Rex Hayes

Colorado western 051. Vlčí past

V jedné úzké rokli ve wyomingských horách byla nalezena těla tří mužů. Nebyli skalpováni, ale trčely z nich indiánské šípy. Všechno ukazovalo na další zvěrstvo Siouxů. Nikoho by ani nenapadlo, že se jedná o zločin bílého muže. Jenže člověk, který je našel, se tak snadno zmást nedal. Už týdny putoval v sedle svého osla horami, v roztrhaném, mnohokrát zašitém oděvu. Na hlavě měl promáčknutý cylindr, zpod něhož čouhaly čupřiny bílých vlasů.

Nikdo ho nebral vážně, když se o den později objevil v Pineville. Říkal si Blanco a všichni ho považovali za tuláka. Obelstil je…

Stůj, Shermane! – řekl Clell Yordan svému oslu.

Dorazil na hřeben, pod nímž se zelenalo údolí. Jeho pozornost zaujal jezdec ženoucí se za krávou.

Zvíře se pokoušelo honákovi uniknout, ale kůň svému řemeslu rozuměl. Byl to grošák, appaloosa z proslulého chovu Nez Perséů. Takové koně měli obyčejní kovbojové jen zřídka.

Náhle se nad honákem objevil obláček dýmu. Kráva v plném běhu zarazila. Teprve když dopadla na zem, dolehl k uším muže na výšině výstřel.

„Co to má být?!“ zvolal.

Kdo to tam střílí krávy? A proč?

Osel zneklidněl. Otevřel tlamu, ale muž ho poplácal po krku.

„Jenom klid, Shermane,“ zamumlal. „Hlavně nehýkej, mohlo by nás to mrzet.“

Sherman sklopil uši dozadu a obrátil se ke svému pánu zadkem. Byl malý, šedý a nesl zlatokopecké nářadí a vybavení. Na hřbetě za řemínkem se mu vedle lopaty, krumpáče a rýžovací pánve houpala starodávná sharpska. Muž ji vytáhl a přikrčil se za skálu.

Jezdec sesedl. Sklonil se ke krávě a v jeho pěsti se zalesklo něco ocelového. Nechoval se však jako někdo, koho žene hlad.

Naopak, trpělivě krávu stahoval.

Pro jednoho člověka to byla těžká práce na dobrou hodinu. Jeho appaloosa se pásl opodál přivázaný na dlouhé uzdě.

Muž na výšině se vrátil k oslovi.

„Můžeš mi vysvětlit, Shermane, co to znamená?“ zašeptal.

Shermana to však nezajímalo. Flegmaticky okusoval býlí, prodírající se mezi kamením.

„Nemyslíš na nic jiného než na žrádlo!“ pokáral ho muž.

Jezdec v údolí mezitím dokončil svou práci. Otřel zakrvácený nůž do trávy a narovnal se. Zapálil si cigaretu a posunul si klobouk do čela. Ta vzdálenost byla příliš velká na to, aby mu bylo vidět do tváře, ale vlasy, které vylézaly zpod klobouku, měl zrzavé.

„Zrzavé vlasy a grošák!“ řekl Si muž na hřebeni. „Toho chlápka musí být snadné najít.“

Pozoroval, jak jezdec svinul krvavou kravskou kůži, strčil si ji pod sedlo, vyšvihl se do něj a ostrým klusem vyrazil pryč.

Kam má asi namířeno?

A co chce dělat s tou kůží?

Nedávalo to smysl. Dobytek se choval především kvůli masu. Dobytčí kůže se daly všude levně sehnat. Dřít se tak se stahováním kůže a nechat tam ležet maso bylo skutečně divné.

Muž, který byl svědkem těchto podivných událostí, vstal.

Jeho pohled klouzal po zalesněných kopcích, jejichž hřebeny se táhly na obzoru. Před několika lety to všechno byla svobodná země – siouxská země. Pak ji však obsadili dobytkáři se svými stády. Ještě nyní se ale krajem stále potulovaly bandy Siouxů, které zabíjely každého neopatrného bělocha, který jim padl do rukou. Konec konců, byla to jejich loviště.

„Shermane,“ prohodil muž k oslovi, „myslím, že by bylo nejlíp se vypařit.“

+ + + + +

Budovy ranče stály na břehu Cherry Creeku.

Byly to dva sruby a jedna kůlna na nářadí. Ve větším domě bydlel major Charles Winslow se svou dcerou Catherine zvanou Kate, ve druhém jeho věrný vaquero Pedro, který majora a jeho ženu po prohrané válce následoval z teplého Jihu na chladný Sever. Léto bylo pro Pedra a jeho ženu jakž takž snesitelné, ale jakmile přišla zima, pokaždé se zapřísahali, že hned na jaře se vrátí na jih. Pokaždé však zůstali.

Z údolí vybíhaly jako prsty na ruce tři kaňony, přirozené výběhy, v nichž byl Winslowův dobytek chráněn před chladnými severními větry. V těchto kaňonech mohl dobytek přebývat, aniž ho muselo hlídat větší mužstvo. Hlavní prací pro majora i Pedra tedy bylo čas od času odehnat skot na další pastvinu, aby se šetřila tráva.

Bylo to ideální místo pro ranč, každému dobytkáři by při pohledu na něj zaplesalo srdce. Potok byl plný vody, tráva v kaňonech chráněných před větrem byla vysoká po kolena a zalesněné svahy poskytovaly dostatek dřeva na zimu. Charles Winslow věděl, že mu mnozí, kteří přišli do kraje Pine Hill po něm, toto místo závidí. A ta závist již vedla k menším problémům. V Pineville v poslední době někteří lidé přecházeli na druhou stranu ulice, když ho potkali. Závistivě totiž sledovali, jak utěšeně se rozmnožuje jeho dobytek se značkou W v kruhu.

Jednoho slunného dopoledne Pedro přicválal k ranči a sjel ze strmého břehu do řeky. Jeho kůň se leskl potem. Přebrodil se mělkou vodou, přičemž rozčeřil její klidnou hladinu.

„Patrone!“ zvolal Pedro a prudce přitáhl uzdu. „Pojďte sem, rychle, patrone!“

Charles Winslow vyšel na verandu malého srubu. Byl hubený, čistě oblečený a držel se zpříma, jak se slušelo na gentlemana z Jihu a bývalého důstojníka jízdní armády Webba Stuarta.

„Co se děje, Pedro?“ zeptal se a pohlédl na zpoceného koně. „Proč toho ubohého koně tak štveš?“

„Patrone!“ Vaquero zvedl ruku a ukázal přes řeku: „Jedou sem nějací jezdci. Za chvíli budou tady. Možná byste si měl přinést pušku, patrone.“

Winslow svraštil čelo. Vrásky v jeho obličeji se ještě prohloubily.

„Jezdci? Vtutodobu? Kolik jich je?“

Pedro zvedl tři prsty. „Tres! – Vede je seňor White.“

„Jenom tři?“ Winslow se protáhl. „A kdo jsou ti další?“

„Seňor Landroy a seňor McDull. Mají s sebou pušky. Pedro je viděl. Proč, patrone?“

„Bojí se Siouxů,“ zamumlal rančer. „White byl kdysi indiánský agent. Tvrdí se, že jeho někdejší svěřenci ho nemají moc v lásce.“

„Nemůžu ho ani cítit,“ přiznal se Pedro. „Je to mal hombre – špatný člověk. Mějte se před ním na pozoru, patrone!“

„Co mi jenom může chtít?“ zamyslel se Winslow a pokrčil rameny. „Nikdy jsem s ním neměl problémy. Ani s těmi ostatními. Asi jenom honí zaběhlé krávy.“

„Quien sabe?“ zabručel Pedro a sesedl z koně. „Kdo ví? Nevěřte nikomu, seňore Winslowe, kdo vám závidí vaše pastviny. V Pineville jsem slyšel, že White nadával na to, že poražení rebelové z Jihu vzali Yankeeům ty nejlepší pastviny, které vlastně patří jim. Koho tím myslel, patrone? Koho tím myslel?“

Ve dveřích srubu se objevila Kate Winslowová. Byla to útlá, tmavovlasá dvaadvacetiletá dívka, která na sobě měla kalhoty, holínky a hrubou mužskou košili. Navíc byla ostříhaná nakrátko, takže vypadala jako chlapec.

„Co se děje, tati?“

„Jake White, McDull a Landroy nás jedou navštívit, Kate,“ zamumlal major. „Nemůžu říct, že by mi to zrovna zlepšilo náladu, ale nechci být nezdvořilý. Postav na kávu.“

Kate si všimla, že otec není ozbrojen. „Možná by sis měl vzít revolver, tati. Já toho Whitea nesnáším. Vypadá tak… tak nečistě.“

„Ale děvče!“ zasmál se Winslow. „Jenom proto, že se ti nelíbí, to přece ještě nemusí být darebák. Ti tři asi hledají zaběhlou krávu a chtějí se po ní podívat i u nás. Mezi sousedy je to přece normální, ne?“

„Každopádně zůstanu s tebou,“ poznamenala Kate.

„Já taky,“ zabručel Pedro, přivázal svého koně ke sloupku, vytáhl nůž a začal si jím čistit nehty. Ačkoli nosil revolver, daleko raději se spoléhal na nůž, se kterým dovedl zacházet vskutku mistrovsky a který zabíjel tišeji než kulka.

Winslow svraštil čelo.

„Co to k čertu dneska do vás vjelo? Děláte, jako by mě chtěli oddělat. Ale já vám řeknu, že…“

Odmlčel se, poněvadž na strmém břehu se objevili tři jezdci. Chvíli tam stáli, než přebrodili řeku.

„Dobré ráno, majore,“ zašklebil se Jake White, malý muž s býčím krkem, kterému mohlo být tak pětatřicet let. Když spatřil ve stínu verandy Kate, sáhl si na okraj klobouku.

„Dobré ráno, slečnu Winslowová.“ Jeho chraplavý hlas připomínal vrzání špatně namazaných pantů.

„Dobré ráno.“ Major jej mávnutím ruky pozval dál. „ Sesedněte a vstupte do mého skromného příbytku, pánové.“

„Radši ne,“ zabručel Landroy, malý dobytkář z horního konce pánve Pine Hill. „Zůstaneme v sedlech.“

McDull jen přikývl. Stejně jako Landroy to byl malý rančer, který se snažil přilepšit si, kde se dalo – na úkor velkých.

Winslow pohlédl na Whitea. „Co to má znamenat? Odmítáte mé pohostinství? Chcete mě urazit? Mluvte už konečně, člověče!“

White se oběma rukama opíral o hrušku sedla. Svýma potměšilýma očima se rozhlédl po ranči. Starý Jižan nebyl ozbrojený. To děvče určitě neznamenalo žádné nebezpečí. Jenom na toho Mexikána, který si špičkou nože vybíral špínu zpod nehtů, si bude muset dát pozor.

„To, s čím přijíždíme, vám moc radosti neudělá, majore. Že, Ede a Hanku?“

„Správně,“ zabručel Landroy. McDull jen mlčky přikývl.

„O co jde? Mluvte už konečně!“ naléhal Winslow.

White se protáhl v sedle a vyřkl dvě slova, kteráměla mezi dobytkáři účinek rány bičem.

„Loupež dobytka.“

Rázem se všechno změnilo.

Pedro si přestal čistit nehty. Majoru Winslowovi naběhla žíla na spánku.

„Co to má znamenat? Podezíráte mě snad z loupeže dobytka?“

White pokrčil rameny.

„Myslete si o tom, co chcete,“ poznamenal. „Každopádně jsme si už dlouho lámali hlavu nad tím, jak je možné, že se váš dobytek pořád tak množí a my se přitom tak tak držíme nad vodou.“

„Chovu dobytka,“ sarkasticky odvětil Winslow, „člověk musí rozumět. Nestačí jen vyhnat pár krav na pastvu a pak jenom sedět za pecí, jak to děláte vy.“

White na něj vrhl posměšný pohled.

„My alespoň pracujeme poctivě, což se o každém v tomto kraji říct nedá.“ Pohlédl na Pedra a dodal: „Jenom klid, Mexikáne! Ede, dej pozor, ať toho drzouna nenapadne nějaká hloupost.“

„To ho teda určitě nenapadne,“ řekl Landroy a vytáhl z pouzdra kolt. „Slyšels, co říkal pan White, Mexikáne. Takže žádné blbosti, nebo ochutnáš olovo.“

„Vyhrožujete mně a mému jezdci na mé půdě?“ vykřikl Winslow. „To už je trochu příliš! Kate, podej mi revolver!“

White tasil kolt a namířil na majora.Ta holka zůstane tam, kde je, jasné? Slečno, jestli nechcete, aby váš otec zemřel, tak zůstaňte stát a nehýbejte se!“

„Tati!“ zabědovala Kate. Zaleskly se jí oči. Winslow se k ní obrátil a zamumlal: „Jen klid, děvče, udělej, co říká.“

„Správně!“ pochválil ho White.

Nato namířil na Pedra.

„A ty pusť ten nůž, Mexikáne!“

Pedro na okamžik zaváhal, ale pak pustil dýku na zem. White se chraplavě rozesmál.

„Tak se mi to líbí. Hlavně žádné hlouposti, jasné? Nikomu se nic nestane, když se budete chovat rozumně.“

„Požaduji vysvětlení, White!“ zvolal Winslow.

„Máte ho mít, majore,“ odvětil White. Jeho oči byly chladné jako dva kusy ledu.

„Podívejte se, pane White, Ed, Hank a já jsme v poslední době ztratili mnoho dobytka. Příliš mnoho na to, abysme se s tím mohli vyrovnat. Rozumíte mi, co tím chci říct?“

Winslow přikývl.

„Přirozeně. Ale co s tím mám co společného já? Podezíráte mě snad z toho, že vám ho kradu?“

„Inu,“ řekl White, „včera jsem našel jednu z mých krav mrtvou a staženou z kůže. Stopa toho bastarda, co ji zabil, vedla sem. Co jsem si o tom asi měl myslet?“

„Jak víte, že to byla vaše kráva, když byla stažená?“ namítl Winslow.

White zrudl.

„Kvůli značce? Chytráku! Značím si svůj dobytek nejenom cejchem, ale i zářezem na uchu. Nevěříte mi?“

Pozvedl obočí a dodal: „Ale co, nebudu tady s vámi přece ztrácet čas. Žádné výmluvy vám nepomohou, majore Winslowe. Toto není Jih, kde vy rebelové ještě pořád máte vliv. Uděláme si jasno!“

Kývl koltem a řekl: „Ede, Hanku, sesedněte a přivažte toho Mexikána ke sloupku. A pak se podívejte po tom, co hledáme. Já dám zatím pozor na toho dědka a to děvče.“

„White, vaše chování vás jednoho dne přijde zatraceně draho,“ zamumlal Winslow.

White na něj namířil revolver a poznamenal: „Nějak moc vám to mluví. Chcete mi vyhrožovat? Mohl bych vás odprásknout jak prašivého psa – a asi by to bylo to nejchytřejší, co bych mohl udělat.“

„Zabít neozbrojeného člověka?“ podivil se Winslow. „Toho se neodvážíte. Byla by to vražda a rozneslo by se to – kdybyste se nezbavil všech, kteří tu jsou.“

White se kousl do rtů. Poznal, že zašel příliš daleko.

„Ede, Hanku, dejte se do práce!“ zvolal. „Toho Mexikána přivažte ke sloupku. A potom se podívejte do jeho chatrče, musí tam být ještě jeho stará.“

„Seňore,“ ozval se Pedro, „jestli sáhnete na mou Marii, tak přísahám, že vás zabiju!“

„Drž hubu, ksindle!“ zabručel Landroy, sesedl a vrazil Pedrovi mezi žebra hlaveň koltu. Přitom natáhl kohoutek.

„Pedro!“ varovně zvolal Winslow a plamen vzpoury v Mexičanových očích okamžitě vyhasl.

McDull přes něj přehodil laso a přivlekl ho ke sloupku. Pedro mu plivl pod nohy a McDull ho za to udeřil do tváře. Krátce nato ho přivázal.

„Teď se ještě postarejte o jeho starou,“ přikázal jim White.

Landroy s McDullem zmizeli v malé chaloupce, načež se ozval ženský jekot, třeskot něčeho plechového a mužská kletba. Když se Landroy objevil ve vchodu do domku, červenal se mu na líci škrábanec. McDull se držel za hlavu.

„Ta stará čarodějnice! Praštila mě pánví po hlavě. Museli jsme ji trochu umlčet.“

Pedro trhl provazem, jímž byl přivázán ke sloupku. „Zabiju vás oba!“

White se mu vysmál do očí. „Dávej si pozor, abysme s tím zabíjením nezačali my, Mexikáne.“

„Vy zvířata!“ vykřikla Kate Winslowová. „To se neumíte chovat jako slušní lidé?“

„Na to teď není čas,“ chladně opáčil White. „Prostě a jednoduše hledáme zloděje dobytka, nic víc. Jestli se mýlíme, pak se vám omluvím a stanu se opět gentlemanem. Teď ale jenom chráním své zájmy.“

Kývl na své partnery a řekl: „Dělejte, prohledejte tu každý kout. Vsadím se, že tu najdeme to, co hledáme.“

Kate sevřela ruce v pěst. Otevřela ústa, ale její otec jí varovně položil ruku na rameno.

„Jen klid, děvče, klid. Šetři slova, když jednáš s darebáky.“

„Darebáky?“ zabručel zrudlý White.

Winslow na něj vrhl chladný pohled. „Ano, přesně tak jsem vás nazval. Jestli se vám to nelíbí, tak mi dejte revolver a vyřiďme to jako muži.“

„Cože?!“ zvolal White, avšak náhle se uklidnil, když se za kůlnou na nářadí objevil Landroy s čímsi krvavým v ruce.

„Vypadá to, že jsme to našli,“ poznamenal Landroy a rozložil krvavý ranec na zem.

Byla to čerstvá kůže mladé krávy s vypálenou značkou – kosočtvercem. Ten by se dal snadno změnit ve dvojité W.

„Tvoje značka, Jaku,“ podotkl McDull.

„Hrome!“ zaklel White.

Pohlédl na Winslowa a zasyčel: „Takže přece, majore, takže přece!“

„Kde jste to našel?“ zeptal se Winslow Landroye.

Landroy nevrle mávl rukou. „Tam vzadu, v hromadě dřeva. Myslím, že to na vás vrhá Špatné světlo, majore.“

„Otče!“ zvolala Kate.

Winslow ji objal. „Klid, dceruško. Tu kůži vidím poprvé. Co by to mělo za smysl zabít cizí krávu a její kůži si nechávat doma? Někdo ji tam mezi to dřevo musel podstrčit – záměrně!“

„Samozřejmě!“ chechtal se White. „Udělal to asi nějaký duch. To říkají všichni, když je chytíme. Well, majore, za to se budete zodpovídat před Ochranným sdružením rančerů.“

„Neznám takové sdružení,“ namítl Winslow.

„Bylo založeno před několika dny v Pineville,“ odpověděl White a ukázal na své kumpány. „Zeptejte se Eda a Hanka, jestli mi nevěříte.“

„Má pravdu, majore,“ přisvědčil Landroy. McDull jen mlčky přikývl.

„Toto sdružení,“ dodal White, „si dalo za cíl chránit zájmy svých členů a objasňovat loupeže dobytka. Nebudete se snad bránit vyšetřování, majore, že ne?“

„Jistěže ne, mám čistý štít,“ odvětil Winslow. „Má nevina se brzy prokáže. V kraji je hodně lidí, kteří mi věří. A pak, White, se vrátím a promluvím si s vámi. Mohu si osedlat koně?“

„To udělá jeden z nás,“ zavrčel White. „Hanku, postarej se o jeho herku.“

McDull odešel k ohradě, kde se pásli Winslowovi jízdní koně. Kate chytila svého otce za ruku.

„Neodjížděj s nimi, tati!“

„Musím.“ Winslow ji pohladil po tvářích. „Dítě, chtějí mě vyhnat z údolí a používají při tom špinavé triky. Má nevina se prokáže, jen když se podrobím vyšetřování.“

„Správně!“ vysmíval se mu White.

Kate si honevšímala. „Aspoň si vezmi revolver,“ zamumlala.

Vykročila ke dveřím, ale White na ni namířil kolt a natáhl kohoutek.

„Zůstaňte tady! Váš otec nepotřebuje kolt. My už na něho dáme pozor.“

Kate sevřela ruce v pěsti. Zablesklo se jí v očích.

„Ty prase!“ obořila se na Whitea. „Kdybych byla muž – och – kdybych jenom byla muž…“

„No tak co,“ potměšile se smál White. „Pak bysme pověsili ještě jednoho zloděje dobytka. Buďte ráda, dámo, že k ženám chováme úctu. Možná jste do toho zapletená víc, než si připouštíte.“

McDull přivedl osedlaného koně a zavrčel: „Hotovo, Jakeu.“ Bylo na něm vidět, že se necítí ve své kůži.

„Tak nasedat, majore,“ zvolal White.

Winslow objal dceru a pohladil ji po vlasech. „Kate, brzy budu zpátky. Nedělej si o mne starosti.“

„Tati!“ hleslo děvče.

White ztrácel trpělivost. „Skončete to divadlo!“ zařval. „Do sedla, majore.“

Winslow vylezl do sedla. Pohyboval se poněkud toporně, neboť měl ztuhlý bok. Zasáhla ho tam kdysi kulka jednoho unionistického vojáka u Richmondu. Také Landroy a McDull se vyšvihli do sedel. Krátce nato celá skupina vyrazila pryč.

Kate chvátala k místu, kde ležel v prachu Pedrův nůž, chopila se jej a několika zručnými řezy vaquera osvobodila. Pedro odběhl do svého domku a zvolal: „Maria, moji pušku, pronto!“

Kate tam stála jako solný sloup a hleděla za svým otcem. Měla pocit, jako by ho viděla naposledy.

