„Ty chceš mě?“

Přikývla tak přesvědčivě, že tomu uvěřil. „Chraň mě před ním a já tě budu informovat, co proti tobě plánuje.“

Brielovi vyvstaly kapky potu na čele.

„Co všechno víš?“

„Vím toho hodně,“ odpověděla Manuela. „Ale teď na to není čas. Přijď dnes v noci, až budou ostatní spát. Přines klíč k těm řetězům, ať můžeme být sami.“

Chvíli hleděl do její krásné a půvabné tváře, a pak jeho pohled sklouzl ke křivkám jejího těla, které už dnes - už dnes! - bude patřit jemu. Beze slova se vyšvihl na svého koně, pobodl jej ostruhami do slabin a vydal se za Massimem.

Mexičan na kozlíku odtáhl brzdu a povoz rachotil dál.

Manuela se celá chvěla. Seděla v rohu povozu a Čekala, až třesavka přejde.

„Nic tím nezískáš,“ sýčkovala Maria.

Manuela na ni pohlédla. Uviděla v jejích očích slzy a usmála se, ačkoli se přitom musela hodně přemáhat.

„Musím to zkusit,“ hlesla tiše, aby jí muž na kozlíku nerozuměl. „Je to naše jediná šance, Marie. Nesmíme připustit, aby námi vydírali naše otce. To se nesmí stát.“

+ + + + +

Diego Rivera směřoval obloukem na sever, aby banditům nadjel, přičemž překročil část hoř, kudy Massimo se svými lidmi a s povozem určitě nepojede. Nyní k večeru, kdy se ochlazoval vzduch, je měl před sebou.

Byli od něj nanejvýš míli.

Zastavil koně na vrcholku návrší a pohlédl na bandity. Massimo právě se svými muži projížděl suťovým polem. Čekaly je ještě čtyři nebo pět mil, teprve pak bude moci svým mužům dopřát odpočinek ve stínu hor. Zvířata byla unavená a muži neklidní. S bandou jel krytý povoz s vzácným nákladem. Bez něj by Massimo byl mnohem rychlejší, ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu neposadil dívky na koně, ale vozil je ve voze.

Diego jezdce drahnou chvíli pozoroval. Stál kryt vysokými, rozeklanými skalami, ze suťového pole ho v žádném případě nemohli vidět.

Tiše se zasmál. Jeden muž proti bandě mexických zabijáků a cizáckých hrdlořezů. V kapličce ho nezabili a teď za to budou pykat. Ukáže jim, že to byla neodpustitelná chyba.

Otočil koně a nechal na něm, aby si sám vybral cestu dolů.

Když dorazil do údolí, již se stmívalo. Do Tierra Caliente se vkrádaly stíny noci. Diegovy oči si na houstnoucí šero zvykly. Dokázal v něm vidět jako kočka.

Massimo teď byl před ním, mezi skalami. Vypadalo to, že odpočívá. O deset minut později Diego ucítil kouř, aby po chvíli spatřil odraz plamenů od skal.

Pomalu slezl ze sedla, rozřezal starou armádní deku a ovázal kusy houně kopyta svého koně. Potom se opět vyšvihl na jeho hřbet a pomalu pokračoval dál.

Musel se dostat k Massimovu táboru co nejblíž, pokud chtěl něco zjistit.

Ovázaná kopyta na kamenitém podloží nezpůsobovala téměř žádný hluk. Pokud bylo něco slyšet, tak to rozhodně neznělo nijak podezřele.

Jel zhruba půl míle na sever, načež zastavil a seskočil ze sedla.

Cítil kouř a vánek k němu přinesl útržky rozhovoru dvou mužů. Nacházel se dvě sta metrů od tábora mexických banditů a zběhlých legionářů.

Postavili hlídky?

Visící uzdu zatížil kamenem. Potom se přikrčil a obezřetně vyrazil

+ + + + +

Útok přišel překvapivě. Reales, kteří se opevnili v malé vesničce pod nimi, s ním vůbec nepočítali. Když padly první výstřely, bylo už pozdě. V té době už Caminosovi muži měli v rukou všechna důležitá místa vesnice. Netrvalo to ani hodinu a ves byla dobyta. Nikdo z monarchistů to nepřežil a nikdo jim také ani zvenčí nepřišel na pomoc.

„Tři mrtví,“ konstatoval Ramos Villagos, který stál vedle Paca u studny uprostřed plazy. „Chlapi bojovali jako tygři. Získali jsme několik dnů. Postavil jsem hlídky. Reales nás teď při jejich síle nemohou překvapit. Naši lidé nespí.“

Paco Camino spokojeně přikývl. Tři mrtví, to byla vysoká cena, ale vyplatilo se to. Několik dnů navíc může znamenat záchranu.

„To tedy znamená, že buďto nám naši lidé, například Rafael Galvez, přijdou na pomoc, nebo tady zemřeme.“

Ramos přikývl. Díval se směrem, odkud tak nečekaně zaútočili. Venku panoval klid. Monarchisté se dosud z této ztráty nevzpamatovali a protiúder zatím nepřišel. Možná ani nedokázali pochopit, že se Caminosovým lidem povedlo nemožné. Patrně čekali na úsvit. Pak uvidí juaristickou vlajku na kostelní věži a poznají, že utrpěli porážku od zdeptaného houfu, který tolik podceňovali.

„Buďto přijde pomoc, nebo zahyneme,“ opakoval Ramos jeho slova.

+ + + + +

Rafael měl starosti. O Diega Riveru, kterého poslal do San Juan del Rio. O svou vesnici i o svou dceru. Uplynuly už čtyři dny. Jestli všechno dobře dopadlo, měl by se Rivera i s dívkami vrátit už zítra. Pravděpodobně za bílého dne, ale možná až v noci. Rafael na ně chtěl čekat, i když čas hrál proti němu.

Caminos se zatím u Tequisu bránil proti přesile.

„Rafaeli!“

Ze stínu se vynořil Mariano Azuela.

„Probil se k nám jeden Caminosův muž.“

Rafael ihned vstal a vydal se za Mariánem Azuelou k ohni, kde se zdržovala většina mužů a také ranění.

U ohně se sklenicí tequily v ruce seděl ztrhaný a naprosto vyčerpaný muž. Únavou se mu klížily oči. Rafaelovi lidé mu dali najíst a napít. Vyděsil se, když spatřil Galveze, a chtěl vstát.

Rafael mu hned naznačil, že to není nutné.

„Co je s Caminosem a Villagosem?“ zeptal se Galvez. . Muž si promnul oči. „Vypadá to špatně,“ zamumlal. „Z více než dvou set mužů zůstalo jen třicet. Jsme v kleštích, reales jsou před námi i za námi v jedné vesničce. Nikdo odtud nemůže uniknout. Ale zatím tam je klid.“

„Proč?“

„Maximiliánovy oddíly jsou sice silnější, ale pořád se ještě necítí dost silné na to, aby Caminose napadli.“

Rafael přikývl. „Přijdeme Caminosovi na pomoc. Za dva dny.“

Muž u ohně sklonil hlavu.

„Myslíš, že to bude pozdě?“

Muž přikývl a vylil zbytek tequily do ohně, který okamžitě vzplál mohutným plamenem.

„Jak dlouho podle tebe mohou vydržet?“

Posel pokrčil rameny. „Několik dnů, jestli se jim podaří obsadit tu vesnici a vyhnat odtud reales. Caminos to měl v úmyslu. Ale jestli se mu to podařilo, nevím.“

Rafael skryl obličej do dlaní a promasíroval si spánky. Azuela s Vazquesem stáli vedle něj. Mlčeli. Věděli, že rozhodnutí leží na něm. On byl jejich vůdce. Ostatní se budou řídit jeho slovem. . „Pak se modli, aby se jim to povedlo,“ tiše řekl Galvez. „Počkáme do pozítří, pak vyrazíme. To znamená, že u Caminose budeme nejdříve za tři dny.“

Vstal, položil vyčerpanému muži ruku na rameno a odstoupil z kruhu osvětleného ohněm zpátky do stínu.

„Potřebujeme ten den na to, aby se uzdravili naši ranění,“ řekl, když na něj Vazques s Azuelou zkoumavě pohlédli. „Caminos a Villagos budou muset vydržet.“

„Možná už s naší pomocí ani nepočítají,“ poznamenal Vazques.

„Přesto se tam vydáme. Buďto jim pomůžeme, nebo je pochováme.“

„Myslíš na San Juan del Rio, že?“

Rafael přikývl. „Jestli to dobře dopadlo, vrátí se sem Diego Rivera s dívkami zítra v průběhu dne nebo nejpozději v noci.“

„A když ne?“

„Pak odjedeme i bez něho.“

„Třeba ho jen něco zdrželo, Rafaeli.“

Galvez pohlédl na Vazquese a neznatelně přikývl. „To je možné. Ale i tak odjedeme. Musíme pomoci našim lidem.“

„Ví ten mladík, co je naším cílem?“

„Ví to,“ odpověděl Galvez. „Pojede i s dívkami za námi. Nebo také ne.“

Nikdo nic nenamítal. Vazques ani Azuela s jiným rozhodnutím nepočítali.

Riverovi, muži, který s Diazem bojoval u Puebla, tedy zbývaly dvě noci a jeden den na to, aby se i s dívkami dostal do bezpečí.

Galvez, Azuela a Vazques mysleli na své dcery a rodiny, které zanechali v San Juan del Rio.

+ + + + +

Manuela nespala. Jak by také mohla? Stále musela myslet na Jacquese Briela. Noci se bála. Od odpoledního incidentu už Francouze neviděla a Briel se ani nepokoušel ji navštívit. Vyhýbal se jí, jako by měla mor.

Ale to nic neznamenalo. Manuela si byla jistá, že Briel přijde. Měl ji v rukou, jeho dlaně ochutnaly ladné křivky jejího těla, svlékal ji pohledem a v duchu už ji určitě znásilnil. Přijde. Bude si chtít vzít to, co mu nabízela.

„Spíš?“ zeptala se Maria Azuelová. Ležela pod dekou v koutě. Zvedla hlavu a pohlédla na Manuelu.

„Ne.“

„Nedělej to,“ varovala ji Maria. „Je nevypočitatelný. Zabije tě.“

„Zkus spát,“ odpověděla Manuela. Pečlivě zvažovala všechny varianty a dospěla k názoru, že lámat si nad tím hlavu nemá cenu. Všechno se nedalo vykalkulovat dopředu. Jen ať to přijde, však ona už se v té chvíli nějak rozhodne.

Maria opět sklonila hlavu. Z opačného rohu povozu se ozýval tichý pláč Dolores. Jako by svým společnicím chtěla připomenout bezvýchodnost jejich situace. Jasně viděla kontury osudu, který je a jejich otce čekal.

„Dolores?“

Neodpověděla, jen přes sebe přetáhla deku, aby ji nikdo neviděl a aby sama nikoho neviděla.

„Dolores, bude zase dobře, věř mi.

Pláč ustal a zavládlo, tíživé, nesnesitelné ticho.

Vůz stál kousek od tábora, stále jej však osvětlovaly plameny táborových ohňů. Ležení střežily hlídky, které osobně jmenoval Massimo.

Generál už viditelně svému kaprálovi nevěřil.

Uplynulo půl hodiny, Manuela to nevěděla přesně, zato však velmi dobře slyšela šramot kousek od vozu. Zvedla hlavu a pohlédla tím směrem. Děrami v plachtě viděla plameny i kousek hvězdami posetého nebe.