Když se Pedro objevil ve dveřích svého domku s puškou v ruce, skupina jezdců již zmizela.

Cesta, která spojovala ranč W v kruhu s městem, se táhla zalesněnými vrchy. Zhruba hodinu po odjezdu z ranče z ní White náhle sjel a vydal se do hor.

„To není cesta do Pineville,“ protestoval Winslow.

White mu vrazil ústí revolveru mezi žebra. „Drž hubu! My rozhodujeme, kam se pojede.“

„Chcete mě oddělat?“ Starý důstojník nedal znát strach. „Asi to budete muset udělat, protože tu kůži jste do mé kůlny propašovali, že?“

„Moc mluvíte, majore,“ zavrčel White a plácl Winslowova koně po zadku.

Winslow se obrátil na jeho dva kumpány. „A vy, co vy si slibujete od toho, že pomáháte tomu darebákovi? Podíl z mých pastvin? Nebo pár tuctů krav z mého stáda?“

McDull se kousal do rtů a upřeně hleděl před sebe. Landroy řekl: „Nevím, o čem mluvíte, majore. Ochranné sdružení…“

„Vsadím se, že nic takového neexistuje,“ chladně ho přerušil ho Winslow. „Existuje jenom v hlavě pana Whitea. Založil ho jenom proto, aby mě dostal z mého ranče. Ale já bych s vámi jel i bez tohoto špinavého triku, poněvadž bych nikdy neohrozil život své dcery, nevinného vaquera a jeho ženy.“

„Jaká ušlechtilost!“ smál se White.

Náhle ztratil trpělivost a přitiskl hlaveň koltu Winslowovi do boku. „Dělejte, jeďte rychleji, nebo vás provrtám olovem!“

Projížděli borem, nad nímž se tyčily holé skály. White jel vepředu, jako by měl přesný cíl. Za ním jel Winslow, pak Landroy a nakonec McDull, který vezl krvavou kravskou kůži, tedy předmět doličný.

Před jezdci se táhlo horské údolí, nad nímž se tyčily skály. Bylo vedro a ticho. Nad jedním kaňonem plachtil dravec.

„Stůj, Jakeu,“ řekl náhle Landroy.

White zastavil svého koně. V sedle se krčil a působil v něm neohrabaně. Byl to špatný jezdec.

„Co se děje? Co je s tebou?“

Landroy na něj kývl. „Pojď sem, Jakeu. Hank a já si s tebou chceme promluvit.“

White poslechl. Přitom přes rameno poznamenal k Winslowovi: „Nebudete hloupý a nepokusíte se o útěk, že ne? Kulka je vždycky rychlejší než kůň.“

„Jen klid,“ zamumlal Winslow. „Klid.“ Věděl, že jim utéct nemůže. Viděl, že jeho osud je zpečetěn, ale hleděl mu do tváře s důstojností jižanského gentlemana.

White se obrátil ke svým kumpánům.

„Co je?“

„Poslouchej,“ zašeptal Landroy, „jak dlouho se s ním ještě chceš plahočit v tomto vedru po horách? Nechceš ho přece zabít?“

White zavrtěl hlavou a potměšile se usmál.

„Jistě že ne. Chci ho jenom trošku zmáčknout. Do Pineville s ním nemůžeme, protože pak by přišel na to, že žádné sdružení rančerů neexistuje. Tady, v divočině už si sním poradíme. Bude rád, když ho necháme běžet, hned jak přizná, že loupí dobytek. Pak ho i s tou jeho sebrankou vyženeme z kraje a jeho pastviny si rozdělíme. Tak jsme se přece dohodli, ne?“

„To ano,“ připustil Landroy. „A já jsem se k tobě přidal proto, že nechci být do konce života malý rančer, se kterým ti velcí budou zametat. Ale vražda… to ne, do toho bych nešel.“

„Já taky ne,“ zabručel McDull. „All right, dostaneme z něho přiznání, které ho v Pinewille znemožní, pak ho posadíme na koně, jeho dceru taky a vyženeme je z kraje. O.K., Jakeu?“

„Jasně,“ přisvědčil White. „Kdo mluví o vraždě, mládenci? Já osobně proti tomu tvrdohlavému starému Texasanovi nic nemám. Ale když krade jiným lidem dobytek, tak tu nemá co pohledávat.“

Landroy si vyměnil pohled s McDullem. „S námi můžeš mluvit na rovinu, Jakeu,“ zamumlal. „Před námi nemusíš hrát divadlo. Známe tě. Jak se ta tvá kráva dostala k Winslowovi, si dokážeme představit.“

Obrátil se na McDulla a dodal: „Že, Hanku?“

„Jo.“ McDull pohlédl na Whitea. „Máš u sebe chlápka, kterému nevěřím ani nos mezi očima. Říká si Abilene Kid. Vsadím se, že tu kůži do té kůlny podstrčil on.“

„Chlapci, nějak moc spekulujete,“ poznamenal White. „Nestarejte se o věci, do kterých vám nic není.“

„To ani neděláme,“ řekl Landroy. „Jenom bys měl vědět, že s námi musíš hrát poctivě. Jsme s tebou, ale chceme rovný podíl z kořisti. Jedna třetina Winslowovy půdy a dobytka pro každého z nás, jasné?“

„Jedna třetina pro každého?“ White se poškrábal na čele. „Ale já nesu největší riziko!“

„Rádi se o ně s tebou rozdělíme,“ odvětil McDull. „A budeme mlčet. Budeme tvrdit, že major nám prodal svůj ranč a odjel z kraje, protože mu nedělalo dobře místní podnebí.“

Výhružnějším tónem pak dodal: „Jedna třetina pro každého – nebo dáme tomu dědkovi kolt a necháme tě s ním samotného. Jak by se ti to líbilo?“

„Ale to není fér!“ bránil se White.

Landroy se zasmál.

„Co je v této hře fér? Vysvětli mi to, Jakeu.“

„No dobře.“ White pokrčil rameny. „Dostali jste mě na lopatky. Třetinu pro každého z nás, souhlasím.“

Ve skutečnosti si však myslel něco úplně jiného. Dělit se s nimi? Pch, nikdy! V jeho hlavě se již dávno zrodil ďábelský plán.

Údolí se zužovalo a skály se přibližovaly. Nad nimi se klenula sametově modré nebe. Tři z těchto čtyř mužů je toho dne viděli naposledy.

Náhle se údolí rozšířilo do kotle obklopeného skalisky a keři. Právě sem White mířil, daleko od všech cest. Věděl, co tam provede. To místo ze všeho nejvíc připomínalo vlčí past.

„Stát!“ ozvalo se do ticha.

Winslow zastavil svého koně a rozhlédl se. „Co je?“ zeptal se chladným hlasem.

„Toto je to místo, majore,“ řekl White.

„Jaké místo?“

„Místo soudu!“ White přivřel oči a dodal: „Chceme, abyste tady a teď přiznal, že jste zloděj dobytka.“

Winslow se narovnal. Chtěl si zachovat distingovanost i v této chvíli.

„Nejsem zloděj dobytka. A vy to víte stejně dobře jako já – vy špinavý bastarde!“

„Co?! „zařval White Winslow na něj ukázal prstem. „Ten trik s kůží je tak starý, že u nás na Jihu by se vám vysmály i děti. Žádám, abychom teď jeli do Pineville, kde se ta věc konečně vyjasní.“

„Vyřídíme to tady – na místě – a hned!“ vykřikl White.

Tasil kolt a třeskla rána. Winslow se chytil za hruď a skácel se ze sedla. Jeho kůň odběhl mezi skály.

„Zbláznil ses, Jakeu?!“ zvolal Landroy.

White se k němu otočil. Jeho tvář byla strhaná hněvem. Z hlavně jeho koltu se kouřilo.

„Tak dělit byste se chtěli, co? Jednu třetinu chcete? Chachacha, tady máte svůj podíl!“

Opět se ozval výstřel. Landroy zasténal a zhroutil se na hrušku sedla.

White namířil kouřící zbraň na McDulla, jenž seděl v sedle jako přimražený.

„A teď ty, příteli Hanku.“

McDull v panice zvedl ruce.

„Nestřílej, Jakeu!“ zaječel. „Pro Kristovy rány – nestřílej!“

Stejně tak se McDull mohl pokoušet mluvit s kamenem. White se jen zasmál a zmáčkl spoušť potřetí. Poté se smíchem přihlížel, jak McDull padá na zem.

„Dostali jste, co jste zasloužili,“ zlomyslně poznamenal a nabil prázdné komory v bubínku revolveru.

Z Landroyova koltu pak dvakrát vystřelil a vložil jej mrtvému do dlaně. McDullův revolver zahodil. Landroyovu pušku vytáhl ze sedlového pouzdra a pověsil si ji ke svému sedlu, načež koně odehnal. Pak se posadil na balvan a začal přemýšlet o dalších krocích.

Toto místo našel po dlouhém hledání. Všechno si pečlivě dopředu připravil, tak jako si vlčí smečka připravuje past, do které zažene kořist. Z dob, kdy byl indiánským agentem v siouxské rezervaci, měl bojový luk a několik šípů. Ty nyní vyhrabal z úkrytu, do něhož jej před nějakou dobou schoval.

Několik šípů vystřelil do Landroye a McDulla. Winslow, který padl jako první, ležel na zádech. Když se k němu sklonil, spatřil v kapse jeho vesty zlaté hodinky na řetízku.

Sehnul se pro ně, vzal je a potěžkal je v ruce. Byly skutečně ze zlata a musely mít závratnou hodnotu.

Chtivě je utrhl z řetízku. Věděl, že to je chyba, ale neubránil se tomu, hamižnost ho přemohla. Jestli ty hodinky u něj někdy najdou…

Áe, kdo by je měl najít?

Otevřel je. Na vnitřní straně bylo kaligraficky vyryto: „Charlesovi od Caroline, 18. září 1847“.

White na chvíli zaváhal, ale pak je strčil do kapsy. Nenasytnost zvítězila nad opatrností.

Rozhlédl se kolem. Dokázal to. Vyřídil je všechny. Na nebi už kroužili první supi mrchožrouti. Jistě uplyne velmi dlouhá doba, než ty mrtvé někdo najde. Navíc budou všichni věřit, že ten zločin spáchala nějaká siouxská horda. O to už se postaral.

Pověsil luk na sedlo a o chvíli později vyrazil pryč, vstříc budoucnosti, která se zdála být tak nadějná.

To děvče, ta nafoukaná Kate Winslowová a ten Mexikán ranč dlouho neudrží. A jakmile odtáhnou, přijde jeho chvíle.

On, Jake Richard White, bude konečně mocným a bohatým mužem.

+ + + + +

„Přestaň se už konečně cpát, Shermane,“ prohodil muž ke svému oslu.

Seděl v horách na mýtince u ohně a pozoroval, jak osel spásá trávu. Vůkol panoval klid.

Muž špičkou nože obracel plátky slaniny, jež se opékaly na pánvi.

Vypadal podivínsky a to i na tento kraj, kde se člověk mohl setkat s ledasjakými raritami.

Měl na sobě kabát s dlouhými šosy, které byly kdysi černé, avšak časem zezelenaly.

Rukávy toho kabátu byly na jeho paže příliš krátké.

Navíc na sobě měl mnohokrát zašívané kalhoty a ubohé holínky z hovězí kůže. Na hlavě se mu skvěl starý cylindr s odervaným okrajem.

Ano, ten chlapík s bílými vlasy a s modrýma, zasněnýma očima byl vskutku podivín.

Tento obrázek jen dotvářela starodávnáí sharpska, kterou nechal opřenou o kámen. Vedle něj leželo oslovo sedlo naložené obvyklou zálesáckou a zlatokopeckou výbavou. Tento starý medvěd musel být prospektor, jeden z těch diggerů a dobrodruhů, kteří putovali Západem opojeni vidinou zlata. Vypadalo to však, že toho zatím moc nenašel.

„Shermane,“ prohodil ke svému oslu, zatímco obracel plátky slaniny, „je nejvyšší čas, abysme narazili na nějaké lidi. Už mám plné zuby slaniny a sucharů.“

Kupodivu hovořil jako vzdělaný člověk. Kousl do slaniny a zase ji vyplivl. „Je příliš slaná! Zkazil bych si žaludek. Tam dole, na úpatí hor je město, jmenuje se Pineville. Shermane, co bys řekl na to, kdybychom tam zajeli?“

Shermana to viditelně nezajímalo, nepřestával okusovat šťavnatou trávu. „Ty se máš,“ povzdychl si muž. „Stačí ti tráva a trocha vody. Ó tebe se postará příroda. Ale co já? Copak nevidíš, jak jsem shodil?“

Osel, který slyšel na podivné jméno Sherman, otočil hlavu ke svému pánovi, nastražil uši a vydal zvuk, který neměl s obvyklým „Iá“ nic společného, a zase stáhl uši. Poté se opět věnoval pastvě.

„Myslíš vůbec na něco jiného než na žrádlo?“ čertil se muž. „Vždyť se s tebou člověk ani nemůže pořádně bavit.“

Napíchl na špičku nože další plátek slaniny – a v tom okamžiku se k jeho uším donesla ozvěna vzdálených výstřelů.

Muž okamžitě zbystřil pozornost. Z jeho očí zmizel zasněný výraz.

„Shermane, Slyšels to?“ zamumlal a sáhl po sharpsce.

Ozvala se salva výstřelů, načež zavládlo ticho. Muž chtěl vstát, ale v tom třeskly další rány.

„Revolver!“ zašeptal. „Takže to nebudou lovci. Ale kdo jiný by tu mohl střílet? A proč?“

Zadusil ohýnek pískem, což ukazovalo, že se jedná o zkušeného zálesáka, zkušenějšího, než by se na první pohled mohlo zdát. Kdyby jej totiž uhasil vodou, mohla by ho prozradit pára.

Nastalo ticho, ale toto ticho se mu nelíbilo.

„Ta střelba musela mít nějakou příčinu. Indiáni zabíjejí šípy, lovci zase puškami a ne kolty. Ať už to byl kdokoli, musel střílet z nějakého důvodu, a ten důvod bych rád viděl.“

Natáhl ruku a dodal: „Pojď sem, Shermane, máme práci.“

Rychle jej osedlal. Oslík byla nakonec tak naložený, že mu mezi zavazadly byla vidět jen hlava, ocas a nohy, ale zdálo se, že si z toho nic nedělá. Nijak se nevzpíral, když muž sáhl po provazu, za který jej vedl.

„Adelante, Shermane, jedeme!“ Muž opustil mýtinu, na níž tábořili, a vydal se k nejbližšímu hřebeni. Ačkoli výstřely již dávno odezněly, zdálo se, že ví, kam má jet. Sherman za ním cupal jako věrný pes.

+ + + + +

Musel zdolat prudké stoupání. Bor řídl, až stromy zmizely úplně. Nad holými svahy se tetelil vzduch a slunce rozpalovalo hnědé skály.

Muž vzal ze sedla filcem obalenou polní láhev a napil se vody, načež dal napít i oslovi. Přitom pozoroval několik tmavých bodů vznášejících se na obloze.

„Supi. Vsadím se, že tam budou nějaké mrtvoly. Jenom doufám, že to nebudou lidi.“

Yard po yardu Sherman neúnavně kráčel do strmého svahu, jako by celý život jenom lezl po horách. Z obou doslova lil pot. Zdálo se, že si rozumí i beze slov. Pohybovali se s lehkostí a jistotou kamzíků.

A pak konečně překonali hřeben a naskytl se jim pohled do údolí. Slezli dolů. V místě, kde tvořilo jakýsi kotel, se muž náhle zastavil. Svraštil čelo.

„Stůj, Shermane.“ Omotal provaz kolem kmene zakrslé borovice a dodal: „Zůstaň tady a nepošlap mi stopy. Myslím, že bych se tu měl trochu porozhlédnout.“

Na třech různých místech tam leželi tři muži – jako by je někdo zabil na útěku. Jeden z nich držel v ruce kolt. Jejich koně zmizeli.

„Vypadá to, že tu byli Siouxové,“ zamumlal muž. Často hovořil sám k sobě, jak už to lidé, kteří žijí o samotě, dělají. „Ty šípy jsou viditelně siouxské. Ale ty výstřely… Ty muže zabily kulky a většina rudokožců revolverem bílého muže pohrdá. Když tak by použili pušky. Ale já jsem slyšel střelbu z koltů.“

Něco tady nesedělo. Na první pohled se jednalo o poměrně obvyklou scénu z pohraničí. Běloši zavraždění indiány. Jenže byly tady jisté nesrovnalosti.

Indiáni už luky a šípy používali jen výjimečně, jelikož mnoho kmenů již bylo ozbrojeno puškami. Částečně jim je dodali nesvědomití obchodníci, částečně sama vláda, která jim chtěla umožnit lov.

Jezdci přišli o život kulkami. Prošpikovat je pak ještě šípy bylo zbytečné – pokud to nebyl něčí záměr.

Ale čí?

Muž se posadil na kámen. Zdálo se, že je na krev a mrtvoly zvyklý. Z kapsy vytáhl velký červený kapesník, vysmrkal se a zase jej schoval. Upřeně se díval na jednoho z mrtvých.

Ten člověk ležel na zádech. Byl to postarší, prošedivělý muž, který se i po smrti tvářil důstojně. Musel být zastřelen z bezprostřední blízkosti, protože jeho kabát byl na prsou černý od střelného prachu. Vypadalo to, jako by ho smrt dokonale zaskočila.

Mezi knoflíky vesty se mu třpytil zlatý řetízek od hodinek. Hodinky samotné někdo urval. Yordan se zamyslel. Indiáni přece hodinky nepotřebují. Ti se řídí podle slunce a měsíce.

Poškrábal se na čele.

„Shermane,“ zamumlal, „zdá se mi, že se tu odehrálo pěkné svinstvo.“

Začal zkoumat stopy. Ačkoli tam půda byla kamenitá, našlo se tam několik měkčích míst – a na nich otisky výhradně okovaných kopyt. Indiáni přitom koně nikdy neokovávali.

Muž nic neopomenul, ty stopy si prohlížel vleže a palcem při tom měřil jejich velikost a hloubku. Nakonec zavrtěl hlavou a řekl: „To jsem blázen! Jsou tu stopy jenom čtyř koní. To tedy znamená, že… ano, tak nějak to muselo být!“

Čtyři jezdci na okovaných koních, takže čtyři běloši. Tři z nich byli zavražděni kulkami z revolveru. Navíc je někdo prostřílel šípy. Čtvrtý se vypařil. Právě on tedy musel být vrah.

Ty ponechané zbraně, utržené hodinky – ne, nemohlo být žádné jiné vysvětlení. Jak se ten vrah dostal k luku a šípům, byla jiná otázka. Zatím to nebylo důležité.

Muž přemýšlel. Ti mrtví někam patřili. Jistě, na oslu je do města odvézt nemohl, ale nechat je supům se mu říčilo.

,,Nu, Shermane,“ prohodil ke svému koni, „dáme se do práce.“

Odnesl mrtvé do štěrbiny mezi skalami. Vzal kolt jednoho z nich, pozvedl kohoutek, vyklonil bubínek a protočil jej grifem zkušeného člověka, který se v palných zbraních vyzná.

Chyběly dva náboje. Bylo divné, že nikoho nezasáhly.

„Kdyby někoho trefil,“ zamumlal muž, „pak bych tu někde musel vidět krev.“

Strčil revolver do kapsy a krumpáčem pak uvolnil suť ve svahu nad štěrbinou. Když se usadil prach, byli mrtví pohřbeni pod vrstvou kamení.

„Odjedu do Pineville a oznámím to tam,“ řekl muž. „Snad mají nějaké příbuzné, kteří je pohřešují. A možná, že by i někoho mohlo zajímat, jak zemřeli.“

Náhle se zvedl vítr. Muž vzhlédl k nebi. Na západě se kupila mračna. Obloha potemněla. Prudký vítr hnal mraky k údolí.

„To vypadá na déšť!“ Muž přivřel oči a pohlédl na blížící se mračna. „Déšť, který smyje stopy. – Ten vrah, ať už je to kdokoli, má přímo z pekla štěstí.“

+ + + + +

Když spatřil první světla města, byl promočený až na kůži.

„Shermane,“ prohodil ke svému oslíkovi, „za chvíli jsme tam.“

Sherman čvachtal kopyty v bahně. Zafrkal a svěsil uši. Ze tmy se vynořily dřevěné boudy a baráky. Ulice tonula v bahně.

Přestalo pršet, zato zesílil vítr. Muž si rukou jednou rukou držel klobouk a druhou dirigoval Shermana.

„Dělej, chlapče, už jen pár kroků. To přece zvládneš, ne?“

Nad vraty jedné boudy se houpala lucerna a osvětlovala nápis na stěně.

Stáj: Píce, voda, seno. 50 centů za noc.

„Hallelujah!“ zvolal muž. „To je to, co potřebujeme, Shermane.“

Poté se vydal ke stáji. Její vrata byla pootevřená. Vyšli z nich tři muži. Jeden z nich, širokoplecí, středně vysoký chlapík s býčí šíjí poznamenal směrem k ostatním: „Siouxové, ti rudí vrazi! Oddělali Eda s Hankem. Neměli jsme šanci. Pobodl jsem svého koně do slabin a ujížděl jsem pryč. Je zázrak, že jsem to přežil. Pojďme ke Claudeovi, chlapci, na to se musím napít!“

Všichni tři pak prošli kolem cizince, aniž mu věnovali jediný pohled. Na druhé straně ulice se v jednom větším domě svítilo. Yordan se díval, jak tam ti tři muži zmizeli.

Poškrábal se na bradě.

„Vypadá to, že jsme narazili na chlápka, který má prsty v té špinavé hře,“ zamumlal. „Co si o tom myslíš, Shermane?“

Sherman si nemyslel nic, jenom hrabal kopytem, protože měl hlad a větřil čerstvé seno.

„Klid,“ prohodil muž. „Vím, že tě nezajímá nic jiného než plný břich.“

Vešel do stáje a srazil se se stájníkem, který páchl potem a koňským hnojem.

„Ustájit?“

„Za padesát centů na noc určitě,“ s úsměvem odvětil cizinec.

Zřízenec kývl na osla. „Za burros se platí pětasedmdesát. Ti žerou víc než koně.“

„No dobře,“ odtušil muž, pokrčil rameny a dal mu několik mincí.

Hlídač poté pokynul směrem do uličky spoře osvětlené jednou lucernou. „Najděte si tam volné místo. Pumpa je vzadu za stájí a seno nahoře na půdě. Ještě něco?“

Muž přikývl.

„Ano. Mohl bych se tu vyspat?“

Kývl na žebřík, jenž vedl na půdu. „Třeba tam nahoře?“

Stájník se zašklebil a zvídavě na něj pohlédl. Vypadalo to, že tohoto chlapíka by mohl oškubat. Vždyť mu vůbec nevadilo, že bude muset za ustájení osla zaplatit pětasedmdesát centů.

„No, pro mě za mě. Bude to ale stát půl dolaru navíc. A nekuřte tam! Nebo shoříte i s tím senem.“

„Nebojte se,“ uklidňoval ho muž.

Odvedl osla do prázdného boxu a začal ho odsedlávat. Stájník ho přitom pozoroval.

„Byl jste v horách?“

„Ano,“ odpověděl muž a hodil Shérmanovi hrst sena.

„Nepotkal jste Siouxy?“ zněla další hlídačova otázka.

„Ne.“ Muž opřel vidle o přepážku. „Ale prý vykopali válečnou sekeru. Slyšel jsem o tom.“

Stájník si odplivl. „Říkám vám, že jsou to barbaři. Dneska v horách zabili Eda Landroye a Hanka McDulla. Vím to od Jakea Whitea, který jim unikl jen o vlas. Měli by vychcípat!“

„Zdá se, že jsem měl štěstí,“ poznamenal muž.

„Jasně,“ přikývl hlídač, „protože jinak by se teď o vaše kosti prali kojoti. Víte co? Podle mě tu bude klid, teprve až někdo oddělá posledního z těch rudých parchantů. Ale k tomu potřebujeme silný kavaleristický oddíl s velitelem, jako byl Custer. A o tom nechtějí pánové ve vládě nic slyšet. Kdyby byli tady…“

Cizinec ukázal na vrata. „Jake White je ten pán, kterého jsem potkal ještě s dalšími dvěma před stájí? Slyšel jsem, jak mluví o Siouxech.“

„Ano, to byl on.“ Stájník vytáhl z kapsy žvýkací tabák, kousek si ukousl a zbytek zase strčil zpátky. „White, Landroy a McDull honili zaběhlou krávu a přitom vběhli rudochům přímo do náručí. Muselo to být pro Jakea hrozné, když musel přihlížet, jak ti rudí psi masakrují jeho přátele.“

„Mám pocit,“ zamumlal cizinec, „že to je kraj, kde se člověk snadno dostane do neštěstí.“ Pokrčil rameny a dodal: „Well, to je život. Kde bych se tu mohl dobře najíst?“

„Běžte ke Claudu Farrellovi. Vede saloon Red Bull. Tam najdete všechno, co člověk v divočině potřebuje: jídlo, whisky, děvčata i spoluhráče k partičce karet,“ odvětil stájník. „Pokud ovšem máte peníze.“

Cizinec se usmál a strčil ruku do kapsy kabátu.

Ujde to. V poslední době mám… docela… štěstí.“

Štěstí?“ Stájník svraštil čelo. „Nevypadáte tak. Jen se s tím moc nechlubte, nebo skončíte s kulkou v zádech.“ Zlobil se na sebe, že mu za spaní na seně nenaúčtoval celý dolar.

Muž dal oslovi napít a odnesl svá zavazadla na půdu. Chvíli si pohrával s myšlenkou vzít si do saloonu sharpsku, ale pak to zamítl. Jeho ruka se v kapse kabátu kromě peněz dotýkala i revolveru, který patřil jednomu z těch mrtvých. Čtyři komory bubínku byly nabité. To by mělo stačit, jestli nastanou nějaké potíže.

Opustil stáj a vydal se na ulici. Nad lítacími dveřmi saloonu se houpaly dvě lucerny a osvětlovaly velký obraz červeného býka na zdi. Malíř se obzvlášť soustředil na detail, jenž činil býka býkem a odlišoval ho od krav. V normálním městě by takto zvýrazněná samčí okrasa vzbudila pobouření slušných dam. V Pineville se však těch několik žen, které tam místním mužům zpříjemňovaly život, necítilo tímto obrazem nikterak dotčeno.

Muž se zastavil, chvíli si prohlížel býka a usmál se. V mihotavém svitu luceren se zdálo, že býk se hýbe. Pod ním stál na prkně tento nápis:

Vlastník: Claude Farrell.

„Vypadá to, že pan Farrell má smysl pro humor,“ řekl si muž a vstoupil do saloonu.

Jeho pohled okamžitě padl na chlapíka, který se podle stájníka jmenoval Jake White.

White stál u baru a právě hovořil. „Říkám vám, chlapci, tak těsně jak teď to ještě nikdy nebylo. Ti rudí bastardi se tam rojili jak vosy. Když pomyslím na Eda a Hanka…“

Otřásl se a dlaní si promnul obličej. Někdo ho chytil za rameno. „Jen klid, Jakeu, nemůžeš za to. Zkus na to zapomenout.“

„Zapomenout, ano,“ zanaříkal White a chopil se sklenice. „Je mi, jako bych se dneska podruhé narodil. Na zdraví, chlapci! Chci, abyste si se mnou připili. Na můj účet.“

Po těchto slovech se muži nahrnuli k barpultu, neboť Jake White jen málokdy platil druhým. Vlastně nikdy, protože byl neuvěřitelně lakomý. To, že tentokrát zaplatil rundu, jen dokazovalo, jak blízko byl smrti.

White si náhle povšiml cizince stojícího vedle dveří a žoviálně zvolal: „Pojďte, příteli, a napijte se se mnou na mé znovuzrození.“

„Rád,“ usmál se muž a vykročil k baru. Na okamžik zavládlo ticho, aby pak propuklo bujaré veselí.

„Pane Bože, na jakém smetišti ho našli?“ zeptal se kdosi.

Cizinec pohlédl do rozesmátých tváří a odvětil: „Když budete dvanáct měsíců v roce hledět na oslí zadek, také nebudete vypadat nijak fajnově, pánové.“

„Oslí zadek?“ White svraštil čelo. „Nejste vy snad ten chlápek, kterého jsem potkal u stáje Jima Allena?“

„Přesně tak,“ přisvědčil cizinec. „Slyšel jsem, jak jste s přáteli hovořil o tom masakru.“

„Masakru? Ano, je to tak,“ zamumlal duchem nepřítomný White.

Chopil se jedné sklenice a vtiskl ji cizinci do dlaně. „Tady, napijte se na mé zdraví. – Jmenuju se White, Jake White. A vy?“

„Clell Yordan,“ odpověděl muž.

„Yordan? Divné jméno,“ prohodil jeden z přítomných.

Cizinec se usmál. „Tam, odkud pocházím, není divné.“

„Jste z Jihu, že? Poznal jsem to podle řeči.“ White se obrátil na muže za barovým pultem a řekl: „Vypadá to, že tu máš krajana, Claude.“

„Můžete mi říkat Blanco,“ poznamenal Yordan. Ukázal na své bílé vlasy a dodal: „Kvůli nim.“

Barman mu přes pult podal ruku. „Těší mě, krajane. Jsem Farrell. Patří mi tento podnik. Chcete tu zůstat? Kromě mě a Winslowových tu v okolí žádný Jižan nežije. Pro ty pány tady,“ řekl a mrkl, „jsme pořád jenom prašiví rebelové, a proto musíme držet spolu.“

„Těší mě, pane Farrelle,“ zamumlal Yordan.

White zvedl sklenici. „Na zdraví, chlapci! Pijte na mé znovuzrození. Bylo to jen o chlup.“

Yordan očichával obsah skleničky. „Hoď to do sebe, Blanco!“ pobízel jej White.

„Já nevím…“ Yordan pozvedl obočí. „Nejsem zvyklý na tvrdý alkohol. Neprospívá mému zdraví.“

„Co?“ zabručel Farrell, který je jen před chvílí přátelsky přivítal. „Chcete snad říct, že vám má whisky nechutná?“

„To určitě ne, pane Farrelle,“ omlouval se Yordan.

Farrell se sklonil nad pult. Byl to urostlý, tmavovlasý muž středního věku, čistě oblečený a hladce oholený.

„Tak se už konečně napijte!“ sykl. „Nedělejte našemu Jihu ostudu!“

„Vy Jižané s tou vaší zatracenou rebelskou pýchou,“ zachechtal se White. „Až my Yankeeové jsme vám museli ukázat, zač je toho loket.“

„Drž hubu!“ zavrčel Farrell.

Pohlédl na Yordana a řekl: „Tak dělejte, pijte, nebo zapomenu, že jste krajan.“

„Ano, pane,“ špitl Yordan.

Napil se, polkl a rozkašlal se. Přitom zrudl.

„Nu?“ výhružně se otázal Farrell.

„Ta whisky je opravdu prvotřídní, „ zasípal Yordan se slzami v očích.

To mu už barman naléval další sklenici. „Tato je na účet podniku,“ nahlas prohlásil.

Yordan váhal. Kdosi se rozesmál. Někdo řekl: „Podívejte, jaký má klobouk! Někdo by mu tam měl udělat kulkou díru.“

„Proč se nenapijete?“ Farrell jej provrtával očima. „Chcete mě urazit?“

„Ne, pane. Jistěže ne, pane.“ Yordan do sebe hodil další drink.

Náhle se rozesmál. „Ha, teď už jsem konečně procítil tu chuť. Dáte mi ještě jeden?“

„A je tvůj, Claude,“ smál se White.

Farrell mu nalil potřetí.

„Kdo vlastně jste?“ otázal se. „Doufám, že máte čím platit a nepokusíte se mě přivést na mizinu.“

Já? Nikdy,“ ujišťoval ho Yordan. „My z Jihu…“

Když už mluvíme o Jižanech,“ skočil mu White do řeči. „Ed, Hank a já jsme dneska byli na Winslowově ranči. Neříká se mi to snadno, Claude, ale major krade dobytek.“

„Co?“ užasl Farrell. „Major Winslow a zloděj dobytka? Já snad špatně slyším.“

„Slyšíš dobře.“ White kroužil sklenicí po pultě. „Winslow odháněl krávy z mých pastvin. Můžu to dokázat.“

„Jak?“ vyštěkl Farrell.

„Ed, Hank a já jsme majora podezírali už dlouho,“ poznamenal White. „V poslední době jsme ztratili mnoho kusů. Stopy nás dovedly na Winslowův ranč. Jeli jsme tam – a co jsme našli? He, hádej, co jsme tam našli.“

Náhle v saloonu zavládlo mrtvolné ticho. Yordan hleděl do své sklenice. Neznal poměry v Pineville a o majoru Winslowovi nic nevěděl.

„Jakeu,“ zašeptal Farrell, „nemluv v hádankách! Co jste u něho našli?“

White to řekl nahlas, aby to slyšeli všichni. „Našli jsme tam jednu kůži. Dobytčí kůži s cejchem. Byla schovaná v hromadě dřeva. Proč? Odpovězte si na to sami.“

Farrell si skryl tvář do dlaní, načež si nalil sklenici whisky vlastní výroby a na ex ji vypil. Kdosi si odkašlal.

„Starý Winslow – kdo by si to byl pomyslel,“ řekl jeden z přítomných.

„A já tomu ještě pořád nevěřím,“ namítl Farrell. „Jakeu, co jste potom s majorem udělali? Jak tě znám, taks to nenechal jen tak.“

„Vyzvali jsme ho, aby s námi jel do Pineville a podrobil se tu vyšetřování Ochranného sdružení rančerů,“ odvětil White.

Farrell vytřeštil oči.

„Ochranné sdružení rančerů?“ podivil se. „O tom jsem jaktěživ neslyšel.“

White nervózně přešlapoval.

„No ano.“ Pokrčil rameny a dodal: „To jsme tomu dědkovi – eh – chtěl jsem říct majoru Winslowovi, namluvili, aby s námi šel dobrovolně a nedělal problémy. A taky s námi potom jel.“

Farrell se rozhlédl kolem. „A kde je teď? Nikde ho tu nevidím.“

„Přišel o život, tak jako Ed s Hankem,“ zamumlal White zlomeným hlasem.

„Co…?“ zvolal barman. „Snad tím nechceš říct, že je mrtvý?“

„Ano,“ zašeptal zachmuřený White. „Zabili ho Siouxové, tak jako Hanka a Eda.“

Farrell zbledl.

„Starý Winslow je mrtvý? To bude pro to děvče velký otřes. Chudák holka! Co s ní teď bude?“

Yordan nastražil uši. Tam, kde byly ve hře ženy, vždy viselo ve vzduchu neštěstí.

White řekl: „Chlapci, víte, že mluvit Špatně o mrtvých není můj styl. Ale major nebyl ten poctivý člověk, za jakého se vydával. Mám pro to důkaz: Kravskou kůži. Je na mém sedle v Allenově stáji.“

Farrell se sklonil nad barový pult.

„A já tomu ještě pořád nevěřím,“ zašeptal. „Jakeu, chci vědět, jak se to přesně seběhlo. Všechno! Rozumíš?“

White přikývl.

„Jistě. Mrzí mě, Claude, že mi nevěříš.“

„Přestaň si hrát na ublíženého!“ vykřikl Farrell. Všichni v Pineville věděli, jak si vážil starého důstojníka.

„No dobře,“ zamumlal White, „jen klid. Well, poté, co jsme majora vyzvali, aby s námi jel do města, jsme vyrazili. Existují svědci, kteří to potvrdí – jeho dcera a ten Mexikán, který si říká Pedro. Vsadím se ale, že i on v tom byl namočený.“

„Pedro? Neznám čestnějšího člověka, než je on,“ poznamenal Farrell. „Mluv dál, Jakeu!“

White se napil, jako by se musel posílit, než si vybaví další trpké vzpomínky.

„All right. Vydali jsme se tedy na cestu. Winslow si chtěl vzít kolt, ale my jsme mu to nedovolili. Nikdy nevěř zloději dobytka! To je staré pravidlo prérie. Winslow se vymlouval, chtěl, abysme ho nechali běžet. Když jsme na to nepřistoupili, pokusil se uprchnout.“

„Uprchnout?“ užasl barman. „Major v životě před nikým neutíkal. A před vámi by to teprve neudělal.“

„Jenže bylo to tak, jak říkám!“ vykřikl White v náhlém návalu zlosti. „Zatraceně, Claude, přestaň už konečně s tím! Ten dědek pobodl koně do slabin a vyrazil do hor. Proč, ptám se, když na sobě měl jenom vestu, he?“

Nikdo mu neodpověděl. Farrell jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě jsme ho pronásledovali,“ dodal White, „ale jeho kůň byl hodně rychlý. Když jsme ho dohnali, všechno přiznal – zlomil se. Prosil nás jenom, abysme ho nepověsili na nejbližším stromě. To jsme ani nechtěli, i když bysme na to měli právo. A právě tehdy, když jsme se s ním dohadovali, se objevili Siouxové.“

„A zabili majora, Landroye a McDulla?“ pohnutým hlasem se otázal Farrell. „Je zvláštní, že se tu rojí uprostřed léta. Kdyby to bylo na podzim, kdy loví bizony, tak bych tomu rozuměl. To vždycky bývají neklidní. Ale uprostřed léta…“

Odmlčel se a pochybovačně zavrtěl hlavou. White cítil, že jsou na něj upřeny zraky mnoha přítomných. Bylo známo, že těch několik band Siouxů, které ještě jsou na svobodě, se jen zřídka objevuje v létě. Byly nebezpečné teprve na podzim, poněvadž Siouxové vinili bílého muže z toho, že zmizeli bizoni – a také v tom měli pravdu.

„Chlapci vidím, Že někteří z vás mi nevěří,“ zamumlal uraženě White. „Ale copak můžu za to, že k tomu došlo? To, že Žiju, je hotový zázrak.“

„Kde vás ti indiáni napadli?“ zeptal se Farrell. „Můžeš nás tam zavést?“

„Možná.“ White pokrčil rameny „Bylo to hodně vysoko v horách. Winslow kličkoval po úbočích, než jsme ho dohnali. Snad to místo ještě najdu – ale třeba ne.“

Jestli ho nenajdeš, tak to na tebe vrhne špatné světlo, Jakeu,“ mínil barman. Všichni věděli, co tím chtěl říct. V tom okamžiku promluvil Yordan. „Pane Farrelle,“ řekl a ukázal na Whitea, „tento člověk mluví pravdu. Můžu to dokázat.“

+ + + + +

White sebou trhl, jako by ho někdo udeřil bičem. Jeho tvář náhle zpopelavěla.

„Vy…?“ hlesl.

Yordan se přátelsky usmál.

„Ano, já. Copak, pane White? Nelíbí se vám to?“

White vypil další sklenici a znovu se mu vrátila krev do tváře.

„Vy jste byl také v horách?“

„Jistě, je to můj džob,“ přisvědčil Yordan.

Farrell přivřel oči.

„Přiznám se, že vám úplně nerozumím,“ zamumlal. „Co jste viděl, Blanco?“

Yordan si popotáhl své příliš krátké rukávy.

„Vlastně jsem nic neviděl. Tábořil jsem v horách, když jsem náhle uslyšel výstřely. Řekl jsem si, že někdo asi potřebuje pomoc, a vydal jsem se tam. A pak jsem je našel. Tři mrtvé muže. Všichni byli prostřílení šípy. Řeknu vám, byl to hrozný pohled, pánové.“

White si oddechl. Ten cizinec tedy nebyl očitým svědkem, a proto neznamenal nebezpečí. Přesto si na něho bude muset dát pozor.

„Tady máš důkaz, Claude,“ řekl, „tady máš důkaz!“

Farrell si jej vůbec nevšímal. Upřeně hleděl na Yordana. „Co jste udělal s mrtvými?“

„Pohřbil jsem je, jak jen to šlo,“ odvětil Blanco a omluvně pokrčil rameny. „Nevěděl jsem, kam patří. A příčilo se mi nechat je supůni.“

„Byl mezi nimi i šedovlasý muž, asi šest stop vysoký, štíhlý a dobře oblečený?“

„Ano, ležel kousek od ostatních. Dobře si na něho vzpomínám.“

„Takže přece!“ Farrell si zakryl dlaní oči. „To bude pro Kate hrozná rána.“

White se obrátil na Yordana. Musel se toho o tom tulákovi dozvědět víc.

„Co jste říkal, že jste dělal v posledních dvanácti měsících?“

Yordan svraštil čelo a zamyslel se. Pak se usmál a řekl: „Ach tak! Řekl jsem vám, že jsem. hleděl na zadek Shermanovi.“

„Shermanovi?“ Whiteovi poklesla dolní čelist. „Kdo to ksakru je?“

„Můj osel,“ odpověděl Blanco. „Pojmenoval jsem ho podle Williama Tecumseha Shermana, generála Unie, který za občanské války poslal své vojáky do údolí Shenandoah a zpustošil je. Na Jihu mu to nikdo nezapomněl.“

„Správně, Blanco, správně!“ prohodil Farrell.

Sherman byl tou dobou ministrem války Spojených států. Yankeeové ho považovali za velkého muže.

„Co!?“ zabručel White. „Vy jste svého osla pojmenoval podle Shermana?“

„Ano,“ přisvědčil Yordan. „Víte, pane White, svého Shermana můžu kdykoli kopnout do zadku – toho druhého bohužel ne, i když bych to udělal s radostí.“

„Kdo vám dal, krucifix, právo urážet hrdinu Unie!“ zvolal White –

„Proč by mělo urážet pana Shermana, že někdo občas kopne svého osla do zadku?“ namítl Farrell a jen stěží se bránil smíchu.

White se kousl do rtů. V té chvíli byl poražen. Možná by bylo chytřejší z té debaty vycouvat. Ten Blanco, který vypadal jak vandrák, viděl ty mrtvé – a možná u nich objevil něco, o čem by nikdo neměl vědět. Nebylo by proto moudré si ho znepřátelit.

„No dobře,“ zabručel. „Zapomeňme na to.“

„Možná by bylo lepší,“ řekl Yordan, „kdybych Shermana –myslím svého osla – pojmenoval podle Roberta E.Leea.“

Robert E. Lee byl za občanské války velitelem armády Konfederace. Jižané si jej velmi vážili.

Farrell okamžitě zrudl. „Neponižujte se!“ zaječel na Blanca.

Ten se zatvářil lhostejně. „Ale pánové, proč se vzrušujete? Byl to jenom takový nápad.“

Tentokrát se rozesmál White. „Robert E. Lee, to není špatné. Co by na to řekla ta vaše jižanská hrdost, Claude?“

„Tak dost!“ zvolal Farrell, který tušl, k čemu se schyluje. Ale už bylo pozdě.

K pultu se prodral muž, jenž byl v Pineville známý jako notorický rváč. Jmenoval se Simes.

„Jestli vám nevadí, že si z vás tropí blázny, tak mně teda ano, „ zavrčel.