A pak na plachtu padl stín. Někdo opatrně odhrnul plachtu. Po několika vteřinách Manuela poznala Jacquese Briela. Hleděla do očí, lesknoucích se v jeho ohyzdné tváři.

„Vypadá to, žes na mě opravdu čekala,“ řekl Briel.

Přikývla. „Ten, kdo si může zvolit jen mezi dvěma zly, se rozhodne pro to menší,“ odpověděla mu starým mexickým příslovím. „Kde je Massimo?“

„Ve svém stanu,“ odvětil kaprál a náhle strnul, protože za sebou uslyšel šelest.

+ + + + +

Diego Rivera se přitiskl ke kamenité půdě. Ležel asi dvacet metrů od vozu s dívkami. Právě k nim se chtěl dostat. Musel je osvobodit a probít se s nimi k Rafaelu Galvezovi a jeho mužům. Bez těchto chicas by Massimo neměl proti Galvezovi šanci.

Po přepadení transportu se zbraněmi byli Galvezovi muži vyzbrojeni příliš dobře na to, aby je bandité mohli porazit v otevřeném boji. Mohla jim pomoci jedině lest. Například rukojmí.

Chtěl se připlížit až k povozu, když se objevil Briel. Diego vůdce legionářů poznal už v San Juan del Rio. Proto se raději stáhl zpátky mezi skály.

Tomu, o čem kaprál mluvil, Diego nerozuměl. Viděl však stín muže, který se k Francouzi kradl zezadu.

Diego zadržel dech. Hlavou se mu honily tisíce myšlenek. Nevěděl, co se tam děje, ale bylo mu jasné, že to není nic dobrého.

Neznámý muž se plazil k Brielovi, který se podle všeho bavil s děvčaty.

Riverův pohled sklouzl k oběma ohňům. U jednoho z nich se hřáli Massimovi muži. Bylo chladno, teplota v porovnání s denním vedrem citelně poklesla. U druhého se vařilo. Nalevo od ohňů stál stan. Pravděpodobně Massimův. Hlídali jej tři muži.

Diego se pohledem vrátil k muži, který se jako had plazil k Brielovi. Už je dělily jen tři metry, když Rivera náhle spatřil v ruce plazícího se muže nůž. Byl to hubený, nemytý chlápek, tak špinavý, že mu ani nebyla vidět tvář.

Ještě dva metry, ještě jeden… Náhle ten muž vstal. Briel podle všeho ještě hovořil s dívkami, každopádně hleděl do vozu a byl k tomu hubeňourovi otočen zády.

Pak muž skočil - a kaprál se bleskově otočil. Něco se zalesklo ve vzduchu a hubeňour, který chtěl Briela probodnout zezadu, se skácel na zem, kde se sténáním chvíli válel, aby nakonec zůstal bezvládně ležet.

Briel odstoupil asi metr od vozu. Ostražitě se rozhlížel. Zdálo se, že očekává další útočníky. Nikdo se však už neobjevil. Briel tiše zaklel, vlezl do vozu, ale po chvíli opět vylezl. Aniž se rozhlížel, rozběhl se Briel k ohni.

Rivera vyskočil a vyrazil k povozu. Divoce mu bušilo srdce, když odhrnoval plachtu.

Pohlédl do tváře jedné z dívek. Na první pohled viděl, že to je Manuela Galvezová - tolik se podobala svému otci. Přiložil si prst na ústa.

Bylo to zbytečné. Manuela by ho neprozradila. Poznala v něm totiž mladého mestice, kterého zahlédla ráno mihnout se jako stín v troskách San Juan del Rio a na kterého celý den myslela.

„Posílá mě tvůj otec,“ sykl Diego. „Do San Juan del Rio už jsem přišel příliš pozdě a nestačil jsem vás varovat před Massimem.“

Manuela chtěla něco říct, ale Diego zavrtěl hlavou. U ohně, kam odběhl Briel, zavládl neklid. Briel musel shromážděným mužům něco sdělit.

„Nevím, jestli se mi to podaří,“ zamumlal Diego, „ale pokusím se vás osvobodit. Snad zítra.“

Chtěl se otočit, ale Manuelin pohled ho zarazil.

„Jestli se ti to nepodaří,“ poznamenala klidným hlasem, „pak nás zabij. Massimo chce naše otce vlákat do léčky a my máme být návnada.“

Rivera zmizel, aniž by jí odpověděl. Vrhl se k zemi a jako lasička se vytratil dřív, než k povozu přiběhli první muži z tábora. Když dorazil do skal, vstal, proběhl úzkým kaňonem, přeskočil trhlinu ve skále a o něco později se dostal ke svému koni.

+ + + + +

Rico Massimo stál široce rozkročen ve voze. Jeho od pasu nahoru nahé tělo se lesklo potem. Sípavě oddechoval. Přes opasek mu viselo vypasené, chlupaté břicho a jako vždy, když se rozčílil, mu naběhly jizvy ve tváři.

Dolores plakala, Maria se tiskla do rohu a Manuela Galvezová se zády opírala o lavici. Koutkem oka pozorovala Jacquese Briela, který stál vedle Rica Massima. Byl klidný a nijak nedával najevo, že ví víc než Massimo.

„Jestli hned nepromluvíš, budeš litovat, chico!“ obořil se Massimo na Manuelu.

Ta však jenom zavrtěla hlavou. Všechno dobře zvážila a dospěla k závěru, že se musí postavit za Briela. Teď ještě ano. Briel byl se svými legionáři mocný muž, a bylo by nemoudré ho podcenit. Pokud ho dostane na svou stranu, jejich šance na přežití se výrazně zvýší. To se jí ovšem mohlo podařit jedině tehdy, když ho teď bude krýt. Navíc jí Massimo ani nemusel věřit, kdyby mu pověděla pravdu.

„Uslyšela jsem přidušený výkřik,“ řekla. „Pak už bylo zase ticho.“

„Co ty ostatní chicas?“

„Ty tvrdě spaly,“ rychle a přesvědčivě odpověděla Manuela.

Massimo svraštil čelo. Bylo jasné, že jí nevěří. Když se Briel tiše zasmál, vztekle se obrátil na něj.

„O jednoho prašivého banditu míň, „ poznamenal Briel, „jaká to je škoda?“

„Byl to můj člověk, Francouzi!“ vybuchl Massimo. „Je zajímavé, že to byl právě ten muž, kterého jsem včera odpoledne poslal s tím tlusťochem za tebou k povozu. Vzpomínáš si?“

„Dobře si vzpomínám, že jsem poslal k čertu jednoho odporného ksindla, který mě urazil a pokoušel se mi rozkazovat,“ odpověděl Briel. „Na tu druhou krysu si nevzpomínám.“

„Ten muž je teď mrtvý. Běž se na něj podívat.“

Briel zavrtěl hlavou. „Byla to potyčka mezi tvými lidmi. Mexičani se rádi hrají s nožem. Proč z toho děláš takové divadlo? Ještě jeden den a pak dorazíme ke Galvezovi. Možná, že tvoji a moji muži budou muset proti němu společně bojovat. Hádky nám teď nepomohou.“

Massimo se poškrábal na čele a přivřenýma očima pohlédl na Briela. Byl to pohled plný nenávisti, pohled, který Brielovi musel prozradit, že Massimo pro něj a pro jeho legionáře chystá překvapení.

„Snad máš pravdu, Francouzi,“ řekl generál a obrátil se k dívkám. Chica, kterou měl včera ve svém stanu, a druhá, která se choulila v rohu, s tím incidentem určitě neměly nic společného. Ale Manuele Galvezové nevěřil. Měla toho hodně společného se svým otcem. Měla nezlomnou vůli a byla statečná. Nesmířila se s osudem, ale neohroženě se postavila jeho vůli.

Manuela zachytila jeho pohled, prohrábla si své dlouhé, černé vlasy a narovnala se. V očích jí plála nenávist.

„Samozřejmě budete muset bojovat!“ vykřikla. „Naši otcové nikdy neustoupí. To nás raději nechají zemřít.“

Massimo k ní přikročil a udeřil ji, tak nečekaně, že Manuela nestačila uhnout. Generálova špinavá pracka ji zasáhla do obličeje a srazila ji na podlahu.

Dvě vteřiny ležela na podlaze, pak vstala a hřbetem ruky si otřela krev z koutku úst. Pohlédla na Briela.

„Poškodil tvůj majetek, Francouzi,“ řekla tichým hlasem. „Ten Špinavý pes poškodil to, co ti patří!“

Massimo zvedl ruku k dalšímu úderu, ale pak od ní odstoupil. Přemýšlel. Ta chica se pokoušela vrazit klín mezi něj a Briela. Snažila se zasít semínko nespokojenosti. A to mohlo mít zhoubné důsledky.

„Ani se jí nedotkni, Massimo!“

Briel se zády opíral o vzpěru povozu. Pravou ruku držel na pažbě svého revolveru. Byl bledý jak stěna. Jeho oči překonávaly svou mrazivostí i chlad noci.

„Už nikdy, Massimo!“

Rico Massimo sebou trhl. Vypjal ramena a zhluboka se nadechl. Jeho břicho, které mu ještě před chvíli schlíple viselo přes opasek, nyní téměř zmizelo.

„Caramba!“ zabručel. „To sis vůbec nevšiml, co má za lubem?“

Briel přikývl. „Nechce do tvého stanu, generále,“ odpověděl a zašklebil se. „Já bych také nechtěl.“

„Chceš tím říct, že jsi hezčí než já?“

Briel několik vteřin mlčel, aby Massima ještě víc vydráždil, načež přikývl a řekl:

„Ano, přesně tak.“

Chvíli to vypadalo, že Massimo na Francouze zaútočí, avšak samozvaný generál vybuchl smíchy a smál se, až se za břicho popadal. „To jsi potom první Francouz, který je hezčí než Mexičan!“ zabručel plácaje se po stehnech.

„Má pravdu,“ dodala Manuela. „Nejenže lépe vypadá, ale ani ne-smrdí tolik jako ty a ti tvoji prašiví psi!“

Massimovi zlostí naběhla tepna na krku, ale hned se zase ovládl. Roztržku s Francouzi teď mohl potřebovat ze všeho nejméně. Ale všeho do času. Zanedlouho Briela nebude potřebovat a pak mu všechno, co teď musel spolknout, vrátí!

„V pořádku,“ řekl tichým hlasem. „Vraťme se do tábora. Musíme si odpočinout. Možná už zítra večer dorazíme ke Galvezovi a jeho mužům.“

Demonstrativně se otočil a seskočil z vozu.

„Co je s tebou, Francouzi, to se už nemůžeš dočkat?“

Briel si ještě jednou vyměnil pohled s Manuelou a pak i on slezl z vozu.

Muži se rychle vzdálili, ale o něco později bylo slyšet, že Massimo pro jistotu k povozu poslal hlídky.

„Zítra večer?“ řekla Dolores Vazquesová. Byla to její první slova po mnoha hodinách. Vstala a pohlédla na Manuelu.

„Možná už zítra večer,“ přisvědčila Manuela.

„Přála bych si, abych měla zbraň, abych mohla jeho i sebe zabít.“

„Možná ji dostaneš, amigo. Ale ne abys zabila sebe.“

„Kdo byl ten mestic?“

Dolores tedy vše slyšela a viděla.