Vrhl na Yordana mračný pohled a dodal: „Sloužil jsem pod Shermanem. Ještě budeš litovat toho, že sis po něm pojmenoval osla.“

Chytil Yordana za límec a procedil mezi zuby: „Co kdybych teď kopl do zadku já tebe, příteli?“

„Pane,“ vážným hlasem odtušil Yordan, „dejte ty ruce pryč. Nechci se s vámi prát.“

„On se se mnou nechce prát,“ zašklebil se Simes. „Slyšeli jste ho, chlapci?“

Pokusil se Yordanem zacloumat, ale bylo to, jako kdyby chtěl zatřást skalou. Náhle jej Blanco chytil za zápěstí jedné ruky, sevřel je ocelovým stiskem a stáhl ho dolů.

Simes se mu bránil ze všech sil, vždyť jeho pověst neporazitelného hráče byla vystavena zkoušce. Jenže proti těm nelidským prackám neměl naději.

Yordan jej přiměl kleknout na kolena. Simes se ještě pokusil volnou rukou chytit soka za hrdlo, ale ten okamžitě uchopil i ji. Simes zasténal bolestí, když mu Yordan páčil zápěstí. Jeho odpor trval jen chvíli – pak klesl k zemi. Jedna pracka ho uchopila za límec, druhá za šos. Cítil, jak jej někdo táhne ke vchodu – a pak letěl a letěl… až dopadl na ulici.

Když se Yordan vrátil k baru, hleděli na něho přítomní jako na zjevení.

,Pane Bože!“ hlesl White. „Tolik síly, to bych do vás nikdy neřekl, Blanco. Kde jste ji nabral?“

Při mém džobu člověk získá svaly,“ opáčil Yordan.

„A co je váš džob?“ vyzvídal Farrell.

„Jsem zlatokop.“ Yordan si promasíroval své dlouhé prsty. „Už celý rok putuju se Shermanem – myslím tím svého osla – po horách a hledám zlato.“

„Propánakrále!“ zamumlal šokovaný White. „Vy a digger? To by moje babička mohla být ženou prezidenta. Už jste aspoň něco našel?“

„Ne moc,“ připustil Yordan. „Myslím, že bych se měl poohlédnout po jiném džobu.“

White přemýšlel. Byl mužem rychlých rozhodnutí. Tento Blanco se sice choval jako blázen a asi to i blázen byl, ale přesto by bylo lepší se s ním spojit. Našel ty mrtvé a možná věděl něco, co by se neměl dozvědět nikdo jiný.

„Třeba bych měl džob pro vás. Umíte to s koňmi?“

Yordan si položil ruku na prsa.

„Za války jsem jeden rok sloužil u dobrovolných texaských jezdců.“

White si prohlížel jeho vyzáblou postavu. On sám byl špatný jezdec, ale myslel si, že může posuzovat ostatní. A Yordan podle něj neměl figuru na to, aby to zvládl v sedle honáckého poníka. Ale to zatím nevadilo. Rozhodl se, že si ho chvíli nechá na svém ranči. Až zjistí, že pro něj neznamená nebezpečí, zbaví se ho.

„All right, jednoho krotitele bych potřeboval. Ale nemůžu moc platit. Řekněme – dvacet dolarů za den a ubytování a stravu zdarma. Stačí vám to?“

Byla to žebrácká mzda, neboť krotitel, který zajížděl divokého koně, byl placen podle počtu zvířat, která „zlomil“. Běžná taxa činila pět dolarů za mustanga. Jenže o tom, jak se zdálo, Yordan nevěděl.

„Samozřejmě, pane White,“ odvětil.

White mu podal ruku. „Dohodnuto. Ode dneška jste můj muž. Můžete mi říkat šéfe.“ Ve skrytu duše počítal s tím, že Yordan si zlomí vaz, jen co sedne na prvního mustanga. Tím by se pohodlně zbavil nebezpečného svědka.

„Nedělejte to, Blanco!“ varoval jej Farrell.

„Proč ne?“ Yordan na něj pohlédl a dodal: „Zajíždět koně, to byl vždycky můj sen.“

Farrell pokrčil rameny. V divočině platilo, že člověk musí řeku přebrodit sám. Že se při tom třeba utopí, je jeho problém.

Yordan podal Whiteovi ruku. „Budu pro vás pracovat dobře, šéfe. Smím si vzít na váš ranč Shermana? Známe se spolu už dlouho.“

„Klidně,“ zabručel White.

Farrel poznamenal: „Pro Kate to bude hrozná rána, až se dozví, co se stalo jejímu otci. Určitě ho bude chtít pohřbít na ranči. Zítra se vydám s několika dobrovolníky do hor. Můžete nás zavést na to místo, Blanco?“

„Nevím…“ Yordan se zatvářil nešťastně a zamumlal: „Nejsem si jistý.“

„Je to můj člověk,“ zavrčel White, „a já své lidi neplatím za to, že se potulují po horách. Potřebuju ho na ranči.“

Farrell otevřel ústa k ostré odpovědi. V tom okamžiku se z ulice ozval dusot kopyt a ustal před saloonem. Zavrzala sedla, krátce nato se rozletěly dveře a do saloonu vtrhl mladík následovaný snědým vaquerem.

Chlapec výhružně ukázal prstem na Whitea a vysokým hlasem vykřikl: „Kde je můj otec, vy bastarde?“

+ + + + +

Farrell rychle vyšel zpoza barového pultu a položil onomu mladému muži ruku na rameno.

„Musíš teď být statečná, Kate,“ zamumlal.

Yordan vytřeštil oči. „Děvče?“ podivil se a obrátil se na svého nového šéfa.

„Jo,“ zavrčel White. „Ďábel v ženské podobě.“

Kate Winslowová odstrčila Farrellovu ruku a opět pohlédla na Whitea.

„Vy jste tady, ale kde je můj otec? Už měl být dávno zpátky. Co jste mu udělali? Chci okamžitě mluvit se členy toho vašeho sdružení!“

„Žádné neexistuje, děvče,“ řekl Farrell na vysvětlenou. „White vašemu otci lhal, aby ho vylákal z ranče.“

„Protože jinak by dobrovolně nešel a já jsem nechtěl prolévat krev!“ vykřikl White. „Krucifix, copak jsem vám to už nevysvětlil?“

„Jo, tos udělal, Jakeu,“ temným hlasem přisvědčil barman.

„Žádně sdružení neexistuje?“ zašeptala Kate. „Kde tedy zůstal táta?“

Farrell ji chytil za rameno a posadil ji na židli.

„Poslouchej, Kate, tvému otci se… se přihodilo neštěstí.“

„Přestaňte už sakra chodit kolem horké kaše!“ zvolal White. „Jednou se to dozvědět musí. Váš otec je mrtvý, slečno Winslowová.“

„Za to bych ti nejradši zakroutil krkem, Jakeu,“ zavrčel Farrell. „Copak v sobě nemáš ani kouska citu?“

„City si nemůžu dovolit,“ odsekl White a pohlédl na dívku. „Je mi líto, slečno, ale váš otec si za to mohl sám. Kdyby nám neutekl…“

Kate zvedla hlavu. Její tvář byla bledá jako čerstvě napadaný sníh. Nechápavě pohlédla na Farrella.

„Nerozumím…“

„Myslel tím,“ zamumlal Farrell, „že váš otec se pokusil o útěk. Nahoře v horách ho pak přepadla banda Siouxů, kteří ho poté zabili. Aspoň to tvrdí White.“

„Mám na to svědka!“ vykřikl White a ukázal na Yordana. „Tam stojí!“

Kate zaťala pěsti.

„Táta je mrtvý – tomu nemůžu uvěřit.“ Obrátila se na Yordana a dodala: „Viděl jste ho?“

Blanco přikývl.

„Jestli myslíte toho šedovlasého, dobře vypadajícího muže, kterého jsem našel, tak ano, slečno. Z prsou mu trčel siouxský šíp.“ O1ízl si rty a zamumlal: „Je mi líto, že vám to musím říct, slečno. Ale ptala jste se a já vám odpovídám.“

To je v pořádku.“ Kate mávla rukou. Šok jí sice otřásl, ale neochromil ji.

„Kdo vlastně jste? Ještě jsem vás nikdy v Pineville neviděla.“

Yordan smekl svůj otrhaný cylindr.

„Jmenuju se Clell Yordan. Hledal jsem v horách zlato. Dnes v poledne jsem uslyšel výstřely a pak jsem našel ty mrtvé.“

„Mrtvé?“ podivilo se děvče.

„Ano. Eda Landroye a Hanka McDulla zabili také,“ poznamenal White.

Kate se obrátila na barmana. „Takže pan White je jediný, kdo zůstal naživu? To je zvláštní.“

„Co je na tom zvláštního?“ namítl White. „Měl jsem jenom štěstí, to je všechno. Unikl jsem jim o vlásek. Chybělo málo a dostali by i mě.“

„Což by pro tento kraj nebyla žádná ztráta,“ ledovým hlasem podotkla Kate.

White zrudl.

„Jak to se mnou mluvíte?“ zavrčel. „Well, dobře mě teď poslouchejte, vy malá dračice. Když mě tak osočujete, pak ani já vás nebudu šetřit. Váš otec přiznal, že kradl dobytek! Ať se vám to líbí, nebo ne, kradl cizí krávy. Myslím, že tím je jméno Winslow jednou provždy vyřízeno. Doporučuju vám, abyste odtud zmizela co nejdřív. Dám vám nabídku. Řekněme – pět tisíc dolarů za váš ranč se vším všudy. Řekněte ano a zítra můžete odjet.“

Kate vyskočila ze židle a zatnula pěsti.

„Pět tisíc dolarů?!“ vykřikla. „Jenom náš dobytek má dvojnásobnou cenu, nehledě na pozemky a vodní práva. Nikdy vám náš ranč neprodám – nikdy! Kdybych byla muž, zabila bych vás! Nadělala bych z vás řešeto, protože vy jste vinen smrtí mého otce!“

White zahrozil pěstí. Následující slova byla určena pro přítomné muže: „Slyšíte?! Dcera zloděje dobytka a tak se tady roztahuje. Co na to říkáte?“

Ozvalo se nespokojené mumlání. Kromě Farrella a Yordana pocházeli všichni muži v saloonu ze severu., Většina z nich z války bojovala proti Jihu. Farrella akceptovali jen proto, že jim dával to, co potřebovali. Yordan se nepočítal. Ale Winslowa s tou jeho jižanskou hrdostí nemohli ani cítit. White to dobře věděl a právě na tom postavil svůj plán.

Dal si ruce v bok a s posměšným tónem řekl: „Vsadím se, že nenajdete nikoho, kdo by vám nabídl o jediný cent víc. Klidně tu zůstaňte, uvidíte, že se od vás budou odvracet i prašiví psi. Pak se ke mně připlazíte na kolenou a budete mě prosit o těch pět tisíc. Ta vaše zatracená hrdost se vám nevyplatí!“

„Dej si pozor na jazyk, Jakeu,“ zvolal Farrell.

„No dobře,“ prohodil White a mávl rukou. „Řekl jsem všechno, co jsem chtěl říct. Má nabídka platí – ale ne nadlouho.“

Chtěl se obrátit, ale ze stínu vedle dveří se vynořil onen snědý vaquero, jenž přišel s Kate. Tak jako dívka byl i on celý od bláta.

„Seňorito,“ zdvořile se zeptal dívky, „už jste s tím hombrem Whitem skočila?“

Dívka přikývla.

„Ano – skončila jsem s ním a se všemi ostatními, kdo se dotkli památky mého mrtvého otce, také. Pojď, Pedro, pojedeme domů.“

„Počkejte ještě, seňorito,“ řekl vaquero.

Obrátil se na Whitea a do nastalého ticha pronesl slova, při nichž přítomným naskočila husí kůže. „Hombre, seňorita Winslowová řekla, že by vás zabila, kdyby byla muž. – Bueno, ona to udělat nemůže, protože je žena. Ale já jsem muž a stojím tady a požaduji splacení účtu.“

„Účtu? Za co?“ zavrčel White. Zbledl, protože ve skutečnosti to byl zbabělec.

Pedro se mrazivě zasmál.

„Dnes ráno jste mě nechal přivázal ke sloupku, seňore.“ Hovořil sametovým hlasem, ale s podtónem, kteý Whiteovi naháněl husí kůži. „Vaši lidé zbili mě a mou ženu, seňore. Potom jste urazil mého patrona a nařkl jste ho, že krade dobytek – a to je lež. Neznám počestnějšího muže, než byl můj patron.“

„Jak se potom k čertu dostala kravská kůže s mým cejchem na váš ranč?“ vykřikl White, kterého polil studený pot.

Vaquero pokrčil rameny.

„To nevím. Pravděpodobně to byl nějaký váš špinavý trik, seňore White. Vím jenom to, že jste lhář a podvodník. Jste vinen smrtí mého patrona a za to vás teď zabiju!“

Křídově bledý White chtěl sáhnout po koltu, ale náhle strnul.

Pedro totiž bleskurychle vytáhl nůž. Ve světle lamp se zaleskla ocelová čepel.

„Bude to hned, seňore White!“

White nemohl hrůzou popadnout dech. I kdyby se ještě pokusil tasit, nůž by byl rychlejší, mnohem rychlejší.

„Ne!“ zasténal. „Pro Kristovy rány, ne!“

Muži stojící za ním se klidili do bezpečí. White věděl, že nemůže počítat s tím, že by mu někdo pomohl. Věděl, že si musí stát za tím, co řekl, i když to teď pro něj bude velmi nepříjemné. Winslowovo obvinění už stáhnout nemohl.

Na čele mu vyvstaly krůpěje potu. Jen získat čas! blesklo mu hlavou. Musím toho hnědého zmetka nějak zadržet!

„Pedro, neblázni. Dobrá, přiznávám, že to, co jsme udělali tobě a tvé ženě, nebylo správné. Omlouvám se.“

Zatímco takto hrál o čas, blížila se jeho pravá ruka palec po palci k pažbě jeho revolveru.

Pedro zvedl nůž. Držel jej za špičku, rukojetí dozadu, jako zkušený vrhač. White to viděl a začal se potit ještě víc.

„Pedro, přestaň! Nech si to vysvětlit…“

Ne teď budete poslouchat vy mě, seňore White!“ přerušil ho vaquero.

Hovořil pevným, odhodlaným hlasem. V saloonu vládlo mrtvolné ticho. „Tvrdil jste před všemi těmito lidmi, že seňor Winslow přiznal, že je zloděj dobytka. To je lež. Jak by mohl můj patron přiznat něco, co neudělal? To by si raději ukousl jazyk – a vy to víte lépe než všichni ostatní.“

„Takže já jsem tedy lhář?“ zavrčel White.

Pedro mu plivl pod nohy. „Řekl jsem to a stojím za tím. Jestli se vám to nelíbí, tak proti tomu něco udělejte.“

Kostky byly vrženy. White musel odpovědět, nebo by navždy ztratil tvář.

Vykřikl a vytrhl kolt z pouzdra. Pedro se rozmáchl nožem – a tu na něj kdosi skočil a srazil ho k zemi, právě v okamžiku, kdy vrhl nůž.

Ten minul cíl a s drnčením se zabodl do stěny. Ve stejné vteřině třeskl Whiteův kolt, ale kulka proletěla těsně nad Pedrem a mužem, který ho strhl k zemi. Při výstřelu zacinkaly skleničky v policích nad barem. V saloonu se vznášel dým.

White zaklel, natáhl kohoutek a namířil na Pedra, ale vtom se na něj vrhl Farrell a srazil mu ruku.

„Tak dost, Jakeu!“ zvolal. „Nedopustím, abys střílel na ležícího člověka, který se nemůže bránit.“

White sevřel rty. „All right, Claude.“ Věděl, že právě o vlas unikl smrti.

Ti dva na podlaze vstali. Nejprve Pedro a po něm muž, který na něj skočil. White vytřeštil oči, když spatřil, Komu vděčí za svůj život.

Byl to Yordan. Blanco Yordan. White ještě nikdy neviděl někoho tak rychlého. Nikdy by to do Blanca neřekl.

Pedro s ledovým výrazem v očích prošel kolem něj a vytrhl nůž ze stěny.

„Kdyby se do toho nezamíchal ten hombre, tak byste teď byl mrtvý, seňore White,“ procedil mezi zuby.

Potěžkal nůž v ruce a White okamžitě zvedl kolt. Oba muži si pohlédli do očí. Nakonec Pedro zavrtěl hlavou a ustoupil.

Možnost zúčtovat s Whitem pominula. Hra, která měla proběhnout podle starých osvědčených pravidel, byla narušena zásahem cizince. Místní by se do toho určitě nepletli.

Pedro musel čekat na další příležitost.

Teprve, když schoval nůž, si White oddechl. Byl celý zpocený. V jednom okamžiku už věřil, že bude muset zemřít. Ztuhlá krev mu opět začala proudit v žilách.

„Díky, Blanco,“ hlesl.

Yordan mávl rukou. „Není zač. Jste můj šéf, takže bylo mou povinností se vás zastat.“ Zazubil se a dodal: „Myslel jsem na těch dvacet dolarů, o které bych přišel, kdyby vás oddělal.“

Pedro se obrátil na dívku. „Raději pojedeme, seňorito Kate. Čeká nás dlouhá cesta.“

„Ale táta – je někde v horách…“

„Postarám se o něho,“ řekl Farrell. „Tady pan Yordan ho i ty dva další pochoval, jak to šlo. Snad si vzpomene na to místo a zavede nás tam.“

„Tento muž?!“ Kate Winslowová ukázala prstem na Bianca. „Ne! Nenávidím ho. Kdyby se do toho nezapletl, byl by teď White v pekle. Já ho nenávidím!“

„Ale… slečno Winslowová… chtěl jsem jen,“ koktal Yordan.

Zmrazil ho její nenávistný pohled. „Musela bych se stydět, kdybych od vás přijala pomoc,“ pohrdavě procedila mezi zuby. Jednoho dne vám Pedro vytrhne srdce. A já budu u toho a budu se smát. Rozumíte? Budu se smát!“

„Ano, slečno,“ zamumlal Yordan.

Dívka kývla na vaquera a řekla: „Pojď, Pedro, už tu nemáme co dělat. Děkuji, Claude, za pomoc. Jsi jediný v tomto krysím hnízdě, komu ještě věřím.“

„Nedělej si starosti, Kate,“ přidušeným hlasem řekl Farrell. „Se mnou můžeš vždycky počítat.“

„Já vím,“ zašeptala.

Náhle jí vhrkly slzy do očí. Otočila se a vyběhla ven. Pedro ji následoval, šel však pozpátku, jelikož těm gringům nevěřil. Poté zavrzala sedla, zafrkali koně a ozval se dusot kopyt, který po nějaké době utichl.

Napětí v saloonu povolilo. White odvrávoral k baru a práskl pěstí do pultu.

„Na to se musím napít. Dej sem to nejlepší, co máš, Claude! Dvakrát za den uniknout smrti jen o vlásek, to se člověku nestane často.“

V náhlém záchvatu srdečnosti objal Blanca kolem ramen.

„Blanco, jste můj přítel. Můj opravdový přítel. Bez vás už bych byl mrtvý. Pojďte, napijte se se mnou.“

„Raději ne, šéfe.“ Yordan zvedl v obranném gestu ruce. „Ještě jsem nevečeřel a s prázdným žaludkem… No, však to znáte.“

„Claude!“ zvolal White. „To nejlepší jídlo, které může ta tvoje zatracená kuchyně nabídnout, pro mého přítele Blanca!“

Důvěrně se k Yordanovi naklonil a dodal: „Kde budete dneska spát?“

„Ve stáji u Shermana. Vyhandloval jsem si tam místečko.“ Yordan se usmál a poznamenal: „A zaplatil za něho. Tak si tam toho půl dolaru chci pěkně odespat.“

„Dobře,“ zamumlal White. „Ale od zítřka bude vaším domovem můj ranč. Cestu vám ukáže každé dítě. Moje značka je kosočtverec. Všechno, co je označené kosočtvercem, patří mně. Přiznávám, že toho zatím není moc, ale to se brzy změní.“

Poklepal Yordanovi na ramena a dodal: „Jenom počkejte, Blanco, už brzy.“

„Chcete tím snad říct, že vám slečna Winslowová prodá ranč?“

White dopil sklenku a přikývl.

„Správně, Spojím její a svoje pastviny a založím vlastní dobytkářskou říši. Dal jsem té mrše nabídku a ona na ni bude brzy muset přistoupit, protože dcera zloděje dobytka se v tomto kraji nemůže dlouho udržet. Kromě Clauda jí tu nikdo nepomůže. A Claude zase nerozumí dobytkářství.“

„Připaaá mi,“ podotkl Blanco, „že vám majorova smrt přišla docela vhod, šéfe.“

White zvedl hlavu a vrhl na něj chladný pohled.

„Co tím chcete říct, Blanco?“ „Já?“ Yordan se zatvářil nevinně.

Nic, šéfe. Absolutně nic. Jenom mě to tak napadlo.“

„Příště radši víc přemýšlejte, než něco řeknete,“ upozornil ho White. „Takové skryté narážky nemám rád, jasné?“

„Ano, šéfe,“ přikývl Yordan. Zívl a dodal: „Myslím, že bych měl jít spát. Nevadilo by vám to, šéfe? Ne? Tak dobrou noc.“

Zamířil pak ke dveřím a zamyšlený White ho sledoval pohledem. Ten podivín, který vypadá jako zpustlý tulák, dokáže být bleskově rychlý, když na to přijde. Co všechno může vědět?

Našel u těch mrtvých něco, co by svědčilo o tom, kdo je opravdový vrah?

White se začal potit. Yordanova poslední poznámka mu nešla z hlavy.

Jestli Blanco skutečně něco věděl, tak proč byl celou dobu zticha a neobvinil mě?

Vydírání! pomyslel si White. Ten chytrák mě chce vydírat! Hned jak se u mě uhnízdí, vyloží karty na stůl a bude mě chtít vymačkat jak citron. Nejlepší by bylo, kdyby rychle zmizel.

Ale nenápadně, byla další Whiteova myšlenka. Hlavně žádné další pozdvižení. Majorova smrt už tak dost zvířila prach.

„Simes!“ řekl si White. „Ten by mohl mít důvod Blanca vyřídit!“

Náhle se cítil mnohem lépe. Ano, ten nápad se Simesem nebyl špatný.

Ale možná si Blanco dřív zlomí vaz. Chce to jen trpělivost. Simese proti němu může použít v okamžiku, kdy by mu mohl být nebezpečný.

„Ano, Simes!“

Přes barový pult se k němu sklonil Farrell a otázal se: „Říkals něco, Jakeu?“

White zavrtěl hlavou.

„Ne, nic. Nalej mi ještě jednou, Claude. Dnes mám štěstí. Musím to oslavit.“

+ + + + +

„Blanco, to jsou vaši noví kamarádi.“

White ukázal na dva zamračené kovboje, kteří se opírali o tyče ohrady.

„Tento zrzavý chlapík si říká Abilene Kid. Svoje pravé jméno nikomu neřekl a já myslím, že mi do toho nic není. Ten druhý je Hardy Scott.“

Kývl na oba kovboje a dodal: „Chlapci, to je váš nový kamarád Blanco Yordan. Jsem mu něco dlužný a proto chci, abyste spolu vycházeli.“

Abilene Kid byl útlý, šlachovitý muž zhruba pětadvacetiletý. Vrásky v jeho obličeji dokazovaly, že vedl velmi málo spořádaný život.

„Ahoj,“ zabručel.

„Ahoj,“ odvětil Yordan.

Scott mu podal ruku poznamenanou lasem.

„Dobrý den. Podle toho, co o tobě vykládal šéf, musíš být pěkné číslo.“ Vypadalo to, že to je jiný člověk než Abilene Kid.

„Ten?“ pohrdavě poznamenal Kid. „Ten strašák do zelí?“

„To slovo už nechci nikdy slyšet,“ zavrčel White. „Kide, to si zapiš za uši! Nestojím o žádné problémy, rozumíš?“

„Jistě, šéfe, jistě,“ zašklebil se Kid. Vypadalo to přitom, že si představuje, co všechno na toho nového chlapíka vymyslí.

White si povzdechl. Věděl, že všichni kovbojové si nováčky drsně dobírají. To byl starý zvyk, proti kterému nemohl nic dělat. Čím dříve si Blanco zlomí vaz, tím lépe.

„Jedu na Landroyův ranč. Je mrtvý a někdo se musí postarat o jeho dobytek. Hardy, ukaž Blancovi jeho postel v noclehárně. Blanco, dneska ještě máte volno, tak se podívejte po ranči. Zítra začnete pracovat.“

Yordan přikývl.

„Jistě, šéfe. Ty peníze si musím zasloužit.“

„Chlapci, abyste věděli, najal jsem Blanca jako krotitele,“ řekl White a nasedl na svého koně.

„Jako krotitele – toho?“ rozesmál se Kid. „Umí vůbec jezdit?“

Yordan se zatvářil uraženě.

„To umím. Za války jsem jezdil u dobrovolníků v texaské jízdě, a ti jezdili pořádně zostra.“

Kid si vyměnil pohled se Scottem. „Tak on je to ještě rebel – a Texasan k tomu! – Hej, Blanco, je pravda, že v Texasu jsou všechny řeky hlubší, děvčata pěknější, chlapi silnější a býci divočejší než jinde?“

„To nevím,“ odvětil Yordan. „Nemám tušení. Jsem z Louisiany a do texaských dobrovolníků jsem se dostal náhodou.“

„Já přišel z Alabamy s bendžem na koleně. Projel jsem Louisianu, ale Susannu jsem tam nenašel,“ zabroukal si Scott. „Pojď Blanco, ukážu ti tvou postel.“

„Jenom žádné spory, chlapci, žádné spory,“ zabručel ještě jednou White, pobodl svého koně do slabin a odjel odtud. Přitom se pohupoval v sedle.

„Houpe se jako ryba na horké pánvi,“ poznamenal Kid.

„Buď zticha,“ zamumlal Scott, pro kterého byl rančer člověkem hodným respektu.

„All right.“ Kid odstoupil od tyče a pohlédl na Shermana, který stál za Yordanem a civěl do prázdna.

„A toto je co za zrůda?“

„To je Sherman,“ odvětil Blanco klidným hlasem.

„Sherman? Já vidím jenom zatraceného osla,“ zasmál se Kid.

„Pojď, Shermane, uděláme si tu pohodlí,“ zamumlal Yordan.

Odsedlal jej a zavedl ho k ohradě. V jednom ohraničeném výběhu stál nádherný grošovaný appaloosa.

Yordan obdivně hvízdl.

„Panebože, komu patří ten krasavec?“

„Mně!“ Abilene Kid k němu rychle přistoupil a dodal: „Mně, slyšíš? Ne aby tě napadlo postavit toho svého smrdutého osla k mému koni, rozumíš?“

No jasně,“ uklidňoval ho Yordan.

„Sherman už se napase sám. Pojď, Shermane, tady je volné místo.“

Otevřel mu branku a pustil ho dovnitř.

„Říkat oslovi Sherman…“ Kid na něj vrhl mračný pohled. „Myslím, že si z nás děláš srandu, Blanco.“

„Jak jste na to přišli, chlapci?“ protestoval Yordan. „Prostě mě tak napadlo pokřtít ho Sherman.“

Scott ho chytil za ruku. „Pojď dovnitř.“

Poté zavedl Blanca do nízkého domku s šindelovou střechou. Tiše přitom zamumlal: „To, co říká Kid, neber vážně. S tím appaloosou jenom dělá divadlo. Ale přesto tě před ním musím varovat. Na pažbě svého šestiraňáku už má několik zářezů. Hádej proč?“

„Zabiják?“ otázal se Yordan. „Je to pistolník?“

Scott pokrčil rameny.

„Nevím. Když jsem vzal džob na tomto ranči, byl už tady. Zdá se mi, že se s šéfem znají už z dřívějška, protože spolu mockrát cosi kuli. Radši si s ním nezačínej. Jdi mu z cesty.“

„To určitě udělám,“ prohodil Yordan. „Díky, kamaráde.“

„Není zač.“ Scott se zazubil a dodal: „Odkud máš ten směšný cylindr?“

Yordan si sundal klobouk z hlavy a láskyplně naň pohlédl. „Patřil mému otci. Zdědil jsem ho. Byl to dobrý cylindr, dokud ho Sherman z půli nesežral.“

„Sežeň si nějaký jiný,“ radil mu Scott.

Otevřel dveře domku a postrčil Yordana do malé, spoře zařízené místnosti.

„Ta pryčna vzadu je ještě volná. Polož si na ni deku a je tvoje.“

Yordan to udělal, načež si vybalil své věci. Cepín, lopatu a zlatokopeckou pánev uložil do rohu. Pušku strčil pod matraci a svůj kabát pověsil na skobu. To byl tedy jeho nový domov! – Nevypadalo to tam nijak útulně. Slamník byl cítit zatuchlinou a v okénku vedle dveří nebylo sklo, nýbrž blána. Whitea viditelně pohodlí jeho lidí nezajímalo.

Hardy Scott mezitím vyšel ven. Pozoroval, jak Abilene Kid vyvedl z kůlny, která sloužila jako stáj, osedlaného koně.

„Není ta mrcha náhodou Betsy?“

Kid s úsměvem přikývl.

„Jo, je to Betsy. Teď tomu novému ukážu, co to znamená krotit mustangy.“

Scott se rozesmál. Bylo běžné, že nováček na ranči dostal divokého koně. Podle toho, jak ho zvládl, se k němu pak jeho druhové chovali. Pokud si toho koně podrobil, získal si jejich respekt. Když ale ukázal strach, mohl počítat s pohrdáním.

„Tvrdil, že se naučil jezdit u texaských dobrovolníků,“ řekl Kid. „Uvidíme, co umí.“

„Proti Betsy nemá šanci,“ poznamenal Scott. „Nikdo proti tomu ďábelskému koni nemá šanci.“

„Pokope ho tak, že ho vlastní matka nepozná,“ smál se Abilene Kid.

V tom okamžiku vyšel Yordan z noclehárny. Protáhl se a rozhlédl se.

„Hezký den, co, chlapci?“

Kid přikývl.

„Jo, je pěkně. Šéf ti dal volno, ať se tu trochu porozhlédneš. Osedlali jsme ti koně. Doufám, že se ti bude líbit.“

Yordan pohlédl na kobylu a svraštil čelo.

„Klisna, co? Co je to vlastně za barva?“

„Je to šedák,“ odpověděl Scott. „A to je znamení pravé divoké krve. Jmenuje se Betsy. – Kide, zaveď ji do ohrady. Možná Blanca shodí a pak ji budeme muset honit.“

„Betsy že by někoho shodila?“ podivil se Kid. „To by nikdy neudělala. Na ní by mohlo jezdit děcko. Ale dobře, jak myslíš, Hardy, udělám to.“

Odvedl klisnu do ohrady a nechal ji tam stát se svěšenou uzdou.

„Dělej, Blanco, nasedni a ukaž nám, jestli jako krotitel za něco stojíš.“

Yordan přikročil ke klisně. Byl to ten nejošklivější kůň, jakého kdy viděl. Měla příliš dlouhý krk a příliš velkou hlavu a její barva, kterou Scott označil za šedou, ze všeho nejvíce připomínala vysušenou hořčici. Její břicho bylo kulaté jako cisterna. Když Yordan sáhl po uzdě, svěsila uši, otevřela tlamu a vycenila zuby. Přitom zasyčela jako lokomotiva.

Blanco si ji prohlížel s neskrývaným odporem.

„Vážně je hodná?“

„Jasně, za to dám krk,“ odvětil Kid. „Pro svého jezdce udělá všechno.“

„A nezapomeň jí utáhnout podbřišník, jinak jí spadne sedlo!“ zvolal Scott. „Betsy se umí nafouknout jako balon.“

„Připadá mi, že toho umí ještě mnohem víc,“ zamumlal Yordan.

Utáhl podbřišník, načež se chopil uzdy, vzal ji do levé ruky, chytil se hrušky sedla a vyšvihl se nahoru. Betsy si odfrkla. Scott raději honem přelezl ohradu a stejně jako Kid dál scénu sledoval z bezpečí.

„No, jak se cítíš, Blanco?“ zvolal.

„Vůbec ne špatně,“ usmál se Yordan. „Jen to sedlo je trochu neobvyklé.“

„Jo, je trošku jiné než vojenské,“ zachechtal se Kid. „No, tak jí ukaž, Blanco, ať ví, kdo z vás dvou je silnější.“

Yordan sevřel Betsy lýtky. Ani se nepohnula.

„Pevněji!“ vykřikl Scott. „Nemazli se s ní, Blanco, Betsy to potřebuje!“

Yordan roztáhl nohy a kopl klisnu podrážkami do místa za podbřišníkem. Po tomto pobídnutí každý kůň vystartuje – jen Betsy se ani nehnula.

„Máte pravdu,“ přitakal. „Je mírná jako ovečka. Až moc.“

„Jsi si jistý?“ Kid jen ztěží potlačoval smích. „Zkus to ještě jednou.“

Yordan roztáhl nohy tak, že téměř udělal roznožku, a pak ji ze všech sil udeřil podrážkami do břicha. Betsy sklonila hlavu a varovně zafrkala.

„Umí ta mrcha vůbec klusat?“ otázal se Yordan. „Zdá se mi, že…“

Dál se nedostal, protože klisna náhle explodovala.

Vyhodila nohama do vzduchu, prohnula záda jak lasička a pak tvrdě, bez jakéhokoli pokusu o pružení, dopadla na zem. Clell Yordan byl katapultován ze sedla a skončil o několik yardů dál v prachu. Tam zůstal několik vteřin ležet, zatímco Betsy vítězoslavně ržála, načež zaujala obdobně letargický postoj jako předtím.

Scott a Abilene Kid se váleli smíchy.

„Co je s tebou, Blanco?“ vykřikl Kid se slzami v očích. „Co to s tebou udělala? Dyť je jinak hodná jak ovečka?“

Yordan se sesbíral z prachu a zvedl cylindr, který při pádu notně utrpěl. Válel se opodál.

„Chlapci, jste mi dlužni nový klobouk! „ zvolal při pohledu na visící zbytek okraje.

Nasadil si cylindr na své bílé vlasy a obrátil se k ohradě, o niž se opírali oba kovbojové.

„Říkals, že je hodná jako ovečka, že, Kide?“

Scott náhle zvážněl. „Hej, Blanco, přece se kvůli tomu nezlobíš?“ zabručel.

Yordan ukázal prstem na Kida. „Chci jenom vědět, proč mi ten chlápek řekl, že ten kůň je mírný, a ona je to zatím taková bestie.“

„To byl jen žert,“ zamumlal Scott. „Byla to jenom legrace.“

„Pěkná legrace, mohl jsem si při ní zlámat vaz. „zavrčel Blanco. „Dal mi slovo, že je mírná. Podvedl mě.“

Abilene Kid se přestal smát. Odskočil od tyčí a zasyčel: „Chceš si to snad se mnou rozdat? Hej, chceš?“

„Ne,“ odtušil Yordan. „Ale chci vědět, proč jste si ze mě tak vystřelili. Ta mrcha mě mohla zabít.“

„To jsi doopravdy tak hloupý, nebo se jen tak tváříš?“ vyštěkl Kid. „Neznáš staré pravidlo prérie: Nikdy nevěř koni, kterého neznáš – a muži, kterého neznáš? Tos ještě nikdy neslyšel?“

„Zatím ne,“ odvětil Blanco, „ale teď už jeho význam chápu zatraceně dobře.“

Svraštil čelo a zadumaně na Kida pohlédl.

„A pak by tu bylo ještě něco, příteli.“

„Ano…?“ podrážděně zavrčel Kid.

„Vzpomínám si, žes o mně mluvil jako o strašáku do zelí,“ řekl Yordan přátelským hlasem. „Považoval bych za správné, kdyby ses mi omluvil.“

Kid na okamžik strnul.

„Cože?“ hlesl.

„Kdyby ses mi omluvil,“ opakoval Yordan. „Řekni mi, že tě mrzí, žes o mně mluvil jako o strašákovi do zelí, a já na to zapomenu.“

„Ne!“ zvolal Scott, který tušil problémy.

Yordan na něj namířil prstem a zabručel: „Ty se do toho nepleť. To je věc, která je jen mezi mnou a tím zrzavcem.“

„Zrzavcem?“ vyjekl Kid, který byl na narážky ohledně barvy vlasů citlivý. „Slyšel jsem dobře?“

„Máš něco s ušima?“ otázal se Yordan. „Řekl jsem, že jsi zrzavec. A teď už chci konečně slyšet tvou omluvu.“

„Jdi k čertu!“ vykřikl Kid.“Omluvit se? To bych si radši ukousl jazyk, ty – ty strašáku do zelí!“

Yordan si s povzdechem svlékl kabát, pečlivě jej složil a položil přes tyč. Pak si sundal cylindr a pověsil ho na sloupek.

„Takového nafoukance jsem už dlouho neviděl!“ Soucitně zavrtěl hlavou. „Nafoukance a mluvku! Myslím, že ti budu muset srazit hřebínek!“

Kid vytřeštil oči. „Já snad špatně slyším? Ty se se mnou chceš prát?“

„Naráz má uši v pořádku,“ poznamenal Yordan. „Ano, přesně to chci udělat.“

„Proboha, Blanco, přestaň!“ zasténal Scott.

„Stačí, aby se omluvil a všechno je vyřízeno,“ odvětil Yordan.

„Nikdy!“ zařval Kid. „Chceš se se mnou prát? Tak pojď!“ Pohrdavě pak dodal: „Texaská kavalerie? – Nemůžu přece za to, že tě tam nenaučili pořádně jezdit. Asis proseděl válku v polní kuchyni, ne?“

„Vidím, že to s tebou jinak nepůjde,“ zamumlal Yordan. „Je mi tě líto, chlapče.“

Scott tasil kolt a natáhl kohoutek.

„Bojuj férově!“ zvolal – a jeho slova patřila Kidovi, který nosil revolver. Yordan nebyl ozbrojený.

Kid okamžitě zrudl, protože pochopil, že právě na něho mířila Scottova poznámka.

,Na toho chudáka kolt nebudu kolt potřebovat!“ vykřikl. „Tady je!“ hodil Scottovi svůj revolver.

„Tak se mi to líbí,“ usmál se Yordan. „Stejné šance pro oba, tak to má být.“

„přestaň žvanit!“ zavrčel Kid. „Radši bojuj. Nebo se mě bojíš?“

„Tebe?“ Yordan pozvedl obočí a dodal: „To rozhodně ne.“

Zatnul pěsti, zvedl ruce a zaujal postoj boxera. Náhle to byl úplně jiný člověk.

Jeho modré oči již nepůsobily vlídně, nýbrž chladně a ostražitě. Ocelově se leskly.

Rysy v jeho tváři ztvrdly. Kolem pevně sevřených rtů se objevily linie prozrazující odhodlání. Jeho vysoká postava už nepůsobila rozevlátě, ale nebezpečně.

Abilene Kid si toho všiml a ta proměna ho zmátla. Jenže už bylo příliš pozdě.

Yordan k němu elegantně přiskočil a zaútočil na něj levou rukou. Kid se přikrčil a uskočil doleva. Yordanův pravý hák vůbec neviděl. Zdálo se mu, že jej do levého spánku udeřilo kladivo. Hned nato mu cosi tvrdého vrazilo do brady.

Měl pocit, jako by mu něco explodovalo v hlavě. A pak už nevěděl o světě.

+ + + + +

„Panebože!“ hlesl Scott. Ještě nikdy neviděl takové rychlé vítězství v pěstním souboji.

Yordan si masíroval klouby prstů a usmíval se.

„Co se v mládí naučíš, ve stáří jako když najdeš.“

„Nejlepší by bylo,“ zamumlal Scott, „kdybys rychle zmizel. Na tvém místě bych se okamžitě vypařil.

Vzpomeň si na zářezy na pažbě Kidova revolveru!“

Zamával tou zbraní Blancovi před očima a dodal: „Vidíš je? Jestli tu zůstaneš, zabije tě. Nemůžeš po mně chtít, abych se do toho pletl. Kid je s šestiraňákem mnohem rychlejší než já a já nechci umřít.“

„Jen klid,“ řekl Yordan. „Nikdo po tobě nechce, aby ses do toho pletl.“

Poté se obrátil k zrzavému kovboji.

Kid pomalu vstal a chytil se za hlavu. Jeho oči měly otupělý výraz.

„Co se stalo? Kopla mě Betsy?“

„Ne,“ opatrně řekl Scott, „ta to nebyla.“

Kidův pohled padl na Yordana.

„Takže tam ten!“ zavrčel a vrávoravě vstal.

„Jenom klid, chlapče,“ poznamenal Yordan. „Urazils mě a zaplatils za to. Teď jsme si kvit. Na tu věc už jsem zapomněl.“

Přistoupil k tyčím ohrady, oblékl si kabát a na hlavu si nasadil cylindr.

„Zapomněl?“ zavyl Kid. „Zhebni!“

Přiskočil ke Scottovi a zvolal: „Dej mi můj kolt!“

Vztekle vytrhl překvapenému kovboji zbraň z dlaně a otočil se – právě v okamžiku, kdy se Yordan obrátil.

Třeskl výstřel. Yordan cítil, že mu kulka hvízdla těsně kolem hlavy a srazila mu z ní cylindr.

„Kide!“ zvolal Scott. „To není fér!“

„Ty se do toho nepleť!“ vyštěkl Kid. „Buď zticha, nebo dopadneš jak on.“

„Nech to být, Hardy,“ zamumlal Yordan. „Já už ho zvládnu.“

„Ty?“ zachechtal se Kid. „Na to jsem teaa zvědavý.“

Yordan se sehnul, zvedl klobouk a prostrčil prsty oběma dírkami po kulce.

„Takový krásný klobouk. Co by na to řekl jeho starý majitel?“

Držel ten cylindr tak, že mu Kid neviděl na pravou ruku. A tato ruka se mezitím pomalu plížila do kapsy – tam, kde měl schovaný kolt mrtvého muže, kterého pohřbil v horách.

Kid náhle spatřil obláček stoupající z Yordanova kabátu. Cosi mu ožehlo hřbet pravé ruky, takže okamžitě pustil kolt. Teprve poté uslyšel výstřel.

Yordan vytáhl ruku z kapsy. Držel v ní revolver.

„On má kolt!“ užasl Scott. „Pane Bože, on má kolt!“

Abilene Kid vyděšeně hleděl na svou krvácející ruku. Byl bledý jak stěna.

Yordan pohlédl na svůj kouřící revolver a pokrčil rameny.

„Je mi líto, mířil jsem na kolt a ne na tu tvou tlapu. To bude asi tím, že jsem střílel z cizí zbraně a navíc přes kapsu.“

Pohlédl na díru v kabátě a dodal: „Myslím, že mi dlužíš víc než nový klobouk.“

„Jdi k čertu,“ zavrčel Kid. „Jdi k čertu!“

Yordan usmál.

„Až po tobě, chlapče.“

Zvedl Kidův revolver a strčil si ho za opasek. „To aby tě náhodou nenapadla nějaká hloupost.“

Scott seskočil z tyče a obdivně na něj pohlédl.