„Přítel,“ odvětila Manuela. „Velmi dobrý přítel.“

„Přinese zbraně?“

„Myslím že ano,“ přikývla Manuela. Tak jistá, jak vypadala, si ovšem nebyla.

Mestic stál sám proti celé Massimově bandě. V podstatě měl jen mizivou šanci zachránit vlastní život. Jak by potom ještě mohl pomoct jim?

Převalila se ke stažené plachtě vozu. Děrami spatřila tři muže u přední strany vozu. Možná jich hlídá ještě víc. Massimo nikomu nevěřil. Byl to obezřetný člověk a domníval se, že toho Mexičana probodl cizinec.

Poté se Manuela převalila k opačné bočnici, jak to jen dovoloval řetěz. I zde mohla děrami v plachtě vyhlédnout ven.

Viděla, že houf mužů míří do hor.

Po zádech jí přeběhl mráz.

Massimo vyslal ty muže pryč. Měli najít stopy a vyřadit smělého samotáře.

Mesticův život visel na vlásku. Doufala, že si včas všimne nebezpečí.

+ + + + +

Našli jeho stopy, o tom nemohlo být pochyb. V ranním šeru Diego uslyšel dusot koní. Počkal a pak je spatřil. Pět mužů. Zcela určitě patřili k Massimovu mužstvu. Zcela určitě měli příkaz ho najít a zlikvidovat.

A zůstávali mu v patách i za bílého dne. Stále jich bylo pět. Nezdálo se, že by se někdo z nich vrátil do tábora, aby varoval Massima.

Jeli velmi pomalu, jako lovci, kteří nechtějí vyplašit vyhlédnutou kořist. Jako lovci, kteří si jsou jistí úspěchem.

Diego se napil z láhve. Měl dvě možnosti, jak se opět dostat na dohled Massimově bandě. Mohl se vydat přes horské bradlo nebo naopak úzkým kaňonem, přičemž jim mohl odstřelením skály zatarasit cestu.

Pověsil láhev zpátky na hrušku. V sedlových kapsách měl několik tyček dynamitu i s doutnáky. To muselo stačit. Pravda, nezbývalo mu, než se spolehnout na štěstí a náklonnost starých bohů.

Počkal, až se pronásledovatelé opět objeví za ním.

Dělila je od něj více než jedna míle. Jejich postavy vypadaly jako malé, nezřetelné stíny pod majestátními horami. Pohybovali se přesně po té samé cestě jako on. Stále těch pět jezdců.

Diego vyrazil dál.

Na následujících pěti mílích svého hnědáka nešetřil. Hnal ho sráz nesráz, i když pálilo slunce. Pokud to bylo nutné, bodal ho ostruhami do slabin. A vyplatilo se. Za dvě hodiny byl ve vyhlédnutém kaňonu.

Slunce už stálo v nadhlavníku. Panovalo nesnesitelné vedro, i tam, kde skály vrhaly stín, bylo horko jak v peci.

Diego se musel rozhodnout. Kaňon, který mohl skrývat mnoho nečekaných nebezpečí, nebo jistější, ale mnohem delší cesta přes bradlo?

Pronásledovatele neviděl ani neslyšel. Nedokázali se ho držet, co

zrychlil. Odhadoval, že má dobrou hodinu náskoku.

Čas plynul.

Několik vteřin váhal, aby pak pobídl hnědáka a vydal se do úzké rokle, jejíž zvětralé stěny každou chvíli hrozily sesutím.

Právě to Diego potřeboval. Musel najít skalní převis, který by neodolal výbuchu.

Po půl míli přesně takový našel. Výběžek skály přečníval tři metry přes okraj kaňonu a vypadalo to, že každou chvíli musí spadnout.

Diego seskočil ze sedla a pečlivě si jej prohlédl. Ano, ten skalní balkon se pro jeho záměr hodil naprosto ideálně. Ze sedlové kapsy vytáhl tyčku dynamitu a o kousek dál se vydal do strmého svahu.

Byl to obtížný a nebezpečný výstup. Za půl hodiny se stejnou cestou vracel - tentokrát už bez dynamitu.

Kaňon na tom místě tvořil ostré ohbí. Několik metrů za ním Diego nalezl další skalní výčnělek vhodný pro jeho záměr. Znovu musel vylézt na převis a položit tam výbušninu. Tentokrát už ve spěchu. Svůj náskok odhadoval na hodinu, a ta uběhla, když celý zpocený slézal ze skalní stěny dolů ke svému hnědákovi. Plácnutím odehnal koně hlouběji do rokliny. Hnědák běžel asi dvě stě metrů a pak se zastavil ve stínu skály. Byl vyčerpaný stejně jako jeho jezdec.

Diego chvátal zpět k prvnímu převisu. Ze skalního balkonu spustil na dno kaňonu doutnák. Předpokládal, že by měl hořet tak dvě tři minuty. Poté mělo dojít k explozi. Dvě až tři minuty, to byla zatraceně krátká doba, on však neměl dostatečně dlouhý doutnák na to, aby mohla být delší. Muselo to stačit. Věděl, že jestli to nevyjde, dostanou ho.

Náhle se v kaňonu ozval klapot kopyt. Polil ho studený pot. Jeho pronásledovatelé jeli navýsost opatrně. Byli nedůvěřiví a počítali s nebezpečím. Rivera nevěřil, že se v tom kraji vyznají. Proto také byli tak obezřetní, navíc když se pohybovali v tak úzkém a nepřehledném kaňonu.

Čekal. Potily se mu ruce a krůpěje potu mu vyvstaly i na spáleném čele. Na některých místech se mu loupala kůže.

Uplynulo několik minut. Jezdci dělali stále delší zastávky, hledajíce past, kterou na ně mohl nastražit. Diego však tušil, že ho podceňují. Jistě předpokládali, že se někde schoval do skal a odtud že na ně začne střílet.

On však na ně vymyslel něco mnohem lepšího.

Čím více se blížili, tím byl Diego klidnější. Všechno pečlivě připravil, teď už jen aby při něm stáli bohové.

Náhle se objevil první jezdec. Jel na unaveném koni a ostražitě se rozhlížel kolem sebe. Jeho pohledu neuniklo žádné zákoutí skal, žádná jeskyňka ani římsa.

Pak se vynořili ostatní.

Ještě stále jich bylo pět. Nikdo z nich se nevrátil. Všichni toužili po Diegově skalpu, všichni se chtěli hřát na výsluní Massimovy přízně.

Diego se přitiskl k horkému kameni. Musí ujet ještě deset metrů.

Deset zatracených metrů, když ho pronásledovali tolik mil. Srdce mu divoce bušilo. Pohlédl na doutnák. Zespoda jej rozhodně nemohli vidět, ani když hořel, neboť jej šikovně položil mezi kamení.

Uplynula další minuta a jezdci váhavě pokračovali dál. Slyšel jejich hlasy, ale nerozuměl jim. Nervy měl napjaté k prasknutí.

Musí to vyjít.

Zapálil doutnák, chvíli počkal a potom se vydal dolů. Z jedné plošinky musel dolů skočit, na lezení tam skalní stěna byla příliš strmá. Místo na dně kaňonu, kam měl namířeno, bylo vzdáleno jen padesát metrů od těch pěti. Bylo to těsně před ohbím.

Přikrčil se, pevně stiskl winchestrovku a skočil.

Dopadl na dno kaňonu.

Jeho pronásledovatelé ho pochopitelně viděli.

Vrhl se k zemi, hbitě se převalil a schoval se za velký balvan u úpatí skály.

Třeskly výstřely. Kulky se odrazily od balvanu, za nímž se ukryl. Byl v bezpečí.

Usmál se. Zatím vše vycházelo, bohové stáli při něm.

Když vyhlédl zpoza balvanu, viděl, že pronásledovatelé slezli z koní a tak jako on se kryli mezi kameny. Bez ustání ho ostřelovali, aniž ho však mohli ohrozit.

Od chvíle, kdy zapálil doutnák, počítal vteřiny. Po dvou minutách chtěl ustoupit do ohbí, k místu, kde položil druhou nálož.

Zatím ale dvě minuty neuplynuly.

Zvedl winchestrovku a vypálil na jednoho z pronásledovatelů, který neopatrně vyskočil z úkrytu a chtěl se připlížit blíž.

Rána z winchestrovky splynula s výkřikem.

Rivera viděl, že muž padl k zemi a pustil pušku, načež se po čtyřech vrátil zpátky. Diego na něho nestřílel. Bylo by snadné ho zabít, avšak zbytečné. Pokud by vše proběhlo podle plánu, pak by ho ti muži již nemohli pronásledovat a zároveň by ani neměli možnost se vrátit k Massimovi a varovat ho. Nebo aspoň ne tak rychle, aby to pro Diega znamenalo nebezpečí. Byli by uvězněni mezi dvěma závaly.

Uplynuly další dvě minuty.

Potom, co trefil jednoho z nich, se ostatní neodvážili vystrčit nos, jen tu a tam nazdařbůh stříleli do skal, v nichž se skrýval Diego.

Ten náhle vyskočil a přikrčen pádil k ohbí.

Okamžitě kolem něj zahvízdaly kulky. Dvě z nich proletěly těsně kolem něho. Když konečně dorazil do ohbí, byl v bezpečí.

Jeho kůň, který čekal asi dvě stě metrů odtud, zvedl hlavu a pohlédl na něj.

Diego se vrhl k zemi. Věděl, že bandité si dvakrát rozmyslí, jestli ho mají pronásledovat. Diego s tím nepočítal.

Čekal a dál počítal sekundy.

Uplynuly už tři minuty a nic se nedělo. Že by nálož selhala? Utřel si zpocené čelo a pohlédl k nebi, jakoby chtěl zapřísahat bohy, aby mu pomohli.

V tom okamžiku se ozvala ohlušující exploze, následovaná rachotem sesouvajícího se kamení. Skála se dala do pohybu. Z kaňonu se vznesl oblak prachu.

Diego vyskočil, zapálil další doutnák a utíkal pryč. Kůň se sice vzpínal, ale zůstal stát. Diego ho chytil za uzdu a vyšvihl se do sedla. Pobodl hnědáka do slabin, a ten okamžitě vyrazil. Druhý doutnák byl krátký, takže musel pryč velmi rychle.

Zaduněl další výbuch. Hnědák vyděšeně zaržál.

Diego se ohlédl. Přes oblaka prachu nebylo nic vidět, ale podle chvění půdy odhadoval, že i zde se stěna kaňonu zřítila.

Za půl hodiny byl na temeni bradla. Bylo to úmorné stoupání, ale vyplatilo se. Z hřebene totiž byla nádherná vyhlídka na kaňon.

Massimovi bandité byli v roklině uzavřeni jako v pasti. Za nimi a před nimi zavalila kaňon zřícená skála. Mohli se odtud sice po nějaké době dostat, avšak pro jejich koně byly ty skalní bariéry nepřekonatelné.

Diego zůstal na temeni bradla. Odpočíval. Také jeho hnědák potřeboval odpočinek jako sůl. Teprve po chvíli jel dál, aby se dostal před Massima. Aby mu zkřížil cestu do Grande Palo Alto - a to doslova a do písmene.

+ + + + +

Massimův postup ke Grande Palo Alto zastavila zlomená osa. Několik zpocených mužů se snažilo dát vůz do pořádku.