„Kdo vlastně jsi, Blanco?“

„Člověk, který vás teď opustí, protože se mu nelíbí zdejší podnebí,“ odvětil Yordan. „Nerad pracuju s frajery a hašteřivci.“

„Ale šéf…“ namítl Scott.

„Asi z vás stáhne kůži, až mu řeknete, proč jsem odešel. Ale to není moje věc.“

Betsy odběhla do rohu ohrady, kde ohryzávala sloupek a pozorovala rozmíšky dvounožců.

Yordan k ní zamířil. Okamžitě svěsila uši.

„No no, jen klid, nebudeš teď přece dělat problémy, co?“

Chytil ji za uzdu a poplácal ji po krku, načež jí přiložil dlaň k nozdrám. Zafrkala, ale zůstala klidná.

„Potřebuju koně.“ Yordan ji pohladil po hřívě. „Jenom si ji půjčím, samozřejmě, nejsem zloděj. Nechám vám tu za ni Shermana na nějakou dobu.“

Scott kývl na Betsy a řekl: „Ty si ji chceš vzít? To bych ti neradil. Je posedlá ďáblem, zatím každého shodila. Nezvládneš ji, Blanco.“

„Opravdu?“ Yordan pohlédl kobyle do očí. „No, aspoň to zkusím.“

„Doufám, že si zlomíš vaz!“ zaklel Abilene Kid.

Yordan se na něho usmál.

„To by se ti tak hodilo, co? Řekls o mně, že vypadám jako strašák do zelí, jak chudák, že? Well, teď i já tebe naučím jedno pravidlo: Nikdy nepodceňuj člověka, kterého neznáš! – Vyjádřil jsem se dost jasně?“

„Kdybych měl svůj kolt…“ zavrčel Kid.

„Měls ho, a co ti pomohl? He, co ti pomohl?“ ozval se Scott.

„Můžeme to vyřídit rovnou,“ řekl Yordan. „Vrátím ti tvůj kolt, Kide, a vezmu si svůj. Mám v kapse kapesník. Každý ho chytneme za cíp a na Hardyho pokyn vypálíme. Co říkáš?“

Kid zbledl. O duelu nad kapesníkem už slyšel, ale ještě nikdy se ho sám neúčastnil. Na tak krátkou vzdálenost se nedalo minout – a ten, kdo byl zasažen kulkou ráže 45, neměl šanci přežít.

Zmocnil se jej strach.

„Jindy,“ zamumlal.

„Tak se mi zdá,“ řekl Yordan chladným hlasem, „že rád vyhrožuješ druhým, ale když jde do tuhého, tak stáhneš ocas mezi nohy. Jdi mi z cesty – ty mluvko.“

Elegantně se vyšvihl do sedla Betsy, přičemž ji levou rukou chytil za udidlo a zvrátil jí tak hlavu dozadu. Byl to starý trik krotitelů při nasedání na nervózní koně. Scott vytřeštil oči, když to viděl.

„Hergot!“ udiveně hlesl.

Betsy zafrkala, když jí Yordan pustil udidlo. Sklonila hlavu a zakoulela očima. Chvěla se, ale zůstala klidně stát. Když se jí Yordan lýtky dotkl břicha, poslušně se rozběhla.

„Otevři branku, Hardy,“ zvolal usmívající se Yordan na Scotta.

Tomu poklesla dolní čelist.

„To snad není pravda!“ zamumlal. „Nevěřím vlastním očím. To přece není možné: Betsy poslechla jezdce! – A přitom zatím každého shodila. Řekni, Blanco, cos s ní udělal?“

Yordan se zazubil.

„To je moje tajemství. Ale jedno ti prozradit můžu: Je to starý komančský trik a Komanči koním rozumí víc než kdo jiný. Naučil jsem se to od nich, když jsem jezdil po Staked Plains. Chytili mě a chtěli mě zabít, ale já je přesvědčil, že jsem jejich přítel. Pak jsem chvíli žil mezi nimi a naučil se tam, jak zvládnout divoké koně.“

Poté projel brankou, kterou otevřel Scott. Když projížděl kolem studny, hodil do ní Kidův revolver.

„Pozdravujte od mě šéfa. Povězte mu, že se tu brzy stavím, vrátím mu Betsy a vezmu si osla.“

Lehkým klusem pak odjel a nechal oba muže na pochybách, s kým se to vlastně setkali.

„Dokázal zvládnout Betsy,“ zašeptal Scott. „Ježíši, on ji zkrotil!“

Kid okamžitě přiběhl ke studně, do níž Blanco hodil jeho revolver.

„Jestli ho ještě někdy potkám,“ zavrčel, „budu hned střílet.“

„To abych ti teda rovnou objednal náhrobek,“ poznamenal Scott.

+ + + + +

Claude Farrell zametal vchod do svého saloonu, když na ulici spatřil jezdce. Koště mu vypadlo z ruky.

„Zatraceně, to přece není možné! Vždyť to je Betsy, ta Whiteova dračice, kterou nikdy nikdo nezkrotil!

A ten chlap na ní sedí, jako by se houpal v křesle. To není pravda! Musím něco mít s očima.“

Modrooký jezdec zastavil před saloonem a usmál se na něj.

„Dobrý den, pane Farrelli.“

„Dobrý den, Blanco.“

Farrell pohlédl na koně a dodal: „To je Betsy, ne?“

„Na Whiteově ranči jí tak říkají,“ odpověděl Yordan.

Farrell se poškrábal na čele. Vypadal zmateně.

„Ale jak to… jak to, že jedete na kobyle, která zatím každého shodila? Marně to s ní zkoušeli i ti nejlepší jezdci, které znám. Proč ksakru neshodila i vás?“

Yordan pokrčil rameny.

„To nevím. Betsy je celkem poslušná.“ Sklonil se k ní a poplácal ji po krku. „Že, děvče?“

Farrell žasl stejně jako Hardy.

„Musím mít halucinace,“ zamumlal. „Vidím věci, které nejsou, které prostě nemohou být. Měl bych se něčeho napít.“

Zmizel ve svém saloonu a nalil si sklenici. Yordan se vyklonil ze sedla a hleděl za ním nad lítacími dveřmi.

„Na zdraví, pane Farrelle.“

Farrell si dopřál ne jeden, ale rovnou dva drinky, což v tu denní dobu nikdy nedělal. Poté opět vyšel ven. Yordan stále seděl na Betsyině hřbetě.

„Mohl byste mi popsat cestu na Winslowův ranč, pane Farrelle?“

„Cože?“

„Na Winslowův ranč.“ Yordan se opřel o hrušku sedla. „Chci se zeptat, jestli by tam pro mě nebyla práce. U pana Whitea už jsem skončil. Manýry jeho lidí byly na můj vkus trochu – ehm – neuhlazené.“

„To šlo rychle,“ zabručel Farrell. „White vás propustil?“

Yordan zavrtěl hlavou.

„Ne. Pan White tam ani nebyl, když jsem odjel pryč. A protože se mi do Pineville nechtělo pěšky, půjčil jsem si Betsy a nechal mu tam za ni jako zástavu Shermana.“

„A teď chcete za Kate?“ Farrell svraštil čelo. „Proč?“

„Předpokládám, že potřebuje pomoc.“

Farrell přemýšlel. Blanco sice vypadal jako blázen, ale něco na něm muselo být, když dokázal zkrotit Betsy. Jenže bylo tu ještě něco dalšího.

„Kate vás nenávidí. Už si nevzpomínáte? Vsadím se, že vás to děvče vyžene z ranče karabáčem.“

Yordan pokrčil rameny.

„Já se tak snadno odradit nedám. Slečna Winslowová byla rozrušená a v takovém stavu člověk poví ledacos, i to, co nemyslí vážně.“

„Ona to myslela vážně, na to se můžete spolehnout,“ odtušil Farrell. „No dobrá, je to vaše věc. Jestli chcete za každou cenu riskovat, že vás Pedro probodne nožem, tak si tam klidně jeďte.“

Ukázal na cestu a dodal: „Jeďte tudy, pořád rovně. Po dvou mílích narazíte na rozcestí a vydáte se doprava. Přebrodíte Cherry Creek a uvidíte ranč.“

Zamračil se a poznamenal: „Možná to bude to poslední, co v životě uvidíte.“

„Díky, pane Farrelle,“ zamumlal Yordan, pobodl Betsy do slabin a vyrazil. Ačkoli mu kalhoty vlály ve větru, vypadal v sedle dobře.

Farrell se díval za ním a kroutil hlavou.

„Kdo. se v tom člověku má vyznat? Vypadá jako idiot a občas se tak i chová. Ale včera zchladil Pedra – a dokázal zkrotit Betsy. Kdo vlastně je?“

Přišel k němu muž, který byl v jeho saloonu i předchozí večer, a postěžoval si: „Zdá se mi, že ta tvoje whisky už není tak dobrá jako kdysi, Claude. Myslím, že jsem viděl něco, co nemůže být pravda: toho cizince Blanca, jak jede na té mrše, která zatím každého shodila. – Pověz mi, Claude, to mám po té tvé whisky halucinace?“

„Ne!“ odsekl Farrell a vrátil se do saloonu. Tam se posadil na stůl a dál přemýšlel nad tím, co právě viděl.

+ + + + +

Betsy běžela bez problémů a Yordan vychutnával dlouho odříkaný požitek z jízdy. Cesta vedla přes hřeben, z něhož se mu skýtal pohled na řeku a winslowovská údolí.

Spatřil mnoho kaňonů a všiml si i pasoucího se dobytka. Byla to ideální poloha pro ranč. Nebylo divu, že dravci jako White si na něj brousili zuby.

Stezka poté klesala do údolí, k řece, aby poté opět stoupala. Smrky se klátily ve větru a vzduch byl prosycen jejich vůní. Slunce se sklánělo k západu a stíny se prodlužovaly.

Betsy se náhle zastavila a varovně zafrkala. Z houští třeskl výstřel. Kulka se zavrtala do prachu na cestě. Yordan strnul. To bylo varování. Jednoznačné varování.

Ze stínu smrků vyjela Kate Winslowová oblečená do mužského oděvu. Puškou, z jejíž hlavně se kouřilo, mířila na Yordana.

„Toto jsou winslowovské pozemky! „ zvolala. „Bastard, který pracuje pro Whitea, tu nemá co pohledávat. Obraťte se, pokud je vám život milý, a zmizte, nebo vám vpálím kuli do prsou!“

„Opravdu?“ zamumlal Yordan. „Dokázala byste zabít člověka, který se nebrání?“

Okamžitě poznal, že se dotkl citlivého místa. Po chvíli váhání pušku sklonila.

„Co tu chcete? Poslal vás White? Plánuje zase nějakou špinavost?“

Yordan zavrtěl hlavou. „Pro pana Whitea už nepracuju. Nějak se mi nezdálo podnebí na jeho ranči. Nepotřebujete kovboje, slečno Winslowová?“

„Zrovna vás?“ podivila se Kate. „Včera jste Pedrovi zabránil zabít Whitea. Navíc jste mluvil v jeho prospěch. Vás že bych měla najmout? Nikdy!“

„Zabránil jsem vraždě,“ odvětil Blanco, „a ne jenom jedné. Váš vaquero by taky nedopadl dobře. Lidé z Jihu tu nejsou moc oblíbení a Mexičané už vůbec ne. Pedro mohl Whitea zabít, ale myslím, že by ho dlouho nepřežil. Zkuste se na to podívat i z tohoto pohledu, madam.“

„Neříkejte mi madam. Zní to tak –

staromódně,“ zamumlala Kate. „Ale jinak… myslím, že máte pravdu.“

„Určitě,“ dodal Yordan. „A že jsem svým svědectvím podpořil pana Whitea? Ano, to, co jsem řekl, mohu zopakovat. Našel jsem mrtvé prostřílené šípy. Siouxskými šípy! Jenže všichni zemřeli kulkou. A navíc jsem objevil jen stopy okovaných koní. Siouxští poníci přitom podkovy nenosí. To jsem si nechal pro sebe – z jednoho závažného důvodu.“

„Jakého?“ zamumlala dívka. „Jakého?“

„Protože bych jinak varoval vraha.“ Yordan jí pohlédl do očí. „Nevěřím, že vašeho otce přepadli Siouxové. Nosil kapesní hodinky?“

Kate přikývla.

„Ano. Těžké zlaté hodinky. Měl je u sebe pořád, dostal je jako dárek k zásnubám s mou zemřelou matkou.“

„Tyto hodinky,“ řekl Yordan, „mu někdo vzal. Žádný indián by to nikdy neudělal. Ti pohrdají věcí, která bělochům měří čas. Čas pro indiány nic neznamená, je ho dost. Ten, kdo vzal ty hodinky, zabil vašeho otce i ty dva aaxší muže.“

„White!“ vykřiklo děvče.

„Myslím si to,“ přisvědčil Yordan. „Ale abychom mu to dokázali, potřebujeme důkazy! A ty bohužel nemáme. Kdyby se tak u něho našly ty hodinky vašeho otce…“

Kate přikývla a pohlédla mu do očí.

„Kdo vlastně jste? Vypadáte jako podivín, ale hovoříte rozumně. Jak se jmenujete?“

„Yordan,“ odvětil. „Clell Yordan. Ale jestli mi dáte džob, tak mi můžete říkat Blanco.“

V houští to zapraskalo a ozval se dusot kopyt. V následujícím okamžiku odtud vyjel Pedro. V pravé ruce držel karabinu, v levé uzdu.

„Svatá madono guadelupská! Uslyšel jsem výstřel, seňorito Winslowová a pak jsem…“

Poznal Yordana a zvedl pušku.

„Caramba, ten gringo!“

„Nestřílej!“ zvolala Kate. „Tento muž pro nás bude pracovat.“

„Ten?“ Pedro cosi zavrčel španělsky. „Včera večer mi přece zabránil oddělat toho Whitea!“

„A tak ti zachránil život,“ usmála se dívka. „Seňor Yordan Whitea opustil – a sdělil mi pár zajímavých informací. Chci, abys s ním dobře vycházel.“

„Bueno,“ zabručel Pedro.

Jeho pohled padl na koně, na němž Blanco seděl. Vytřeštil oči.

„Santa Maria! To je přece Betsy, ten čertovský caballo, kterého White používal na zesměšňování druhých.“

„Ano, je to Betsy,“ přisvědčil Yordan.

„Jak to, že ještě žijete, seňore?“ otázal se Pedro. „Jak to, že vás ten satan ještě nerozdupal?“

Yordan pokrčil rameny.

„To nevím. Každopádně si skvěle rozumíme.“

Pedro by nebyl vaquero, kdyby nesoudil muže podle toho, jak se drží na problematickém koni. A tento gringo, který vypadal tak směšně, seděl na zatraceně problematickém koni. Pedro o tom věděl svoje, protože i jeho kdysi Betsy shodila, když White vyhlásil, že zaplatí padesát dolarů jezdci, který ji zkrotí.

Podal Yordanovi ruku a řekl: „Bueno, compadre. Chceš pro nás pracovat? My dva s Marií tě vítáme.“

Yordan mu potřásl rukou. Mexičanův pevný stisk prozrazoval jeho důvěru.

„Můžeš mi říkat Blanco, amigo.“

„A ty mně Pedro,“ odvětil vaquero.

„Už jste s těmi zdvořilostmi skončili?“ otázala se Kate. „Takže vy, pane Yordane, věříte, že vrah je White?“

„Věřit neznamená vědět,“ odtušil Blanco. „Potřebujeme nevyvratitelné důkazy. Podniknout proti němu něco teď by byla chyba, protože by ho to jen varovalo. Kromě toho tvrdil, že váš otec přiznal, že kradl dobytek. Jistě vám záleží na tom, aby to obvinění odvolal, že?“

„Ano – ó ano,“ zašeptala dívka.

„Dobrá, ale jak ho k tomu přimět? V tom je právě háček.“ Yordan svraštil čelo. „To bude těžké.“

„Mohl bych z něho pravdu dostat nožem“ navrhl Pedro. „Vsadíte se, že to zvládnu?“

„Ne!“ zvolala Kate. „Musí být nějaký jiný způsob. Jaký, pane Yordane?“

„Nu, myslím, že bychom ho nějakou dobu měli sledovat.“ Yordan pomyslel na jezdce, kterého pozoroval, když zastřelil krávu a stáhl ji. Ten zrzavý jezdec jel na grošovaném appaloosovi. Abilene Kid měl takové zvíře i zrzavé vlasy.

„Našli u vás kůži, že ano? Myslím, že vím, kdo ji na váš ranč dostal.“ Yordan se náhle usmál. „Je mi jasné, proč si mě White chtěl k sobě připoutat. Bál se, že jsem u těch mrtvých našel něco, co by mě mohlo přivést na stopu vraha – a měl pravdu. Bude nervózní, že jsem ho opustil. Na jeho místě bych tomu chlapíkovi, který si říká Clell Yordan, obstaral co možná nejrychleji dřevěný spacák.“

„Och…“ hleslo děvče.

Yordan mávl rukou. „Nemějte obavy, mě tak snadno nedostane. Whiteovi jde o to – vyhnat vás z vašich pozemků, slečno, a když jsem viděl ty kaňony plné dobytka, tak mu rozumím. Ale my mu to ještě osladíme.“

Obrátil se na Pedra a řekl: „Pomůžeš mi přitom, amigo?“

Pedro si položil dlaň na prsa a zajiskřilo se mu v očích.

„Můžeš se na mě spolehnout, compadre.“

Kate pohnutým hlasem zamumlala: „Kdo vlastně jste, pane Yordane?“

„Kdo jsem?“ Yordan se usmál a pohlédl jí do očí. „Muž, který ode dneška jezdí pro vás. A který chce, abyste mu konečně říkala Clell.“

+ + + + +

Pedro rychle přebrodil řeku.

„Jezdci!“ zvolal na Yordana, který si chtěl sednout na špalek a pustit se do steaku, který mu upekla Maria a který skvěle voněl.

Povzdechl si a položil talíř na špalek.

„Kdo, kámo?“

Pedro seskočil ze sedla. „Je to ta krysa White a jeho dva kovbojové.“ Pustil koně do ohrady a a dodal: „Znám je. Scott je dobrý chlap, ale ten Abilene Kid mi ze všeho nejvíc připomíná pouštní zmiji: je chladný, krutý, a když kousne, zabije.“

Zatleskal a zvolal: „Mario, pušku, pronto! Tentokrát mě ke sloupku neuvážou!“

Z domu vyběhla Kate. „Co se děje?“ otázala se.

„White vás míní navštívit,“ odpověděl Yordan a hladově pohlédl na talíř se steakem.

„White?“ Dívka se obrátila, zmizela v domě a po chvíli se vrátila s brokovnicí. „Přivítám ho olovem.“

„Raději ne,“ varoval Yordan. „Počkejte, co bude chtít.“

Za řekou se objevili tři jezdci, kteří ji posléze přebrodili. Whitea bylo už z dálky poznat podle špatného posazu v sedle. Kid jel na svém grošákovi. Scott se držel poněkud stranou, jako by s tím nechtěl nic mít.

Yordan se posadil ke svému talíři. Pedro stál ve stínu své chaty a v ruce držel pušku. Kate natáhla kohoutky brokovnice.

„Stůjte, White! Jste ten poslední, koho bych si přála vidět na svém ranči. Mluvte rychle, než s vámi ztratím trpělivost a vyprovodím vás ze svých pozemků sekaným olovem.“

„Už to dlouho nebudou vaše pozemky,“ zavrčel White. „Zvlášť když se budete paktovat se zlodějem koní.“

Kate svraštila čelo. „Se zlodějem kom’?“

White zvedl ruku a ukázal na Yordana. „Tam sedí! Ukradl jednoho z mých nejlepších koní.“

Yordan, který se právě chtěl zakousnout do dalšího sousta, se zarazil.

„Cože?“

„Ukradl jste mi mého koně!“ zvolal White. „Nasedl jste na Betsy a odjel jste na ní. Jestli toto není krádež, tak co potom? A zloději koní u nás končí na stromě. Vyjádřil jsem se dost jasně, Blanco?“

„Jo,“ přikývl Yordan. „Jenže já jsem si, pane White, Betsy jen vypůjčil a nechal jsem vám za ni jako zástavu Shermana a své věci. O loupeži tu nemůže být řeč.“

White pohlédl na Pedra. Věděl, že by to neměl hnát na ostří nože.

„Dobrá,“ poznamenal, „Blanco, proč jste mě nechal ve štychu? Nutně jsem vás potřeboval.“

„Zdálo se mi, že mě jeden z vašich lidí nemůže ani cítit,“ odvětil Yordan.

„Proč jste proboha tak citlivý?“ podivil se White. „Slyšel jsem už o tom. Kvůli tomu jste přece nemusel hned odjíždět. Dobrá, omlouvám se za Kida. Zapomeneme na to, ano? Zachránil jste mi život, když mě ten Mexikán chtěl probodnout, takže vám odpouštím.“

„Zítra ji k vám přivedu a vezmu si svého Shermana,“ odvětil Yordan.

White přivřel oči.

„Znamená to snad, že se už nevrátíte? Že tu chcete zůstat?“

Yordan s úsměvem kývl na svůj talíř. „Maria je výtečná kuchařka. Myslím, že lepší jídlo bych nikde nedostal. Ano, pane White, zůstanu tady.“

„Nejradši bych tě nakrmil olovem!“ vyštěkl Kid. „Přestaň už konečně lhát! Mě neobelstíš.“

„Nakrmit olovem?“ Yordan svraštil čelo. „Well, Kide, jednou jsem tě vyzval na souboj a tys to nepřijal. Co dneska?“

„Tak dost, Kide!“ zvolal White. „Co je to s tebou? Každý má přece právo zůstat tam, kde se mu líbí. Drž se zpátky, rozumíš? Drž se zpátky.“

Obrátil se na Yordana a řekl: „Nic ve zlém, Blanco, Kid je občas trochu prchlivý. Domluvíme se teda tak, že mi zítra vrátíte Betsy, ano? Je to dobrý kůň a já bych o něho nerad přišel.“

„Můžete se na mě spolehnout,“ odvětil Yordan.

„Dobrá, tím je ta záležitost vyřízena.“ White se chytil za okraj svého klobouku. „Adios, slečno Winslowová. Má nabídka trvá: pět tisíc za všechno. Lepší nedostanete.“

Otočil koně a luskl prsty. „Chlapci, jedeme domů.“ Krátce nato všichni tři opět přebrodili řeku.

Pedro si pohrdavě odplivl.

„Dobrý kůň, o kterého by nerad přišel – taková mrcha. Za tím bude něco jiného, compadre.“

Yordan přikývl.

„To je pravda. V Pineville se asi dozvěděl, pro koho pracuju. Naznačil jsem to Farrellovi. Chtěl se přesvědčit. Špatné svědomí mu nedopřeje klid. Ví, že jsem našel ty mrtvé ještě před deštěm, když byly vidět stopy. Teď si láme hlavu nad tím, jestli vím něco, co by mu mohlo být nebezpečné.“

„Pak se vás tedy pokusí zabít, Clelle,“ řekla Kate. „Opravdu k němu chcete zítra jet?“

„Musím,“ odpověděl Yordan. „Kdybych to neudělal, obvinil by mě z krádeže koně.“

+ + + + +

Za hřebenem White sáhl do kapsy a vytáhl prázdnou dlaň.

„A sakra.“ Pohlédl na Scotta a dodal: „Hardy, ztratil jsem váček s tabákem. Jeď zpátky a podívej se po něm.“

Kovboj přikývl a obrátil svého koně. Sotva zmizel, obořil se White na Abilene Kida. „To tě nenapadlo nic lepšího než ho provokovat, když na nás mířily dvě pušky?“

„Šéfe, ten chlap o nás ví víc, než je zdrávo,“ bránil se Kid. „Čím rychlejc mu pomůžeme do hrobu, tím líp.“

„Ale ne tak hloupě, ty tupče!“ vyštěkl White. „Kdybych se do toho nevložil, tak by z tebe nadělali sekanou. All right, máš pravdu, musíme se ho zbavit. Přidal se k Winslowově pakáži – ale proč? Kdybych to tak věděl.“

„Mrtvý už toho moc nevymyslí,“ poznamenal Kid.

White přikývl a přivřel oči.

„Správně. Možná něco ví, možná ne. My ale nesmíme riskovat. A to znamená, že ho musíme odstranit. Kide, kdybys ho nevyštval z ranče, tak bych věděl o jednom snazším způsobu. Takto to bude těžší.“

„Jak to?“ namítl zrzavý kovboj. „Zítra přece chtěl přijet vrátit Betsy. Můžu si na něho někde počíhat a sejmout ho ze zálohy. Stačí jen, abyste řekl, a je po něm.“

White nad tím návrhem chvíli přemýšlel, ale pak zavrtěl hlavou.

„Ty ne. Tebe nikdo nesmí podezírat. Teď je řada na Simesovi. Jeď v noci za ním a vyřiď mu, že muž, který ho zmlátil ve Farrellově saloonu, mi stojí v cestě. Pověz mu, že mu dobře zaplatím, když zmizí. Dostane sto dolarů, když mi přiveze zprávu, že panu Yordanovi se stalo – hm – neštěstí.“

Náhle se ďábelsky rozesmál a dodal: „Znám Simese. Za sto dolarů by zabil i vlastní babičku. Blanco už je mrtvý, jenom o tom neví.“

Kid nevrle přikývl. Nelíbilo se mu, že Simes má shrábnout sto dolarů za práci, kterou by mohl udělat i on – a to lépe.

Ozval se dusot kopyt a objevil se Scott.

„Před ním ani slovo!“ varovně sykl White a Kid opět přikývl.

Scott k nim přijel a oznámil: „Ten váček jsem nenašel, šéfe.“

White si znovu sáhl do kapes, chvíli se v nich přehraboval, aby pak vytáhl kožený váček.

„Tady je! A přitom bych přísahal na to, že jsem ho strčil do druhé kapsy. Omlouvám se, Hardy, že jsem tě tam hnal zbytečně.“

Zabalil si cigaretu a nabídl i svým lidem. Při jeho lakotě to byla neuvěřitelná věc.

„A sakra,“ podivil se Scott, „odkdy jste tak štědrý?“

White myslel na peníze, které našel v Landroyově a McDullově srubu. Pochopitelně si je vzal.

„V poslední době mám štěstí s… no řekněme s… obchodními transakcemi. Proč bych vám někdy nenabídl?“

„Když máte takové štěstí, co kdybyste mi zvýšil měsíční plat o deset dolarů?“ zazubil se Scott a zapálil si cigaretu.

White na něj chladně pohlédl a odtušil: „Tak velké štěstí zase nemám, Hardy. Dělejte, pohodněte koně. Neplatím vás za to, abyste tu postávali. Doma na vás čeká práce. Spousta práce!“

+ + + + +

Pedro následujícího rána kriticky přihlížel, jak Yordan sedlá šedého valacha.

„Vážně chceš jet k tomu ničemovi Whiteovi, amigo mio?“

Yordan přikývl.

„Musím. Jinak by o mně rozhlásil, že jsem zloděj koní. Čím dřív mu vrátím Betsy, tím lépe. Kromě toho chci vidět Shermana.“

„Shermana?“ užasl Pedro. „A to je kdo?“

„Můj osel. Dlouhou dobu mě doprovázel. Tam venku,“ řekl Yordan, „to často byl můj jediný jediný přítel a společník.“

„Ano, to chápu,“ přisvědčil Pedro. „Ale měj se na pozoru před Whitem a tím zrzavým hombrem, co si říká Abilene Kid! Máš aspoň nějakou zbraň?“

Yordan vytáhl kolt, který vzal jednomu z mrtvých.

„Ještě jsou v něm tři náboje. To není moc, jestli dojde k přestřelce, ale s tím nepočítám.“

„Pětačtyřicítka?“ otázal se Pedro. „Počkej, dám ti svoje.“

Odběhl do svého srubu. Yordan omotal provaz, za nějž vedl Betsy, k hrušce sedla šedého valacha a nasedl. Ze domu vyšla Kate.

„Jedete k Whiteovi?“

„Musím mu vrátit jeho koně,“ odvětil Yordan a plácl Betsy, jež chňapala po valachovi, po čumáku. „Myslím, že do večera bych měl být zpátky.“

„Jeďte kratší cestou. Vyhnete se tak Pineville a ušetříte nejméně pět mil,“ řekla Kate. „Jeďte proti Cherry Creeku až k jednomu kaňonu. Na to budete potřebovat takové dvě hodiny. Na druhé straně začínají Whiteovy pozemky, hraničí tam s našimi pastvinami.Na severu pak uvidíte dva kopce, nemůžete je přehlédnout. Na jejich úpatí stojí Whiteův dům.“

Yordan si na ty kopce vzpomínal. Všiml si jich už při první návštěvě Whiteova ranče, poněvadž se podobaly jako vejce vejci. Přikývl a přiložil prst k tomu, co zbývalo z okraje jeho cylindru.

„Nevěřte Whiteovi,“ zamumlala dívka. „Dávejte si na něho pozor.“

„Nebojte se,“ uklidňoval ji Blanco.

Pedro vyšel ze svého srubu a přinesl mu krabičku s náboji.

„Nechceš si radši vzít pušku?“

„Proč?“ Yordan se usmál. „Nechci zbytečně prolévat krev. Kolt mi bude stačit.“

Šlehl Betsy koncem uzdy a vyrazil. Na druhém břehu Cherry Creeku se vydal po stezce proti proudu. Za prvním ohbím se otočil, ale ranč už neviděl.

Yordan neměl naspěch. Nechal na šedákovi, aby si sám určil tempo jízdy. Po dvou hodinách dospěl ke kaňonu a překročil jej. Před ním se směrem na sever táhla spoře zalesněná pahorkatina. V dáli se rýsovaly obrysy dvou kopců.

Po další hodině jízdy se mu zdálo, že se nepřiblížily ani o coul. Cítil, jak mu tuhnou svaly nezvyklé na jízdu. Sesedl tedy a dál koně vedl. Když se chtěl znovu vyšvihnout do sedla, všiml si tmavého bodu za sebou.

Někdo ho sledoval! Byla to náhoda? To bylo možné, vždyť to byl dobytkářský kraj. Až na to, že nikde neviděl krávy, za nimiž by se ten kovboj mohl hnát.

Nasedl a jel dál. Cítil mravenčení v zádech – jako vždy, když hrozilo nebezpečí.

Na nejbližším návrší se ohlédl. Jezdec byl nyní velký zhruba jako vrabec. Vítr od něj odnášel sloupec zvířeného prachu.

Sakra, já přece před nikým nebudu utíkat! pomyslel si Yordan a nechal svého šedáka jít krokem. Když se znovu ohlédl, stal se z vrabce jezdec, který k němu cválal.

Náhle jezdec zastavil a zvedl něco, co se kovově zalesklo. Pušku.

Yordan se instinktivně přikrčil. Třeskl výstřel a kolem něj hvízdla kulka. Pobodl šedáka do slabin a zvolal: „Běž! Běž!“

Valach chtěl poslechnout, ale Betsy roztáhla nohy, zapříčila se a nechtěla se hnout. Yordan ji švihl, měl strach. Proč jenom nevyslyšel Pedrovu radu a nevzal si s sebou pušku!

Zaduněla další rána. Yordanovi se zdálo, že ho kulka lízla. Slyšel, jak na něho neznámý muž volá: „ Zastav, příteli, nebo tě sejmu!“

Přitáhl tedy valachovi uzdu. Zatímco pozoroval svého pronásledovatele, vytáhl zpoza opasku kolt a strčil si ho pod levé koleno, kde jej sevřel lýtkem.

Jezdec přijel až k němu a zašklebil se na něj.

„Tak sis asi naše další setkání nepředstavoval, co?“

Yordan ho poznal. Byl to ten muž, kterého musel uspat pěstí v saloonu Red Bull. Vzpomněl si, že se jmenoval Simes.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se chladným hlasem.

„Co asi, kašpare?“ rozchechtal se Simes. „Můžeš třikrát hádat.“

Namířil na něj hlaveň své winchestrovky a dodal: „Máš pěkného koně. Nechci, aby se mu něco stalo, až tě pošlu do pekel. Sesedni.“

Yordan hleděl na pušku v jeho rukou. Věděl, že se dívá smrti do očí.

„Chcete mě zabít? Proč?“

„Proč – proč?“ zaskřehotal Simes. „Protože sis dovolil na mě vztáhnout ruku. Dolů z toho koně!“

„No dobře,“ zamumlal Blanco.

Polil ho studený pot. Všechno teď záviselo na tom, jestli si Simes nevšimne revolveru pod jeho levým kolenem – a na tom, jestli ho on dokáže včas zvednout.

Zatímco pravou nohu přehoupl přes hrušku, chopil se prsty pažby koltu. Levou nohu nechal ve třmenu.

A pak vystřelil. Přes sedlo.

Simes sebou trhl, když ho kulka škrábla na rameni.

„Sakra!“ zabručel.

Zmáčkl spoušť své winchestrovky, ale Yordan se zlomek vteřiny předtím vrhl k zemi.

Dopadl na rameno a okamžitě se převalil na břicho. Šedák odběhl pryč i s Betsy. Simes bleskově nabil.

„Chcípni!“ zvolal.

Sklonil pušku a namířil na Blanca. Ten však byl rychlejší. Vleže vystřelil a zasáhl. Simes rozhodil rukama a skácel se ze sedla. Byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

Yordan se ztěžka sbíral ze země. Bolelo jej rameno. Tentokrát to bylo o fous. Kdyby Simes střílel hned… Raději to ani nechtěl domyslet.

Simes ležel na zádech a jeho skelný zrak byl upřen k nebi.

„Odkud mohl vědět, že dneska pojedu k Whiteovi?“ přemýšlel Yordan. „Právě dneska?“

Simes mohl – samozřejmě – pozorovat Winslowův ranč a čekat na svou šanci. Ale byla tu ještě další možnost.

Yordan chytil své koně a přivázal je ke keři. Pak vzal mrtvého Simese, položil ho na hřbet Betsy a pevně ho tam přivázal. Simesova koně nechal běžet. Věděl, že si sám najde cestu ke své domovské stáji.

A teď k Whiteovi, pomyslel si.

+ + + + +

White stál před svým domem a odřezával pruhy z kusu nevyčiněné kůže. Když spatřil Yordana, málem mu vypadly oči z důlků.

„Kide!“ zvolal. „Pojď sem, Kide – ale rychle!“

Abilene Kid přiběhl od ohrady, kde, jako vždy, hřebelcoval svého grošovaného appaloosu.

„Co se děje, šéfe? Proč tak křičíte?“

White ukázal na jezdce, který sjížděl ze svahu. Vedl za sebou ještě jednoho koně. „Vidíš to, co já, Kide? Vidíš to?“

„Blanco Yordan!“ hlesl Abilene Kid. „Takže ten bastard Simes to zbabral. A přitom jste mu za to dopředu zaplatil padesát dolarů, šéfe.“

„Vyhodil jsem je z okna,“ zamumlal White. „Něco veze na Betsy. Jestli to není mrtvola, tak sním vlastní klobouk. Kide, podle mě Blanco Simese oddělal.“

Abilene Kid přidušeným hlasem poznamenal: „Poslouchejte, šéfe, Hardy dneska ráno odjel k Salt Licks shánět dobytek. Jsme tu jen my dva – a Blanco! Není to snad ideální příležitost na to, abysme ho konečně poslali tam, kam patří?“

„Myslíš do pekel, že?“ White se poškrábal na bradě. „Ale jak?“

„Úplně jednoduše.“ Zrzavý kovboj se lišácky usmál. „Vezmu si pušku, schovám se za dům, a až bude dost blízko, sejmu ho a problém Blanco bude jednou provždy vyřešený.“

White přemýšlel. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Ne, ještě počkej. Nejdřív chci slyšet, co nám řekne. Připadá mi, že je to někdo jiný, než za koho se vydává. Kdo je ve skutečnosti? Co tu pohledává? Musím to vědět, než zemře.“

Kid pokrčil rameny.

„All right. Je to vaše věc, šéfe. Ale jestli ještě jednou zkusí nějaký špinavý trik, jako třeba s tím koltem v kapse, tak ho oddělám.“

„Dávej pozor, abys při tom nepřišel k úrazu!“ varoval ho White. „Jestli to opravdu veze Simese, tak asi střílet umí! A teď konec řečí. Běž k ohradě a buď připraven.“

„Radši bych zůstal s vámi,“ zabručel Kid a posadil se na špalek na štípání dřeva.

White zabodl nůž, jímž krájel kůži, do sloupku.

„Hej, Blanco,“ zvolal, když k němu přijel Yordan.

Yordan zastavil.

„Dobrý den, pane White. – Jak se vede, Kide?“

„Když tě vidím, tak špatně,“ zavrčel kovboj.

Yordan se přátelsky usmál.

„Hned vás zase opustím. Chtěl jsem vám jen vrátit tuto cennou klisnu, pane White. Ovšem…,“ odmlčel se a kývl na tělo na hřbetě Betsy, „…po cestě se stalo menší neštěstí.“

„Neštěstí?“ zabručel White. Přišel k Betsy a zvedl hlavu mrtvého. „To je přece Simes!“

„Ano, myslím, že tak se jmenuje,“ přisvědčil Yordan.

White na něj chladně pohlédl. Z jeho modrých očí se nedalo nic vyčíst.

„Vy jste ho zabil, Blanco? To vám příliš neprospěje.“

„Byla to sebeobrana.“ Yordan pokrčil rameny. „Pronásledoval mě a přinutil mě zastavit. Chtěl mě oddělat, sám mi to řekl. Naštěstí jsem měl v kapse revolver a on o tom nevěděl. Nějak vystřelil, ani nevím jak, a Simes se naráz skácel ze sedla a bylo po něm.“

„A nebylo to náhodou obráceně?“ zapochyboval White. „Co když jste si vy na něho někde počkal a pak ho ze zálohy zastřelil?“

„Já?“ Yordan se zatvářil dotčeně. „Jak bych mohl vědět, kde pan Simes právě je? On ale věděl, kde jsem já! Věděl, že jsem na cestě na váš raně, pane White. Od koho se to dozvěděl? Kdo mu to prozradil? A proč? Celou dobu mi to vrtá hlavou.“

White svraštil čelo. Přišít Yordanovi vraždu by bylo těžké. Simes byl v Pineville znám jako notorický rváč. Navíc měl důvod si na Yordana počíhat. Ten nikomu chybět nebude. To spíš Yordan dostane řád za to, že zbavil kraj takového ničemy.

„Myslím, že máte pravdu,“ zabručel. „Kid odveze Simesovo tělo do města. Budete požadovat vyšetřování, Blanco?“

„Ano,“ přitakal Yordan.

Sesedl, odmotal laso, za nějž vedl Betsy, od šedákova sedla a přivázal je ke sloupku.

White zbystřil. To „ano“ znělo výhružně.

„Co chcete dělat?“ zeptal se ho. „Kdybych tak věděl, co za nápady se rodí pod tím vaším cylindrem.“

„Ptal jste se mě,“ odvětil Yordan, „jestli budu trvat na vyšetřování, pane White, a já jsem přisvědčil. Ale bylo by lepší, kdyby k němu nedošlo. Mohly by přitom vyplout na povrch věci, které by vám mohly být nebezpečné.“

„Nebezpečné?“ hlesl White a naskočila mu husí kůže. „Nerozumím vám, Blanco.“

„Porozumíte mi,“ řekl Yordan a promnul si prsty. „Abych se mohl hájit, musel bych přirozeně vypovídat i o těch mrtvých, které jsem našel v horách.“

Odmlčel se a upřel na Whitea spalující pohled. „O těch mrtvých, které údajně zabili Siouxové.“

White se chytil za krk. Cítil, jak se mu stahuje hrdlo.

„Údajně? Co to má znamenat?“ Pokoušel se skrýt rozrušení, ale nedařilo se mu to.

„Znamená to, že jste odtud odjel příliš brzy,“ odvětil Yordan. „Až příliš brzy.“

Whitea polil studený pot.

„Jak to, příliš brzy?“

„Nu,“ dodal Yordan klidným, sebevědomým hlasem, „když jsem našel ty tři muže, byl jeden z nich ještě naživu.“

White zkameněl, aby hned v následujícím okamžiku zavrávoral. Zdálo se, že každou chvíli omdlí.

„Kdo?“ hlesl. „Někdo z nich ještě žil? Kdo?“

„Vysoký muž, zhruba čtyřicetiletý, s šedinami na spáncích. Na levé ruce mu chyběl prsteníček.“

„McDull!“ hlesl White. „To byl McDull.“

„Ano, tak znělo jméno, které zamumlal, než zemřel,“ poznamenal Blanco. „Prozradil mi ale ještě něco – něco, co pro mě bylo velmi zajímavé a co vás může dostat na šibenici, pane White, jestli se o tom dozvědí v Pineville.“

Náhle vytáhl zpod kabátu ruku. Držel v ní revolver.

„Klid, Kide! Mířím na tvého šéfa. Jestli se jenom hneš, tak ho odprásknu. A to by se mu asi moc nelíbilo.“

„Kide!“ zanaříkal White. „Žádné hlouposti, chlapče! Má mě v hrsti.“

Přitom mu očima vyslal signál beze slov.

„Počkej!“ říkal ten pohled. „Náš čas ještě přijde.“

Kid porozuměl. „No dobrá,“ zamumlal a položil si dlaně na kolena tak, aby na ně Yordan viděl.

„Tak se mi to líbí,“ usmál se Blanco. „Teď se můžeme bavit dál, pane White.“

„Bavit, a o čem?“ zavrčel White. „Víte přece všechno.“

„Správně, pane,“ přitakal Yordan.

„Neříkejte mi pane!“ obořil se na něj White. „Chci vědět jen jedno: Proč jste v Pineville mlčel? Proč jste tam dokonce vypovídal v můj prospěch?“

Yordan se ledově usmál.

„Uvažujte trochu, pane White. Přemýšlejte.“

White byl zločinec a při své mentalitě měl pro Yordanovo mlčení jediné vysvětlení.

„Vydírání!“

„Ale, ale!“ odtušil Blanco. „Proč hned taková tvrdá slova? Ovšemže jsem si pohrával s myšlenkou, že byste mi mohl zaplatit za mé mlčení. My zlatokopové jsme totiž strašní skrblíci.“

„Šéfe!“ vykřikl Kid. „Stačí slovo a odkrouhnu ho!“

„Jistě.“ Yordan natáhl kohoutek svého revolveru a dodal: „Jenže pan White by zemřel se mnou. Zmáčknout spoušť bych ještě určitě stačil.“

White byl bledý jak stěna.

„Nestřílejte!“ žadonil. „Jenom proboha nestřílejte!“

„Já s tím nezačnu, pokud mě k tomu on nepřinutí, „opáčil Yordan.

Postavil se tak, že ho rančer kryl svým tělem. „Myslím, Kide, že bych stihl trefit i tebe.“

Kid se kousl do rtů a strnul. White pak řekl hlasem, který prozrazoval strach: „Dobrá, pane Yordane, co tedy požadujete?“

„Momentálně nic než svého osla a zavazadla,“ odvětil Blanco. „O tom dalším si promluvíme později, až za chvíli. – Kide, odhoď revolver. A pak osedlej Shermana a přiveď ho sem.“

„Udělej to, Kide,“ zamumlal White třesoucí se strachy. „Udělej to kvůli mně.“

Kid mlčky poslechl. Zatímco kráčel k ohradě, aby osedlal Shermana, vytáhl Yordan rančerovi z pouzdra revolver a strčil si ho za opasek.