Briel jej chtěl nechat na místě, že dívky mohou jet na koních, Massimo to však odmítl.

Měl pro to dobrý důvod. Mínil totiž s částí svých mužů, jakmile dorazí ke Grande Palo Alto, vlézt k dívkám do vozu, aby juaristy odradili od útoku. Počítal s tím, že Galvez, Azuela a Vazques nebudou chtít riskovat životy svých dcer. Massimo naopak mohl dát svým lidem příkaz k palbě a Galvezův oddíl tak mohl být snadno zdecimován.

Manuela, Maria a Dolores byly řetězy připoutány k přednímu kolu vozu. Většina mužů ležela na zemi a odpočívala, jelikož bylo jasné, že

Massimo po této nepředpokládané zastávce už žádnou další nepřipustí.

Bylo nesnesitelné vedro. Dívky seděly na slunci, které nemilosrdně spalovalo jejich jemnou pokožku. Ač sebou vrtěly a tiskly se k vozu, slunečním paprskům uniknout nemohly.

Jeden z banditů jim přinesl tři plechové hrnky s vodou. Dva podal Marii a Dolores, které je hned lačně vypily. Poté přišel k Manuele a podal jí hrnek. Když po něm natáhla ruku a už se jej skoro dotkla, pustil bandita hrnek na zem.

Manuela ho počastovala peprnou nadávkou a vrhla na něho jedovatý pohled. Šklebící se bandita pokrčil rameny. „Pro každého jeden hrnek. Víc vody vydat nesmím! Generálův rozkaz!“

Manuela mlčela. Dobře věděla, že Massimo tomu muži poručil, aby jí vodu vylil před očima. Od onoho nočního incidentu panovalo mezi ní a generálem tiché, ale o to ostřejší nepřátelství.

Pravda, byl tady ještě Briel, ale ten se v tomto okamžiku držel zpátky. Ležel ve stínu jedné skály a odpočíval. Jeho legionáři nespali. Tři z nich drželi hlídku. Briel už viditelně Massimovi nevěřil. Pravděpodobně jen čekal na vhodnou příležitost, aby ho poslal do pekel. Massimo zřejmě počítal s tím, že po Brielově vyřazení budou legionáři poslouchat jeho. Byli zvyklí poslouchat. Kohokoli.

Briel přivřenýma očima pozoroval Massima, který vypadal klidněji než on sám. Tělnatý samozvaný generál seděl dvacet metrů od svého stanu, který nechával stavět při každé zastávce. Silně se potil. Když mu jeden z jeho mužů přinesl jídlo, popíjel tequilu. Pak spolu o něčem hovořili. Briel neslyšel, o čem se baví, ale zdálo se, že o něm, neboť o chvíli později pohlédli na něj.

Ležením zazněl Massimův hurónský smích.

Briel nenáviděl Mexičany. Nejraději by i se svými lidmi zmizel. Jenže bylo tady to proklaté zlato. Jeho muži po něm toužili a Briel by je nedokázal přimět k tomu, aby nyní Massima opustili.

V poledne Massimo opět o tom zlatě hovořil a všem sliboval tučný podíl. Legionářům se jeho řeč líbila. Briel s jejich zlatou horečkou zkrátka nemohl nic dělat, musel počkat, až jim Galvezovo zlato padne do rukou. Teprve pak mohl své legionáře přimět k tomu, aby se postavili proti Massimovi.

Opět se ozval generálův barbarský smích.

Briel otevřel oči. Vstal a setřásl ze sebe prach.

Chlápek, který Massimovi přinesl jídlo, kráčel s hrnkem vody k povozu.

Briel jej pozorně sledoval. Proč tam jde znovu? Vždyť těm dívkám nesl vodu před chvílí. Briel zbystřil pozornost.

Bandita se zastavil před Manuelou Galvezovou. Když dívka sáhla po hrnku, opět jej pustil na zem.

Massimo se ďábelsky rozesmál.

„Hej, ty bastarde!“ vykřikl Briel.

Muž, který už podruhé vylil Manuele vodu před očima, se otočil.

„Slízej to, pse!“?

Massimo se pomalu zvedl, promnul si oči a dal si ruce v bok.

„Nerozuměls mi, pse?“

Mexičan sebou trhl a tázavě pohlédl na generála. Massimo nereagoval.

Briel bleskově tasil kolt a vypálil na Mexičana, který stál jen dva kroky od Manuely.

Ozval se bolestný výkřik. Muž zavrávoral, jako by ho zasáhla neviditelná pěst, a skácel se k zemi. Chvíli se svíjel, ale po chvilce se ztěžka posadil. Na pravém rameni mu prosakovala krev.

„Řekl jsem, abys to vylízal, ty pse!“

Mexičan se po čtyřech jako pes připlazil k místu, kam vylil vodu.

Massimo zavyl nevolí, když viděl, jak se jeho muž ponížil. Vytáhl revolver a o dvě vteřiny později byl bandita mrtvý.

Tentokrát se rozesmál Briel. „Páchnou jako psi a chovají se jako psi,“ poznamenal, zatímco koutkem oka registroval, že jeho lidé mají prsty na spouštích. Massimo ho tedy nemohl překvapit. „Říkal jsem ti, že Manuela patří mně. Nikdo jí nezkřiví ani vlas. Ať jí přinesou vodu, generále.“

Masimo sebou trhl, jako by jej někdo udeřil bičem. Rozhlédl se a s nelibostí zjistil, že legionáři jsou odhodláni ke všemu. Bylo mu jasné, že může dojít ke krvavé lázni, pokud nebude opatrný. Už dlouho legionáře nazýval zbabělci a slabochy a zesměšňoval je, jak jen to šlo. Teď mu to mohli vrátit. A Massimo si ztráty nemohl dovolit. Na to měl příliš ambiciózní plány. Až vyřídí Galveze, bude muset vymyslet další výnosnou akci. Čert ví, jak dlouho ještě budou neklidné časy v Mexiku trvat. Každopádně však odtud, až se situace uklidní, chtěl zmizet jako bohatý muž.

„Přineste tomu děvčeti vodu!“ zabručel a vztekle strčil kolt zpátky do pouzdra. Poté se obrátil, vrátil se ke svému stanu a posadil se k láhvi tequily.

Jeden z jeho mužů si pospíšil přinést Manuele vodu. Tentokrát už nevylil ani kapku.

Briel přišel k Massimovi. Zastavil se krok od něj a vrhl na tučného generála sžíravý pohled.

„Nemáme se moc v lásce, tlusťochu, „ poznamenal. „Hned jak ta věc s Galvezem bude za námi a my budeme mít jeho zlato, se naše cesty rozdělí. Nezkoušej proti nám žádné triky, generále. Trpce bys toho litoval. Moji muži se mají na pozoru a nespouští tvé lidi z očí.“

Massimo chtěl něco říct, ale předběhla ho Manuela Galvezová.

„Ještě se ho zeptej, jaké zlato tím myslel, Francouzi.“

Massimovi poklesla spodní čelist. Přivřel oči a jizvy v jeho obličeji se náhle začaly lesknout.

„Zeptej se ho, jaké zlato tím myslel, Francouzi!“

„Zlato, které tvůj otec uloupil Francouzům,“ odpověděl jí místo Massima Briel.

Manuela se zasmála. Nejprve tiše, potom hlasitěji, aby se potom opět odmlčela.

Upřeně hleděla na Briela.

„Zbláznila se,“ řekl Massimo, „totálně se zbláznila. To bude asi tím sluncem.“

Hovořil klidně, bez náznaku hněvu.

Briel si prohrábl vlasy.

„Až si rozdělíme kořist, tak se rozejdem,“ dodal Massimo dříve, než se ho Francouz mohl zeptat na zlato, které ve skutečnosti neexistovalo. „Souhlasím s tím, Francouzi. Rozejdeme se jako přátelé. O.K.?“

„Dobrá,“ odpověděl Briel a strčil revolver do pouzdra. Otočil se a vrátil se ke svým lidem.

Manuelina otázka jen zvýšila jeho nedůvěru vůči generálovi. Byl přesvědčen, že tu něco nehraje. Musel si, někdy později, s Massimem promluvit. Vůdce banditů mu musel nalít čistého vína.

Massimo zmizel ve svém stanu poté, co zavrčel na muže u povozu, ať si pohnou. Chtěl vyrazit co nejdřív, aby už konečně mohl vyřídit tu věc s Galvezem a mít to všechno za sebou. Navíc dobře věděl, že takovéto prostoje mohou jenom zvýšit nervozitu mezi jeho muži.

+ + + + +

Rafael Galvez byl neklidný. Nedokázal si to nijak vysvětlit, protože se nestalo nic zvláštního. Reales ani bandité nebyli na obzoru a i většina raněných už byla v pořádku. Pouze se dvěma muži měli problémy. Jeden umíral a druhého chtěl Galvez vzít sebou, pokud by to jen bylo možné.

Všechno tedy Galvezovi hrálo do karet, a jeho se přesto stále více zmocňovaly obavy. Něco viselo ve vzduchu. Někteří lidé dokáží instinktivně vytušit nebezpečí a Rafael k nim patřil.

Dvě hodiny pobíhal jak postřelený dravec po táboře a staral se o věci, o které se vůbec starat neměl - jenom proto, aby přišel na jiné myšlenky.

Nepodařilo se mu to. Duchem byl stále v San Juan del Rio, u své dcery a známých. Cítil, že se něco stalo, ne věděl to, bezpečně to věděl. Diego Rivera přijel do vesnice příliš pozdě. Stalo se něco strašného.

Svěřil se se svou zlou předtuchou Vazquesovi, a ten jen odevzdaně pokýval hlavou.

„S tím už stejně nic neuděláme, Rafaeli,“ řekl, „na to nemáme nejmenší vliv.“

Vazques měl samozřejmě pravdu. To, co se v San Juan del Rio stalo, bylo mimo dosah jejich moci. Některé věci, které s tamními událostmi souvisely, však přesto ještě ovlivnit mohli.

„Chci, abys převzal velení,“ řekl Galvez.

„Cože? Tvé místo je…“

„…mé místo může převzít každý, compadre.“

Vazques se mlčky díval na Rafaela a věděl, že jeho velitel dospěl k nezvratnému závěru.

„Diego Rivera a ty dívky?“

Galvez zamyšleně přikývl. „A Massimo,“ podotkl. „Podle našich informací nám je v patách. To znamená, že byl i v San Juan del Rio.“

„A jestli tam Diego Rivera nepřijel včas, tak…“

Vazques to nedořekl, ale bylo jasné, jak to myslel.

„Ať už se tam stalo cokoli, tak Massimo vzal dívky jako rukojmí a pokusí se nás vyšachovat. Chce mou hlavu, Vazquesi, a chce nás porazit. Věří, že nás pomocí našich dětí zažene do kouta. Nikdo z nás nemůže říct, jak bude reagovat, až bude postaven před tu hroznou volbu.“

Duchem nepřítomný Vazques pomalu přikývl. „A ty se chceš postarat o to, abychom před tu volbu postaveni nebyli?“

„Ano.“

„Chceš obětovat sebe - i dívky?“

„Ano!“

Rafael nepřemýšlel ani vteřinu. Vědomí, že něco musí podniknout, přičemž nevěděl co, ho znervózňovalo. Teď, když se definitivně rozhodl, byl klidnější.

„Ano,“ opakoval. „Jestli to musí být, pak ty dívky zabiju a obětuju se. Nikdo vás pak nebude moci postavit před tu krutou volbu. Naším úkolem je přijít Pacu Caminosovi na pomoc. To provedeš ty. Znáš cestu do Tequisu a jsi zkušený. Nechci, aby tě něco zastavilo.“

„A Azuela?“

„Ty jsi nový jefe. Na tobě je, co mu řekneš, amigo. Tierra y Libertad. Pacovi stateční chlapci potřebují pomoc. To je teď to nejdůležitější. Jestli to všechno dobře dopadne, tak se k vám později připojím. Jestli ne, tak mě oplakejte, ale až budete vy i Paco Caminos v bezpečí.“

„To je rozkaz, Galvezi?“

„To je rozkaz!“

Vazques zavrtěl hlavou. „Vezmi si s sebou aspoň pár mužů.“

„Ne,“ opáčil Galvez. „Každý, kdo udrží zbraň, musí pomoci Caminosovi. Těch několik mužů, které bys poslal se mnou, by vám mohlo chybět a mně by stejně nepomohli. Zemřeli by zbytečně. Rozumíš?“

„Ano,“ přisvědčil Vazques. „Kdy…?“

„Odjedu hned. Každá minuta, možná každá vteřina může být důležitá.“

Galvez položil svému příteli ruku na rameno. Pak se otočil a zamířil ke svému koni. Vyšvihl se do sedla a vyrazil pryč, aniž se ohlédl.

V táboře, který opouštěl, panoval klid. Rozhodl se udělat to, co udělat musel. Byla to jeho povinnost

+ + + + +

Diego Rivera je uslyšel dřív, než je spatřil. Krajinou se ozývalo skřípání povozu. Bezpochyby někde museli zastavit, protože jinak by touto dobou museli Massimovi bandité být už mnohem severněji.

Do západu slunce zbývala už jen hodina.

Rivera mířil do hor, aby odtud měl lepší rozhled. Chtěl Massimovu bandu vidět, musel vědět, co dělají. Mnoho času mu nezbývalo. Pokud se bandité nezastaví, mohli by být u Grande Palo Alto už zítra.

A to Diego nesměl připustit. Nedokázal zabránit masakru v San Juan del Rio, a jestli nechtěl zcela ztratit tvář, pak musel Massimovi znemožnit, aby použil dívky jako návnadu na Galveze.

„Jestli nám nebudeš moct pomoci, tak nás zabij,“ řekla mu Manuela Galvezová.

Diego se usmál. Nejenže byla tak krásná, ale navíc jí nechyběla ani odvaha a odhodlání zemřít za věc, za kterou bojoval její otec. Lepší ženu by si ani nemohl přát.

Ano, pohrával si s myšlenkou, že se mu líbí. Ba co víc. Pokud k sobě měl být poctivý, tak musel přiznat, že se do ní zamiloval hned, když ji spatřil.

Potřásl hlavou. Ne, na to teď nesmí myslet. Vede život, který není pro ženy. Vázat se s některou z nich by bylo nezodpovědné. Aspoň zatím. Možná, až skončí válka a Benito Juarez opět vtáhne jako prezident do Mexico City, možná pak se všechno změní.

Stoupal do strmého suťového svahu. Náhle se pod kopytem jeho hnědáka uvolnil kámen a zřítil se do hlubiny, přičemž s sebou strhl další.

Diego tiše zaklel. To pro něj mohlo být nebezpečné. Kamenná lavina ho mohla prozradit Massimovi. Jistě, už za ním poslal těch pět mužů, ale jeho nedůvěra se nedala odhadnout. Bylo možné, že Massimo tušil, že neuspěli.

Diego popohnal hnědáka k vyššímu tempu. Musel výš do hor, aby odtud získal přehled o situaci. Právě teď, potom, co se zřítila kamenná lavina, pro něj bylo důležité vědět, co se děje dole.

Hnědák s námahou zdolával strmý svah. Zpod jeho kopyt se neustále odvalovaly kameny a padaly do údolí.

A pak Diego konečně dorazil na vrchol hřebene. Zastavil a seskočil ze sedla. Z hřebene se mu naskýtal ideální rozhled po kraji.

Massimovi bandité stáli na místě. Více než padesát jezdců hledělo vzhůru, k němu.

Ta lavina jim pochopitelně neunikla. Massimo nevěřil, že to způsobilo nějaké zvíře. Tlustý generál byl nedůvěřivý jako žárlivá žena.

Diego si utřel zpocené čelo. Zatím měl štěstí, těch pěti pronásledovatelů se zbavil a uvěznil je v kaňonu. Nyní však zase začaly problémy.

Nesměl ohrozit ty dívky. Massimo by byl schopný je nasadit jako živé štíty, i proti němu.

Viděl, že obtloustlý vůdce banditů rozčileně gestikuluje. Několik jezdců vyjelo z hlavního houfu a vydalo se do hor.

Diego se usmál. Pevněji stiskl pažbu winchestrovky a zhluboka se nadechl. Šli po něm a možná ho i najdou. Ale jenom, ať přijdou, však jim přichystá přivítání, jaké si zaslouží! Nemínil se před nimi schovávat. V San Juan del Rio zažil, čeho jsou tito bandité schopní. Stejně bestiálně jako k vesničanům, by se zachovali i k těm třem dívkám. Možná, že Manuela měla pravdu: snad ji měl raději zabít, než nechat v Massimových rukách!

Diego chvíli jezdce sledoval, a podle toho, jak se snažili najít cestu do hor, viděl, že se v tom kraji vůbec nevyznají. Byla to sebranka z nejrůznějších koutů Mexika, která vysávala místní lid jako upíři.

Mohl se jim snadno vyhnout a oklikou se dostat zpátky k Massimově bandě.

Jeho pohled ulpěl na povozu, který jel uprostřed houfu jezdců. Pár jich Massimo vyslal dopředu jako předvoj, další jim kryli záda. Tlustý generál nechtěl ztratit svou cennou kořist, kterou tolik potřeboval jako zbraň proti Galvezovi.

Diego pohlédl k nebi. Za hodinu bude tma. Pak by se snad mohl k tomu povozu dostat.

Vyzbrojen byl dostatečně, navíc měl v sedlové kapse ještě několik tyček dynamitu, které mohl eventuálně použít.

Opět se vyšvihl do sedla svého hnědáka a vydal se směrem k jezdcům, kteří po něm pátrali. O něco později však odbočil a elegantně je objel. Zatímco tito Massimovi honicí psi hledali jeho stopy v místech, kde jeho hnědák nechtě spustil kamennou lavinu, on už z bezprostřední blízkosti pozoroval generálův houf.

+ + + + +

Když se bandité zastavili, věděla Manuela proč. Jezdci, které Masimo poslal za mesticem, nebyli úspěšní. Ten mladý muž, kterého tolik obdivovala a který se jí tak líbil, dokázal své pronásledovatele setřást.

Neopustil ji.

Po dlouhé době opět pocítila naději. Ten muž bude riskovat vše, aby jim pomohl.

Povoz ujel ještě několik metrů, načež se zastavil.

Manuela vyhlédla dírou v plachtě ven. Napravo od ní se tyčily hory, v nichž se skrýval onen mestic. Před nimi se zvedal průsmyk, za nímž ležel jejich cíl - Grande Palo Alto.

Někdo odhrnul plachtu. Byl to Massimo. Viditelně jím lomcoval vztek. Leskly se mu jizvy a jeho tvář byla zkřivena nenávistí. Seděl na svém bělouši a nenávistně hleděl na Manuelu.

„Je mi jedno, kdo to je, chico,“ zavrčel samozvaný generál. „Dostaneme ho a stáhneme z něho kůži zaživa.“

Manuela se usmála, čímž Massima rozzuřila ještě víc. Za to, že jí ještě nic neudělal, mohla děkovat Jacquesi Brielovi, který se právě objevil vedle Massima.

„Víš, kdo to je?“ zeptal se Massimo.

„Nevím, o kom mluvíš,“ odtušila Manuela a vzdorně trhla hlavou.

„Včera v noci nožem zabil jednoho z mých mužů. Musel být u vozu. Mám si znovu vzít tu mladou chicu?“

Maria věděla, koho tím myslí. Narovnala se, opřela se zády o bočnici povozu a vyděšeně pohlédla na Manuelu. Nic neřekla, ale její oči Manuelu prosily o to, aby mu v tom nějak zabránila.

„Podívej na ni,“ zašklebil se Massimo. „Ta chica už se nemůže dočkat, až se mnou půjde do stanu.“

Generál natáhl svou sádelnatou, špinavou ruku a kývl na Marii.

Ta vstala, a jak jí to dovolily řetězy, kráčela směrem k němu.

Manuela na ni pohlédla. Strach náhle z Mariiných očích zmizel. Vyzývavě pohlédla na Massima a ještě vyzývavěji prohodila: „Kdy? Kdy mě zase vezmeš k sobě do stanu?“

S takovou reakcí bandita nepočítal. Trhl sebou. Něco tady nehrálo. Jestli to děvče nemá strach, pak to musí mít nějaký důvod.

„Hned, jestli chceš,“ odsekl.

Maria přikývla. „Dobrá, generále,“ řekla a ukázala na řetězy, jimiž měla spoutané nohy. „Ale nejdřív mi budeš muset sundat pouta.“

Massimo zaváhal a Briel se provokativně zasmál. „Co je?“ zabručel. „Nemůžeš jí přece slíbit něco, co nemůžeš splnit.“

Massimovi zrudly jizvy. Prohrábl si své mastné vlasy a po chvíli vztekle mávl rukou.

„Později,“ zavrčel. „Hned, jak budeme mít toho psa, co je nám v patách od San Juan del Rio. Pak budeš moct přihlížet, jak z něj budu stahovat kůži.“

Obrátil bělouše a odjel pryč.

„Podvede tě,“ řekla Manuela, když ho Briel chtěl následovat.

„Cože?“

„Podvede tě, Francouzi. Vykládá vám pohádky o zlatě, které máš ty a tvoji muži dostat, ale ve skutečnosti vám ho nikdy nedá.“

Briel přikývl. „Jistě, bude se snažit nechat si ho pro sebe, chico.“

Manuela zavrtěla hlavou. „Jak by si mohl nechat pro sebe něco, co neexistuje?“

Briel sebou trhl. Obličej mu ztvrdl do kamenné masky a jeho pevně sevřené rty připomínaly náboje do koltu. „Chceš mezi nás zasít svár a nejistotu, chico. Ale to se ti nepovede.“

„Galvez je můj otec. Říkám ti, že nemá žádné zlato. Jenom zbraně, které ukořistil na Francouzech. Pro Massima mají cenu zlata.“

Nerozuměl jí, nebo ji nechtěl rozumět. Svraštil čelo a nechápavě na ni pohlédl.

„Prodá ty zbraně za spoustu peněz monarchistům,“ dodala Manuela. „A navíc chce shrábnout odměnu, kterou Maximilián vypsal za hlavu mého otce.“

„Nevíš, o čem mluvíš!“

„Pošle vás do boje, aby šetřil vlastní lidi, Francouzi! Vy za něho máte udělat černou práci a on pak shrábne zisk. Proto ti slíbil zlato, které neexistuje.“

Briel sklonil hlavu. To děvče mluvilo přesvědčivě. Přemýšlel, zda má Manuela důvod mu lhát. Ve své situaci by si tím nijak nepomohla.

„Není žádné zlato, Briele,“ opakovala Manuela. Na druhou stranu si uvědomoval i to, že chtěla mezi něj a Massima vrazit klín, chtěla ho poštvat proti Mexičanovi a spatřovala v tom jistou šanci pro sebe a pro své přítelkyně.

Pokud by Briel s Massimem proti sobě bojovali, měl by mestic mnohem větší naději je osvobodit.

Brielův pohled sklouzl k Marii a Dolores. „Co o tom víte?“

Maria si opět lehla na dno vozu a tiše se zasmála. Dolores zavrtěla hlavou. „Není žádné zlato,“ opakovala Manuela. „Galvez žádné zlato nemá.“

„Ale má zbraně, a ty se dají prodat monarchistům za kopu peněz,“ řekl Briel a utřel si zpocené čelo. „Jestli to proklaté zlato neexistuje, tak si moji lidé vezmou ty zbraně.“

„Ty chceš obchodovat s reales, Francouzi? Vždyť jsi i se svými muži dezertoval. Postaví tě ke zdi.“

Ačkoli si právě otřel čelo, okamžitě mu na něm vyvstaly nové krůpěje potu. Zmocnila se ho nejistota. Pokud měla Manuela pravdu, tak se nacházel v prekérní situaci. Reales si znepřátelil tím, že i se svými legionáři zběhl, juaristy krveprolitím v San Juan del Rio. Udělal chybu a už ji nemohl napravit. Zachvěl se hněvem. Za všechny problémy mohl poděkovat Massimovi. Falešným slibem ho přiměl dělat věci, kterých teď litoval.

„Ještě máš čas zmizet, Francouzi. Jestli nás osvobodíš a necháš nás běžet, pak budeš mít jistotu, že tě náš otec a jeho přátelé nebudou pronásledovat.“

Když se Briel pobaveně zasmál, uvědomila si, že udělala hloupost. Briel byl jedním z viníků hrůz v San Juan del Rio. Její otec a jeho muži mu to nikdy neodpustí. Nesmí mu to odpustit.

„Neboj se, chico, mě ještě něco napadne,“ řekl Briel. „Nenechám tě běžet. Chci tě.“

Manuela na něj pohlédla a přikývla. „Můžeš mě mít,“ zamumlala. „Kdykoli chceš. Ale pusť mé přítelkyně.“

„Mně nebude žádná zatracená chica říkat, co mám dělat,“ zavrčel Francouz, vztekle obrátil koně a vydal se za Ricem Massimem.

Manuela za ním zamyšleně hleděla. Věděla, že se vrátí. Musí ho poštvat proti generálovi, nebo vymyslet něco jiného.

Jistě, mestic byl někde blízko, ale jen na něj Manuela sázet nechtěla.

+ + + + +

Diego Rivera objel své pronásledovatele a nyní se blížil k Massimovu houfu, zatímco jezdci, kteří ho měli najít, se od něj vzdalovali. Hordu sice ještě neviděl, ale věděl, kde je, a hlavně, kam míří. Cítil je.

Slunce již zapadlo za hory, do kraje se vkrádaly první stíny noci.

Diego si krátce odpočinul ve skalním výklenku, a pokračoval v cestě.

Massimo nechtěl ztrácet čas, takže se nezastavoval. Diego si musel pospíšit, aby ho dohnal.

+ + + + +

Rafael to sice nevěděl, avšak tušil, kudy táhne Rico Massimo se svými lotry. Mířil k jeho oddílu přebývajícímu u Grande Palo Alto.

Galvez pomyslel na Diego, na svou dceru a na vesnici. Muselo se stát něco hrozného, s tím už se smířil. Nedělal si o životě iluze. Stejně tak však byl přesvědčen, že Massimo neublížil jeho, Vazquesově a Azuelově dceři. Chtěl je použít jako rukojmí. Massimo byl odjakživa zákeřný lump, který se vyhýbal otevřenému boji.

Zamyšlen hleděl před sebe. Pomalu se stmívalo. Nešetřil sebe ani koně. Jestli se vydal správnou cestou, tak brzy musel narazit na bandity.

Sáhl do sedlového pouzdra a zkontroloval winchestrovku. Seděla v pouzdře dobře, takže ji mohl rychle vytáhnout, stejně tak jako oba revolvery, které nenosil z marnivosti, ale proto, že pravou rukou dokázal tasit stejně tak dobře jako levou.

Všechno měl pečlivě připravené. Chyběl už jen nepřítel. Galvez po ničem tolik netoužil jako po setkání s bandity.

Nechal svého šedáka, aby si sám vybral nejvýhodnější a nejbezpečnější cestu skalním labyrintem. Jen občas korigoval jeho směr, když šedák příliš uhnul. Cíl ležel přímo před ním.

Massimo musí překonat suťové pole, pak bude mít hory před sebou a dvě možnosti, jak se dostat ke Grande Palo Alto.

Dvě možnosti, to byl vabank, na který musel Galvez přistoupit, pokud by Massima nezastihl ještě na suťovém poli.

Uvolnil šedákovi uzdu a pobídl ho k rychlejšímu tempu. Stmívalo se a kůň nemohl běžet tak rychle jako za světla. Rafael nemohl riskovat, že si v té tmě zlomí nohu. Pokud by se mu v horách něco stalo, všechno by bylo ztraceno.

Šedák si sám volil cestu a Galvez mu ponechával maximální volnost. Vypadalo to, jako by zvíře samo vědělo, co je ve hře.

Galvez právě projížděl po úzké stezce, když uslyšel dusot kopyt.

Okamžitě zastavil a posléze zamířil do skal. Musel najít místo,

kde by se mohl ukrýt. Jezdci byli někde před ním. Galvez si byl jist, že to jsou oni. Věděl, že v okolí se nenacházejí žádní juaristé. Mohlo se tedy jednat pouze o reales. Musel se jim vyhnout.

Napravo od něj se černala ve skále jeskyňka, dost široká pro koně i jezdce. Když do ní zajel, zjistil, že může být tak tři čtyři metry hluboká.

Položil šedákovi dlaň na nozdry.

Nepřátelští jezdci ho nemohli vidět, avšak pokud by se nějak prozradil, byl by ztracen.

Zatajil dech a opatrně slezl ze sedla. Vytáhl oba revolvery z pouzder a připlazil se ke vchodu.

Slyšel hlasy pravděpodobně čtyř jezdců. Přesně to zjistit nemohl.

„Ten zatracený mestic musí být někde poblíž!“ řekl jeden z nich.

Další zaklel.

„Nebo nás objel a je za námi.“

„Toho bysme si museli všimnout.“

Někdo se zasmál a dodal: „Je jako duch. Unikl našim lidem v San Juan del Rio. A těch pět, které jsme za ním poslali, už je asi taky na pravdě boží.“

Galvezovi spadl kámen ze srdce. Ti muži, kteří stáli před jeskyňkou, hovořili o Diegu Riverovi, o tom Rafael nepochyboval. Diego přijel do vesnice pozdě, ale nevzdával se. Mladý mestic byl banditům v patách a možná plánoval to samé, co on sám: osvobození dívek. Ano, bezesporu je chtěl osvobodit a tak vyrvat Massimovi trumf z ruky.

„Možná bysme se měli vrátit,“ navrhl kdosi.

„Nesmysl, pojedeme dál. Jestli na toho bastarda do hodiny nenarazíme, tak se vrátíme.“

Rafael se přitiskl k zemi. Nebylo pochyb o tom, že Diego Rivera své pronásledovatele přelstil. Musí na něj narazit, pokud bude pokračovat dál k banditům.

„Jestli pojedeme dál, tak si v té tmě tak akorát zlámeme vaz,“ namítl kdosi.

„Uděláš to, co ti říkám, nebo tě předhodím Massimovi k snídani.“

Po několika vteřinách jezdci odjeli pryč. Po nějaké době dusot kopyt utichl. Teprve poté Rafael vyvedl svého šedáka z úzké jeskyňky ven.

Massimovi muži sice odjeli, ale stále pro Galveze znamenali nebezpečí. Za hodinu se chtěli obrátit a jet zpátky. Hodina, to byla zatraceně krátká doba.

Rafael se vyšvihl do sedla a vyrazil. Musel najít Diega. Společně by jejich šance byly větší.

+ + + + +

Rico Massimo toho večera nebyl příliš hovorný. Schlíple seděl na svém bělouši a tvářil se kysele. Neustále se rozhlížel po horách, které se vypínaly k nebi ani ne půl hodiny od místa, kde se nyní jeho banda nacházela.

„Kdyby ti tvoji chlapi toho bastarda v San Juan del Rio zabili, tak jsme se ním teď nemuseli zdržovat!“

„A co těch tvých pět hňupů, kterés za ním poslal, Rico? Copak jim se podařilo víc?“

„Nemluv o mých lidech jako o hňupech!“

Jacques Briel se tiše zasmál a kývl na povoz, za nímž jeli. „Je nás víc než padesát,“ prohodil. „To máš strach, že tě jeden zatracený mestic připraví o kořist?“

Massimo mlčel. Úkosem pohlédl na Francouze. Něco se mu na něm nelíbilo. V posledních dnech se Briel změnil. Skoro to vypadalo, že ho prohlédl.

„Nepřipustím, abys Manuelu Galvezovou použil jako rukojmí s těmi dalšími dvěma děvčaty, generále,“ řekl Briel po chvíli tíživého ticha. „Patří mně. Nechci, aby se jí kvůli tobě něco stalo.“

Massimo prudce zastavil a vztekle se obrátil na Briela. „Ty mi nebudeš dávat rozkazy, ty žabožroute!“

„Je to moje kořist nebo ne?“

„Bude tvoje, ale až to všechno bude za námi. Až vyřídíme Galveze a dobudeme ty francouzské zbraně a…“

„A jeho zlato?“ otázal se legionář, když se Massimo poněkud zarazil.

„A jeho zlato,“ dodal Mexičan pevným hlasem.

Znělo to opravdu přesvědčivě. Briel nevěděl, jestli mu má věřit nebo ne. Možná, že to zlato existuje a Manuela se ho jen pokoušela poštvat proti generálovi.

„Vím, že žádné zlato není, Rico.“

Massimovi se zablesklo v očích.

„Kdo to říká?“

„Vím to.“

„Odkud to víš?“

„Munice a zlato se v Maximiliánově armádě nikdy nepřepravují společně,“ odvětil Briel. „Nikdy.“

Massimo se poškrábal na jedné ze svých jizev a přivřel oči. Poté kývl směrem k povozu.

„Namluvila ti to ta chica, Francouzi, a ty jsi dost hloupý na to, abys jí věřil.“

„Vím to,“ tiše opakoval Briel a obezřetně se rozhlížel.

Kolem něj jeli Massimovi lidé, legionáři se drželi na čele kolony.

„Možná to je pravda, Francouzi.“

Briel přikývl. „Samozřejmě,“ prohodil. Válčil už dost dlouho na to, aby věděl, že jeho pozice je v této chvíli velmi špatná. „Bude lepší, když se to moji lidé nedozví.“

Massimo se zašklebil a zavrčel: „Ty jim to vyzvoníš, kaprále. Nevěřím ti!“

Nevěřím ti! To v takové situaci znamenalo rozsudek smrti.

Briel jednal rychle. Vrhl se z koně na zem a unikl tak kulce, kterou po něm kdosi vystřelil zezadu. Massimo zařval. Briel zvedl kolt a dvakrát vystřelil. Dva Mexičané se skáceli z koní. Byli mrtví, ještě než dopadli na zem. Massimo, na kterého Briel střílel, však kulkám unikl. Stejně bleskově, jako se Briel vrhl z koně, pobodl tlustý generál svého bělouše do slabin a vyrazil vpřed.

„Legionáři!“

Skalami zazněl Brielův výkřik.

„Legionáři!“

Ještě jednou se kaprál převalil a unikl tak smrtícím kulkám. Narazil však přitom hlavou do skály. Zatmělo se mu před očima. S vypětím všech sil zůstal při vědomí. Věděl, že kdyby omdlel, nikdy by se už neprobudil. Právě zalézal za balvan, když ho zasáhla kulka.

Její náraz ho katapultoval kýženým směrem.

Paradoxně se tak díky kulce ocitl v bezpečí. Prozatím. Dělaly se mu mžitky před očima, a tak jen nezřetelně viděl stíny dvou Mexičanů, kteří se ho snažili obejít.

Zvedl revolver a o dvě vteřiny později Massimo přišel o další dva muže.

Ostatní bandité utekli jako jejich vůdce. Francouzovi se zdálo, že jejich postavy splývají s temnotou. Opatrně vyhlédl zpoza balvanu. Pět kroků od něj stál jeho kůň. Náhle třeskl výstřel a zvíře se skácelo k zemi.

Ozval se Massimův ďábelský smích.

Brielovi naskočila husí kůže. Zmocnil se ho děs, jaký dosud nepoznal. Zapomněl dokonce i na bolest hlavy.

Znovu zazněl Massimův smích a rozhostilo se ticho. Ne ve skutečnosti, ale Briel už nic neslyšel. Pouze do jeho podvědomí doléhalo skřípání vozu. Massimo ho oloupil. O všechno. O zlato, o Manuelu, o jeho vlastní život. Byl zraněný a oni ho tam nechali jako prašivého psa. Bez koně a bez vody. Supům napospas.

Zmocnil se ho hněv. Zvedl revolver a vystřílel jeho bubínek, aniž by tím něco dokázal. Povoz i jezdci již byli příliš daleko.

Schoulil se za balvan. Náhle uslyšel šramot. Vytáhl kolt a zmáčkl spoušť. Ozvalo se cvaknutí. Úderník dopadl na prázdnou komoru.

„Máš jenom šest nábojů a jeden život, legionáři!“

Briel se otočil a vykřikl. Hleděl do ocelové tváře muže, kterého už kdysi potkal.

V San Juan del Rio. Tenkrát ho jeho lidé mučili a svázaného ho nechali v kapličce, aby tam pomalu umíral.

Ano, byl to ten mestic!

Briel hleděl do ústí winchestrovky.

Zavrtěl hlavou.

„Kdo ksakru jsi a co po mně chceš!“ Jeho prsty křečovitě sevřely skálu.

„Jsem Diego Rivera a chci tebe!“

Schoulený Briel se narovnal. Diego se přitom hlavní dotýkal jeho obličeje.

Legionář se náhle rozchechtal.

„Přišels příliš pozdě, Rivero, příliš pozdě! Massimo na mě poštval své psy.“

Diego si k němu dřepl. Jediný pohled mu stačil na to, aby zjistil, že Francouz je v posledním tažení. Jednou nohou už byl v pekle.

Diego natáhl ruku směrem, kam odjel Massimo. „Chci ty dívky. Ty dívky a toho vraha!“

„Zabiješ ho?“

Diego přikývl a odsunul si sombrero do zátylku.

„Jsi sám, mestici,“ hlesl Briel. „Nemáš šanci.“

„Možná ano, když mi pomůžeš. A třeba to pomůže i tobě, až staneš před Stvořitelem a ten se tě bude ptát na tvé dobré skutky.“

Brielův smích se změnil v kašel.

„Musíš se dostat k tomu vozu,“ řekl slábnoucím hlasem. Ačkoli se snažil lokty přidržovat skály, ochabl a zhroutil se.

„Ještě není ten správný čas, abys odešel do pekla, Francouzi,“ řekl Diego. „Ještě chybí ten dobrý skutek.“

„Musíš se dostat k tomu vozu,“ opakoval Briel. Už mu téměř nebylo rozumět. „Má dvojité dno, mestici. Ty dívky sedí na bednách s dynamitem.“

„Cože?“

„ Sedí na bednách s dynamitem,“ řekl legionář. „Snad budeš mít štěstí, mestici, a vyhodíš je všechny do vzduchu!“

Diego se k němu sklonil, protože viděl, že Francouz chce ještě něco říct. Možná mu i chtěl něco povědět, ale smrt byla rychlejší. Strnulé, již nevidoucí legionářovy oči zíraly na hvězdami posetou mexickou oblohu.

Rivera se narovnal. Chtěl vstát, když tu si všiml dvou stínů.

Massimo je tam zřejmě poslal, aby se přesvědčili, že Briel je mrtvý.

Nocí třeskly výstřely. Kulky se s hvízdáním odrazily od skály. Jedna z nich minula Riveru jen o centimetry.

Vyskočil zpoza balvanu a dvakrát vypálil z winchestrovky.

První Mexičan zemřel tiše, druhý řval bolestí, než se zhroutil a zůstal bezvládně ležet.

Diego si opět dřepl za balvan. Byl opatrný. Možná je tam ještě někdo další.

Uplynulo několik vteřin. Nic se nedělo. Z dáli se slabě ozývalo skřípání povozu, v němž byly drženy dívky. Na bednách s dynamitem, jak tvrdil Francouz.

Diego mu věřil. Massimo Briela podvedl a smrtelně zranil. Neměl důvod lhát. Naopak, myslel jenom na pomstu a možná mu ukázal jediný způsob, jak ji provést.

Diego vstal a tiše hvízdl. Z temnoty se vynořil stín jeho koně, jehož kopyta, tak jako předchozího dne v horách, ovázal cáry staré deky.

Když sáhl po uzdě, spatřil stín, který se neslyšně plížil tmou. Okamžitě zvedl pušku.

Proč hned nevystřelil, sám nevěděl. Snad to bylo tím, že ten stín se blížil ze směru, odkud bandity nečekal.

To zachránilo Rafaelu Galvezovi život.

„Diego!“

Rivera sklonil winchestrovku. Rozbušilo se mu srdce. Přivřenýma očima hleděl na Rafaela Galveze, který se náhle vynořil ze tmy. Hřbetem ruky si utřel zpocené čelo.

„Dios!“ zašeptal. „Ty nejsi duch, jefe?“

„Ještě ne,“ tiše odvětil Galvez. Seskočil z koně a objal ho. Měl radost, že ho znovu vidí.

„Kde jsou ostatní?“ otázal se Diego, rozhlížeje se po temnotě.

„Na cestě do Tequisu, aby tam pomohli Pacu Caminosovi a jeho lidem,“ odpověděl Rafael. „Jsme jenom dva.“

„To je posílení o sto procent,“ řekl Rivera a poněkud vyčerpaně se opřel o skálu. Ukázal do tmy a dodal: „Nejsou ani deset minut před námi, Galvezi. Musíme je dostihnout, ještě než se dostanou do hor.“

„Víš víc než já?“

„Dívky sedí ve voze. Od Briela, jednoho legionáře, jsem se dozvěděl, že tam sedí na bednách s dynamitem.“

Galvez až překvapivě chladně přikývl. Poté ukázal na bandity, které Rivera vyřídil.

„Massimo je sem poslal, takže čeká, že se vrátí. Myslíš, že to vzbudí jeho nedůvěru, když za sebou naráz uvidí dva jezdce?“

„Ne, když budou mít sombrera těch dvou psů,“ odpověděl Diego.

„To ještě ani zdaleka nemusí znamenat úspěch,“ namítl Rafael.

Diego přikývl. „Mluvil jsem s tvou dcerou. Prosila mě, abych ji i ty dvě další dívky zabil, když je nebudu moct osvobodit.“

Galvez chvíli mlčel, aby pak odvětil: „Pro to jsem se rozhodl i já, když jsem se vydával na cestu, Diego.“

Nečekaje na odpověď pak přikročil k jednomu mrtvému a vzal si jeho sombrero.

„Jeďme, compadre,“ zvolal poté. „Ať to máme za sebou!“

+ + + + +

Když se Massimo otočil a spatřil oba jezdce, kteří se beze spěchu blížili k ostatním, jel asi dvacet metrů před povozem s dívkami. Spokojeně se usmál. To, že se ti dva vraceli, znamenalo, že ten parchant Briel je doopravdy mrtvý.

Legionáři, kteří klusali v čele houfu, si dosud kaprálovy nepřítomnosti nevšimli. Později, až si to uvědomí, už ho něco napadne. Vždyť to byli vojáci vychovávaní k poslušnosti. Nezbude jim nic jiného než ho uznat jako svého nového velitele.

Massimo se dmul spokojeností. Pravda, nejdřív byly problémy, ale teď šlo všechno zase jako po másle. Lepší to už ani být nemůže, říkal si Massimo, když se narovnal a mávl na oba jezdce, kteří je doháněli.

Jeden z nich mu odpověděl mávnutím.

Všechno tedy klaplo, pomyslel si samozvaný generál. Pobodl svého koně do slabin a vyrazil vpřed, do čela své hordy.

+ + + + +

Diego Rivera mávl na Massima a stáhl ruku. Nejraději by tomu obtloustlému vrahovi vpálil kulku mezi oči, ale to by byl příliš velký risk.

Rafael hvízdl úlevou i obdivem a jeho prsty, křečovitě svírající winchestrovku, se zase uvolnily.

„Skočil na to,“ prohodil k Riverovi.

Diego se usmíval. Ještě však neměli vyhráno, ještě ani nepřijeli k povozu s dívkami. Dělilo je od něj padesát metrů.

Mezi nimi a povozem však jeli Massimovi lidé.

Ti byli spolu už delší dobu. Galvez s Riverou tedy museli vycházet z toho, že je někdo rychle pozná a zalarmuje ostatní.

Zatím nikdo z nich vážně nepřemýšlel nad tím, jak se k povozu dostanou. Přišel s tím až Galvez.

„Rozdělíme se,“ zamumlal a kývl vpravo. „Objeď ten vůz a zkus se tam dostat z boku.“

Galvez šeptal, protože Massimovi lidé byli velmi blízko.

„Zkus vlézt dovnitř a dej mi znamení. Vyřídím pak tolik banditů, kolik budu moci. Snad se nám pak podaří odjet i s dívkami. Jestli ne, tak zemřeme za svobodu Mexika.“

Diego přikývl. Neváhal ani vteřinu. Strhl hnědáka vpravo a vydal se obloukem k povozu.

Letmým pohledem zjistil, že ho nikdo nepozoruje. Jistě, viděli ho, ale mysleli si, že je jedním z nich, a netušili, jaké nebezpečí pro ně znamená.

Galvez se ztratil, možná zamířil na druhou stranu.

Diego přiměl hnědáka k vyšší rychlosti.

Po chvíli dorazil k povozu.

Téměř minutu jel vedle něj. Chtěl počkat a mít jistotu, že ho nikdo nepoznal.

Nic se nedělo. Muži otupěle hleděli na cestu. Zdálo se, že Riveru nevnímají.

Přijel až těsně k vozu. Klimbající vozka si ničeho nevšiml.

Diego se znovu rozhlédl.

Vzduch za ním byl čistý. Další jezdec byl asi dvacet metrů daleko.

Diego se přiblížil až ke kozlíku a vytáhl nohy ze třmenů. Tiše hvízdl.

Vozka zvedl hlavu a vyděšeně pohlédl do hlavně revolveru, kterým na něj Diego mířil. Jedním gestem mu dal útočník najevo, aby mu udělal místo.

Muž upřeně hledící na hlaveň revolveru přikývl a uhnul.

Diego elegantně přeskočil z koně na kozlík.

„Seňore, nemám s tím vším nic společného,“ řekl vozka plačtivým hlasem. „Možná bude lepší, když si vystoupím. Můžete jet dál sám.“

Diego se usmál a v následujícím okamžiku zasadil banditovi ránu pažbou koltu do hlavy. Muž se sesunul na podlážku kozlíku.

„Manuelo!“ tiše zvolal Diego. „Manuelo!“

Z povozu se ozvaly kroky.

„To jsem já, mestic Diego. Tvůj otec je tady taky.“

Několik vteřin panovalo ticho. Možná mu ty dívky nevěřily.

Diego odhrnul plachtu.

„Por Dios!“ zvolala Manuela. „Tys to dokázal, cariňo?“

Ačkoli se jednalo o vypjatou situaci, neubránil se Diego úsměvu. Řekla mu „cariňo“, miláčku. Byl si jist, že tak ještě neřekla žádnému muži.

„Můžete se zbavit pout?“

„Ne.“

Diego vytáhl jeden ze svých koltů a hodil jej za sebe do vozu.

„Počkej,“ poznamenal. „Vůz má dvojité dno. Někde pod vámi jsou bedny s dynamitem. Podívej se tam, ale pospěš si. Každou chvíli můžou mě nebo tvého otce odhalit.“

Jel s vozem dál za ostatními. Z levé strany přiklusal jezdec. Diego přivřel oči. Teprve po chvíli poznal, že to je Rafael Galvez.

Galvez se na něj díval. Rivera lehce zvedl ruku a dal mu najevo, aby počkal.

Diego si nebyl jist, jestli Galvez tomu znamení rozuměl, protože zpomalil a zmizel.

„Co je?“ zeptal se netrpělivý Diego dívek.

„Objevili jsme ten dynamit,“ odvětila Manuela.

„Co ty řetězy?“

„Půjde to. Dají se roztáhnout hlavní revolveru.“

Diego si utřel pot z čela. Ztěžka oddechoval. Ještě pár minut a pak se to snad podaří, jestli se nic nepřihodí.

„Pospěšte si!“

Z vozu zazněla kletba. Jedna z dívek plakala.

Náhle mu kdosi položil ruku na rameno. Ohlédl se a spatřil Manuelu. Skláněla se k němu. Její něžné, plné rty se chtivě přitiskly k jeho ústům. Objali se. Na několik vteřin vychutnával krásu jejího těla.

„Posaď se na kozlík,“ řekl poté Diego. „A vezmi si to sombrero. Snad tě tak rychle nepoznají.“

Manuela si nasadila sombrero na hlavu, chopila se koltu, který jí Diego podával, a přehoupla se k němu na kozlík.

V zadní části povozu seděla Dolores. Poodhrnula plachtu, aby mohla pozorovat jezdce, kteří jeli za vozem. Manuela jí dala revolver, aby se osvobodila z pout.

„Nepřibližují se,“ řekla Dolores. „Drží se pořád ve stejném odstupu. Vypadá to, že si ničeho nevšimli.“

Diego přikývl. Dívky odkryly dvojité dno povozu. V meziprostoru ležely čtyři bedny s dynamitem.

„Potřebuju dvě minuty,“ poznamenal Diego.

Otevřel jednu z beden, svázal několik tyček dynamitu k jednomu doutnáku a položil je na různá místa v povozu.

„Můžu ti nějak pomoct?“

Byla to Maria. Její tvář byla zalita slzami. Plaše hleděla na Diega.

„O.K.,“ řekl mladý mestic. „Pomoz mi tu bednu strčit pod lavici, chico.“

Společně se dali do práce. Diego vyřezal nožem okrouhlou díru v plachtě. Právě toto místo bude muset trefit, když bude chtít povoz vyhodit do vzduchu.

Celý zpocený vstal.

„Přibližují se, sakra!“ vzrušeně zvolala Dolores a zvedla revolver.

„Nestřílej,“ sykl Diego. „Počkej, až ti dám znamení!“

„Diego!“ ozvala se Manuela.

Mestic se okamžitě vrátil na kozlík. Manuela upřeně hleděla na něco před nimi. Byl to Massimo. Cválal přímo k nim, jako by tušil, co chystají.

„Běž dozadu!“ prohodil Diego.

Chytil Manuelu za ramena, ale ta se jeho sevření bránila. Pak už bylo pozdě.

Massimovi bylo pochopitelně nápadné, že na kozlíku sedí dvě postavy. Měl tam přece být jen vozka.

Massimo pobodl koně do slabin a vypálil na ně, ještě než si mohl být jistý, kdo na tom kozlíku vlastně je.

Kulky hvízdly nad Manuelou a Diegem a protrhly plachtu povozu.

Rivera pomyslel na dynamit. Stačila jedna kulka a všichni mohli vyletět do povětří. Všechno by pak přišlo vniveč.

Zvedl winchestrovku, opřel se o bočnici, aby mohl lépe zamířit, a vypálil.

Po druhé ráně sebou Massimo trhl. Diego ho zasáhl, ale samozvaný generál se dokázal udržet v sedle. Jel dál. V ruce držel kolt, avšak druhá střela se už jen zavrtala do země.

V tom okamžiku na něj zleva vystřelil Rafael Galvez. Rovněž z vozu třeskly výstřely. Dolores

pálila na jezdce jedoucí za povozem.

Diego neměl čas se o to starat, to museli zvládnout Galvez s Dolores.

Massimo stále cválal k nim. Diego už mohl vidět jeho zkřivenou tvář. Zpod sombrera svítily Massimovy oči. Jen s námahou se arcilotr udržel na koni. Krvácel již ze dvou ran v hrudi a přesto stále žil.

„Mestici!“

V palbě zněl jeho řev obzvlášť ohavně.

„Diego!“

Manuela držela v ruce kolt. Nestřílela na něj.

Diego na okamžik pohlédl jinam, a když se znovu otočil na Manuelu, strnul. Dívka byla zraněna. Krvácela z ramene a ruka jí bezvládně visela podél těla. Měla zavřené oči a zatínala zuby.

„Mestici!“

Massimo přijel k vozu, natáhl ruce a skrze plachtu proskočil do vozu.

Diego se ohlédl a viděl, jak Massimo vpadl dovnitř. Bleskově se otočil a vykopl banditovi z ruky revolver. Třeskla rána, ale kulka jen provrtala plachtu.

V následujícím zlomku vteřiny Massima udeřil pěstí do jeho sádelnatého obličeje. Generál narazil zátylkem do podlahy vozu.

Diego se rychle otočil, chytil Manuelu a odtáhl ji z kozlíku do vozu. Křičela bolestí.

Nechal ji tam ležet, sáhl po opratích a po chvíli se mu podařilo spřežení zastavit.

Dolores ještě dvakrát vypálila a poté se rozhostilo mrtvé ticho.

„Diego!“

Nocí zazněl Galvezův hlas.

„Diego!“

„Všechno v pořádku!“ zvolal mestic a vrátil se k dívkám. „Ven z vozu, chicas!“

Seskočil dolů, uvolnil koně z postrojů a utíkal na druhou stranu vozu.

Jako první vyskočila Dolores, následovala ji Maria. Poté se vzadu objevila Manuela. Vrávorala.

„Skoč!“ vykřikl na ni Diego. „Skoč,cariňo!“

Zavřela oči a skočila. Diego ji chytil.

Z mužů jedoucích za povozem už nikdo nežil. Dolores s Galvezem je společně všechny zneškodnili. Nebezpečí však ještě trvalo.

Massimova horda zastavila. Bandité stojící asi dvě sta metrů před nimi obrátili své koně.

Galvez přivedl několik koní. Maria s Dolores na ně dokázaly vylézt samy, Manuelu musel Diego vysadit do sedla před sebe.

„Pryč odtud!“ zvolal a pobodl svého koně ostruhami do slabin.

Galvez s oběma dívkami jej následovali.

Pak se náhle Diego zastavil a ohlédl se.

Viděl mohutný stín Rica Massima, který odhrnul plachtu a vrávoral na boku vozu.

„Mestici!“

Jeho výkřik se nesl noční krajinou. Přehlušil všechny další zvuky, dokonce i jezdce, kteří se před nimi znenadání objevili.

V jejich čele cválal Vazques.

„Mestici!“

Galvez chtěl něco říct. Diego zavrtěl hlavou. Čekal. Pomalu zvedl winchestrovku a namířil na díru, kterou předtím vyřezal v plachtě.

Ještě ne. Ještě byli Massimovi jezdci příliš daleko.

Manuela sténala. Křečovitě se držela hrušky sedla. Upřeně hleděla na Diega. Dívala se do jeho odhodlané tváře a viděla že ho teď v žádném případě nesmí vyrušit.

Vazques a ostatní se blížili.

Rozhodující okamžik.

Massimovi muži přijeli k vozu. Spatřili svého generála a zastavili koně, aby od něj vyslechli rozkazy.

Kolem vozu se shromáždila celá banda.

Diego zaťal zuby a vystřelil.

Pocítil zpětný ráz a v tom momentě zaduněl ohlušující výbuch. Kulka zasáhla bednu s dynamitem, a ten explodoval.

Tlaková vlna srazila Galvezovi sombrero z hlavy. Manuela se pevně přitiskla k Diegovi.

Ten sklonil winchestrovku a strčil ji zpátky do sedlového pouzdra. Poté se chopil dívky a posadil ji před sebe. Něžně ji pohladil po vlasech a řekl jí několik důvěrných slov.

„Vazquesi, přikázal jsem ti…“

Vysoký muž mávl rukou. „Já jsem velitel, já dávám rozkazy, amigo,“ opáčil. „Rozhodl jsem, že do Tequisu pojedeme tudy. Mohl jsem snad vědět, že tě tu potkám, Galvezi?“

Rafael se toporně narovnal v sedle.

„Vamos!“ zvolal. „Vamos, muchachos! Dorazme je!“

Jako bouře se muži přihnali k místu, kde ještě před chvílí stál povoz.

„To je teda zatraceně dlouhá zajížďka do Tequisu,“ poznamenal Galvez a pohlédl na svého přítele.

„Taky jsem to říkal,“ usmál se Vazques. „Ale lidi jsou tak romantičtí. Ještě jednou se chtějí pokochat místní přírodou, než odjedou zemřít.“

Padlo ještě několik výstřelů, ale po té explozi již Galvezovi muži s generálovými vrahy mnoho práce neměli.

„Bolí tě to?“ zeptal se Diego Manuely.

Pohlédla na něj a políbila ho.

„Ne,“ odvětila. „Je to jen škrábnutí. Když jsem s tebou, tak zapomenu na všechno ostatní, Diego.“

Diego ji pevně přitiskl k sobě a přes její rameno pohlédl na Rafaela Galveze, který se na ně chápavě usmíval.