„Opatrnosti nehí nikdy nazbyt. Kousek mě teď doprovodíte, pane, aby Kida nenapadla nějaká hloupost.“

Vzal si rovněž Kidův revolver. White, který věděl, že mu míří na záda, se neodvážil pohnout. Když se Kid vrátil s oslem, oddechl si. Už to nebude dlouho trvat a tato noční můra bude minulostí. Potom… potom…

„Hodíš zase můj kolt do studny?’ zavrčel Kid.

„Ne, tentokrát si ho vezmu a někde ho pověsím na strom. A ten tvého šéfa také. Nikdo o mně nebude moct tvrdit, že si přivlastňuju cizí majetek.“

„Ale cizí peníze vám nevadí, co, vy vyděrači!“ zabručel White.

„Kdo mluví o penězích?“ Yordan se rozhlédl. „Máte hezký ranč. Co kdybyste mě přibral jako podílníka?“

White si myslel, že se přeslechl. Zbrunátněl ve tváři a zařval: „Co?!“

„Jako podílníka,“ opakoval Yordan. „Vždycky jsem si přál mít kousek půdy. Třetina by mi tu stačila. Přirozeně i s nějakým dobytkem.“

„Přirozeně!“ zvolal White. „Ještě nějaké skromné přání, pane Blanco Yordane?“

„V této chvíli ne, ale možná mě později ještě něco napadne.“ Yordan nasedl na šedáka a dodal: „Teď odtud chci odvést Shermana. Pane White, udělal byste pro mě tu laskavost a vedl byste ho?“

„Pěšky?“ Copak ta noční můra nikdy neskončí? White se proklínal za to, že Yordana okamžitě nezastřelil.

„Jistěže pěšky,“ odvětil Blanco přátelským hlasem. „Trocha pohybu vám neuškodí. Narostlo vám břicho, jak málo chodíte.“

Namířil koltem na rančera a mnohem chladněji zvolal: „Jedeme! Vezměte do ruky Shermanův provaz a veďte ho. Tak je to správně. – Kide, ty nás taky můžeš kousek doprovodit. Jinak by tě třeba mohla napadnout nějaká hloupost, jako třeba vzít z domu pušku a střílet po nás. Jedeme!“

„Blanco, to mi zaplatíš!“ zavrčel Kid. „Přijde den, kdy ti tupým nožem odpižlám skalp z hlavy.“

„Dneska to ale určitě nebude,“ usmál se Yordan. „Dneska máte oba smůlu. Dělejte, pojďte pěkně přede mnou, ať vás mám na očích. A jestli zkusíte nějaký trik…“ odmlčel se a ledovým hlasem dodal: „…tak to bude to poslední, co na světě uděláte.“

White skřípal zuby, ale nezbývalo mu nic jiného než vzít provaz.

Trhl jím a zabručel: „Pojď, ty ušatá, paličatá bestie!“

„Zacházejte s ním opatrně,“ varoval ho Yordan. „Na nevlídné zacházení není zvyklý.“

Tak opustili ranč Kosočtverec. Abilene Kid a White částečně táhli a částečně strkali osla a Yordan jel za nimi. Po půl míli zastavil.

„Myslím, že by to stačilo. Tak zatím, vy dva. A kdyby vás zase napadla nějaká hloupost, tak si dávejte pozor, ať nenarazíte.“

Omotal si Shermanův provaz kolem hrušky a odklusal pryč. White se obrátil na svého zrzavého zabijáka a zavrčel: „Dávám ti volnou ruku, Kide. Zabij ho! Zabij ho!“

„Jak…?“ zeptal se Kid.

White přivřel oči a pohlédl za Yordanem, který právě mizel za jedním hřebenem.

„Pojede zpátky na Winslowův ranč. S tím zatraceným oslem se daleko nedostane. – Kide, vždyckys tvrdil, že tvůj appaloosa je nejrychlejší kůň v kraji. Předežeň Blanca – ale tak, aby si tě nevšiml. Pak si na něho počíhej a sejmi ho. Odkrouhni toho ksindla.“

Kid natáhl ruku a poznamenal: „Kolik, šéfe?“

White bojoval se svou lakotou. Simesovi dal padesát dolarů a nebylo to k ničemu.

„Sto dolarů.“

Kid se mu vysmál do očí. „Za sto dolarů nehnu ani prstem. Pět set a budete mít po starostech.“

White na něj nerozhodně hleděl. Pět set dolarů, to už byla slušná suma. Ale Yordan pro něj znamenal vážnou hrozbu, takže těch pět set dolarů prostě a jednoduše musel obětovat.

„V pořádku. Pět set. Ale nechoď mi na oči, dokud nebude po něm.“

„Pošlu ho tam, kam patří,“ ujišťoval ho Kid. Pak se oba otočili a rozběhli se směrem ke svému ranči.

+ + + + +

Yordan sice měl jistý náskok, ale brzy poznal, že mu nebude stačit, jestli ho budou pronásledovat – a on věděl, že určitě budou.

Sherman přibral a zlenivěl. Cupital vedle šedáka, ale nemohl mu stačit. Stále častěji se Yordan ohlížel.

„White, ten prevít!“ pomyslel si. „Tušil jsem to. Kid stáhl tu krávu a její kůži ukryl u Winslowů. A když jsem Whiteovi namluvil, že jeden z těch zavražděných ještě žil, všechno přiznal. Považuje mě za vyděrače, který může kdykoli promluvit a bude se mě proto chtít zbavit. – Shermane, ty ušatá obludo, nemůžeš běžet rychleji?“

Pozdě odpoledne dorazil ke kaňonu vedoucímu k Cherry Creeku. Když jel po jeho dně, připadal si jako v pasti. Kdyby ho teď obklíčila smečka vlků, ať už čtyřnohých nebo těch dvounohých, neměl by šanci. Ano, byla to past. Whiteův a Kidův revolver pověsil na větev jednoho seschlého smrku. Svůj vlastní kolt držel v dlani. Obezřetně si prohlížel okraje kaňonu. Náhle si přál, aby Kida s Whitem nepustil jen tak beze všeho. Ale co s nimi měl dělat? Měl se snad s nimi vléct do Pineville? To by bylo zbytečné. Jistě by tam všechno popřeli a on proti nim neměl důkazy.

Sherman náhle zafrkal a zastavil se. Yordan se k němu sklonil.

„Co je s tebou?“

Vyklonil se ze sedla, aby Shermana plácl po zadku – a tento pohyb mu zachránil život.

Něco mu hvízdlo nad hlavou a v tom samém okamžiku se ozval výstřel z pušky. V následujícím zlomku vteřiny se vrhl ze sedla. Tvrdě dopadl na zem a několikrát se převalil. Do země kolem něj se zavrtávala jedna kulka za druhou, ale on se jim se štěstím vyhnul – až na jednu, která ho škrábla na obličeji. Náhle spatřil nedaleko od sebe puklinu v zemi. Připlazil se k ní a vklouzl dovnitř. Z obličeje mu kapala krev a košili měl mokrou od studeného potu.

Jeho šedák v panice odběhl. Sherman chtěl utíkat za ním, ale další rána ho srazila k zemi. Osel sténal jako člověk. Křečovitě kopal nohama do vzduchu, a po chvíli zůstal tiše a bezvládně ležet.

„Shermane!“ zvolal Yordan. Jeho osel ho však už nemohl slyšet. Byl tam, kde je voda vždy čistá a tráva sladká a šťavnatá.

Yordan sevřel pažbu revolveru. Nad jedním keřem na okraji kaňonu se vznášel obláček dýmu. Namířil tam a vypálil. Odpovědí mu byly další kulky, které mu vrhly spršku hlíny do tváře.

Levou rukou si vytřel oslepené oči, z nichž se mu řinuly slzy. I tak střílel dál na keř. Pak slezl hlouběji. Po chvíli začal znovu vidět jasněji.

Cylindr se mu při skoku ze sedla odkutálel pryč.

Yordan si řekl, že zákeřného střelce musí nějak vylákat z jeho úkrytu. Dobře věděl, kdo to je.

Svlékl si kabát. Před ním, na dně trhliny, ležela zetlelá větev, jež se na jednom konci rozdvojovala. V jeho hlavě se při pohledu na ni zrodil plán.

Vzal ji, navlekl na ni kabát tak, že konce strčil do rukávů, a pomalu ji vystrčil z trhliny. Shora, z místa, kde se skrýval střelec, to muselo vypadat, jako by vylézal ven.

Netrvalo to ani vteřinu a třeskla další rána. Kulka provrtala kabát a Yordan vykřikl, jako by zasáhla jeho, načež větev pustil. Zůstala ležet na okraji trhliny. Vzal si kolt a čekal. Zadunělo několik dalších výstřelů a v kabátu přibyly další díry. Konečně se rozhostilo ticho.

Yordan se neodvažoval pohnout. Čekal, až zabiják sejde dolů, aby se přesvědčil. Jenže ten mu tu laskavost neudělal. Po chvíli se ozval dusot kopyt cválajícího koně, který postupně slábl, až ustal.

Yordan ještě chvíli počkal. Slanýpot jej štípal v očích. Nad kaňonem kroužil sup, který po chvíli přistál poblíž místa, kde se skrýval zákeřný střelec. To bylo znamení, že vzduch je čistý.

Blanco vylezl z trhliny. Měl ztuhlé svaly. Šedák odběhí někam pryč, ale Sherman zůstal.

Ach, chudák Sherman.

Yordan si k němu klekl a položil ruku na jeho huňatou srst. Osel již chladnul.

Vhrkly mu slzy do očí. Sherman pro něj byl víc než jen obyčejný osel. Za dlouhých dnů v divočině byl jeho jediným přítelem a společníkem, vždy byl věrný a spolehlivý. Yordan zatnul zuby.

„Sbohem, Shermane. Nebudeš mi mít za zlé, že tě teď nechám supům a kojotům?“

Ze sedla vytáhl sharpsku a vstal. Slunce se již sklánělo k západu a před ním byla dlouhá cesta domů, kterou musel urazit pěšky. Nechtěl ztrácet čas.

Ještě jednou pohlédl na svůj kabát. Byl provrtaný kulkami jako řešeto. Nechal ho tam tedy ležet.

Chvíli postál u mrtvého osla a vzpomínal na všechno, co s ním zažil. Pak se konečně vydal na cestu.

+ + + + +

Za soumraku Abilene Kid přijel před Whiteův dům. Jeho grošovaný appaloosa se leskl potem.

White se vynořil ze stínu přístřešku, kde na něj netrpělivě čekal.

„Tak co?“

Kid si mnul ruce. „Můžete mi vyplatit těch pět set dolarů, šéfe.“

„Takže Blanco je mrtvý?“ White si s úlevou oddechl.

„Je po něm,“ odvětil šklebící se Kid. „Napumpoval jsem do něho tolik olova, že to bude cinkat, až ho budou pokládat do rakve.“

„Kde?“

„V kaňonu Cherry. A toho osla jsem taky sejmul. Jenom jeho kůň odběhl, takže jsem ho nestačil zastřelit.“

White se zamračil. „Sakra! Ta herka teď poběží na Winslowův ranč. Dojde jim, že se Blancovi něco přihodilo. Kate o tom poví Farrellovi, a ten začne pročesávat okolí, až najde tvoje stopy, Kide. Musíme jednat.“

„Co tím máte na mysli, šéfe?“ zeptal se Abilene Kid.

„Co asi.“ White mu pohlédl do očí. „Zítra, až vyjde slunce, nesmí být nikdo z té Winslowovy pakáže naživu.“

„Nejdřív chci vidět ty peníze,“ zabručel zrzavý zabiják. „Pět set! Slíbil jste mi je.“

„Dostaneš je,“ uklidňoval ho White. „Jenom teď nemám tolik u sebe. Vyberu si je ve městě, hned jak bude ta věc s Winslowy za námi.“

Položil mu ruku na rameno a dodal: „Poslouchej, musíme to udělat dřív, než se Hardy vrátí z pastviny – a než se najde Blancovo tělo, to je ti snad jasné.“

Kid na něj vrhl tázavý pohled. „Jak?“

„O tom už jsem také přemýšlel,“ zamumlal White. „Oba tam dnes v noci pojedeme a podpálíme ranč. Až vyběhnou z hořících budov ven, postřílíme je jako králíky. Nezapomeň, že máme co do činění jen s jedním mužem, který nám může být nebezpečný, s tím Mexikánem. Jeho stará a ta holka se nepočítají.“

„To by mohlo rozvířit prach,“ namítl Kid.

White se ďábelsky usmál.

„Ne, když to uděláme chytře. Z dob, kdy jsem byl agentem siouxské agentury Standing Rock, mám luk a pár šípů těch rudých bastardů. Když najdou mrtvé, budou si myslet, že je přepadli Siouxové.“

„Tak jako to bylo s Landroyem, McDullem a majorem Winslowem, že?“ Kid pohlédl svému šéfovi do očí. „Sakra, vy teda hrajete s pěkně cinknutými kartami.“

White si promnul ruce. „To jinak nejde, když chce člověk zbohatnout. –Vzpomínáš si na Kansas? Kdyby to tenkrát klaplo… Kdyby se neobjevili ti zatracení Pinkertoni…“

„Kansas mi nepřipomínej!“ odsekl Kid a zatvářil se kysele. „Dodnes nemůžu uvěřit, že jsme se z toho vůbec dostali.“

„Ale nakonec jsme to zvládli,“ zasmál se White. „Tady nás nikdo nezná. Jen počkej, Kide, až zlikvidujeme tu Winslowovu čeládku, pak to teprve bude stát za to. Dostaneš dalších pět set dolarů, když mi dnes v noci pomůžeš.“

Kid přemýšlel. Byl mnohem rychlejší střelec než White. Jestli se ho pokusí podvést, zemře.

„Dohodnuto.“

„O. K.,“ řekl White. „Vyrazíme za dvě hodiny. Zatím nechej koně odpočinout. Jedu pro luk a šípy.“

Kývl na dům. „Uvařil jsem večeři. Najez se a odpočiň si. Zítra touto dobou už bude po všem.“

Zatímco Abilene Kid zmizel v domě, White nasedl na koně a odjel pryč. O dvě hodiny později se vrátil, vyměnil unaveného koně za čerstvého a vyhnal Kida z postele. Na sedle se mu houpal podlouhlý, do přikrývky zabalený předmět. Kid osedlal appaloosu a po chvíli oba muži vyjeli.

Mířili k Cherry Creeku. Když dorazili ke kaňonu, vyšel měsíc. Kid zastavil a kývl vpravo. „Radši to objedeme.“

White hleděl do kaňonu, jenž se před nimi otevíral jak vlčí tlama.

„Tam někde leží Blanco. Rád bych se na něho jel podívat. Jsem zvědavý, jestli ten chlápek i po smrti vypadá tak pitomě jako zaživa.“

„Radši ne!“ opáčil Kid. „Váš kůň by mohl zanechat stopy, kterých by si někdo mohl všimnout. Copak jste neřekl sám, že na nás nesmí padnout ani stín podezření?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil White. „Dobře, žes mi to připomněl, Kide. Víš, já tomu Farrellovi nevěřím. V kraji se potlouká pár chlápků, kteří jsou schopní v tom čmuchat, a Farrell je jedním z nich. Ne, radši se na to vykašlu a nechám Blanca supům.“

Po pravém okraji kaňonu pak jeli dál. Po chvíli Kid zastavil a kývl do hlubiny.

„Tam leží.“

White se postavil ve třmenech a pohlédl dolů. Měsíc osvětloval dno kaňonu. Jasně bylo vidět Blancova mrtvého osla. Hodovali na něm supi a havrani a dokonce i liška, která odběhla, když zavětřila oba jezdce. Pouze Blanca White neviděl.

„Kde je ten proklatý parchant?“

Kid ukázal vlevo, tam, kde v zemi zela trhlina.

„Tam! – Zase mě chtěl přechytračit. První kulkou jsem ho srazil ze sedla, ale ještě žil. Připlazil se tam do té jámy. Měl smůlu, že byl tak vysoký. Sejmul jsem ho, když vystrčil hlavu. Křičel jak děcko. No, pro jistotu jsem do něho napumpoval ještě půl tuctu kulek.“

„Dobrá práce, Kide,“ pochválil ho White. „Vidím, že si těch pět set dolarů skutečně zasloužíš. Pomoz mi ještě s Winslowy a budeš mít dalších pět set. Tisíc babek! To už jsou nějaké peníze. S tím se můžeš vypařit do Kanady a žít si tam jako král.“

Věděl, že se ho bude muset zbavit, pokud bude chtít žít v klidu. Kdyby to totiž neudělal, mohl by ho vydírat. A Kid byl jistě ještě nebezpečnější než Blanco Yordan.

„Ale, ale, šéfe,“ zasmál se Kid. „Proč bych měl mizet? K tomu přece není důvod. Jestli si můžete dovolit zůstat, tak já také.“

„Ty chceš zůstat?“ zamumlal White.

Kid přikývl.

„Jistě, šéfe. Ten podivín Blanco mě totiž přivedl na zajímavou myšlenku.“

Vyklonil se ze sedla k Whiteovi a dodal: „Chtěl se stát vaším společníkem. Už mu to nevyjde, ale já jsem naživu. Co kdybych to vzal místo něho?“

Tím nad sebou vynesl rozsudek smrti.

Jenom to ještě nevěděl.

+ + + + +

Zrovna vycházelo slunce, když oba muži zastavili své unavené koně na horním toku Cherry Creeku.

White se ohlédl. Tam, kde kdysi stál Winslowův ranč, stoupal k rannímu nebi černý dým.

„To se mi nelíbí,“ zabručel. „To se mi teda sakra nelíbí.“

„Co se vám nelíbí, šéfe?“ otázal se Kid. „Udělali jsme to jako rudoši. Za svítání jsme se připlížili k oběma srubům a na více místech jsme je podpálili. A potom, když ty sruby začaly hořet, jsme tam ještě několikrát vystřelili. Ty dvě ženské a ten Mexikán museli být na místě mrtví.“

„Právě to se mi nelíbí,“ zavrčel White. „Tři lidé nemůžou umřít tak rychle a tiše. Jo, kdyby vyběhli ven, když to tam hořelo, ale takto…“

White se užíral pochybnostmi. Během jízdy vytáhl z kapsy vesty těžké zlaté hodinky a pohlédl na ně.

„Už je pět. – Nejlepší by bylo, kdybysme dál jeli korytem řeky, i když to koně víc unaví. Bezpečnost především!“

Kid, který uviděl ty hodinky, hvízdl obdivem. „Uf, co to je? Nevěděl jsem, že máte tak drahocennou věc.“

Než tomu mohl White zabránit, vytrhl mu Kid hodinky z ruky.

„To je přece zlato! Jak jste se k nim, šéfe, dostal?“

„Co je ti do toho?“ odsekl White.

„Proč se hned zlobíte?“ zazubil se Kid. „Něco není v pořádku?“

Jeho pohled padl na nápis vyrytý na vnitřní straně víčka. S vykulenýma očima četl: „Pro Charlese od Caroline, 18.září 1847.“

„Charles?“ Kid se poškrábal na bradě. „Nejmenoval se tak náhodou major? Proč jste mu je vzal? To byla chyba. To by vás ještě mohlo mrzet.“

„Jak to?“ vyštěkl White. „Jediný, kdo by tu chybu mohl odhalit, je Blanco – a ten je mrtvý. Takže přestaň vést takové řeči.“

Vzal Kidovi hodinky z dlaně a zase si je schoval do kapsy. Jeho oči se lačně zaleskly.

„Takový krásný kousek. Nemohl jsem je tam přece nechat. A co má být? Blanco už mluvit nebude a ty budeš mlčet.“

„Jistě,“ usmál se Kid, „ovšem za předpokladu, že i vy dodržíte naši dohodu.“

„Myslíš těch tisíc babek? Dostaneš je zítra, až přijedu z Pineville,“ nevrle odvětil White.

Kid s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Nemyslel jsem jenom těch tisíc dolarů. Mínil jsem tím i svůj podíl. Mít svůj vlastní cejch – to jsem si vždycky přál.“

„Neboj se, budeš ho mít,“ úlisně řekl White.

Sjel do vody a dál pokračoval korytem. Slunce pomalu stoupalo. Jízda po kluzkých kamenech řečiště byla namáhavá a vyčerpávala koně. Kapal z nich pot, když White zastavil a na jedné štěrkové lavici slezl ze sedla.

„Koně si potřebují odpočinout. Hodně jsme si zajeli, abysme zametli stopy, Hodinu si tu odpočineme.“

„A potom?“ zeptal se Kid.

„Potom,“ řekl White, „pojedu do Pineville. Řeknu tam lidem, že jsme za svítání viděli od jihu žář plamenů, jeli jsme tam a našli Winslowův ranč vypálený. Když tam přijedu na zpoceném koni, tak tomu budou věřit.“

„To není špatné,“ prohodil Kid. „A já?“

„Ty můžeš jet na ranč,“ odpověděl White. „Až se vrátím, dám ti ty peníze.“

„Peníze! To je rajská hudba pro mé uši,“ usmíval se zabiják.

White mu hodil uzdu svého koně. „Trochu je povoď, ať vychladnou a nepijí tak rozehřátí. Já mezitím uklidím toto,“ řekl White a kývl na podlouhlý předmět zabalený v dece.

„Dobrá,“ přikývl Kid a chopil se uzd obou koní. White odvázal onen dlouhý předmět ze sedla a předstíral, že pro něj hledá vhodnou skrýš. Jeho pohled padl na skupinu skal zarostlých křovím.

Kid měl co dělat, aby koním zabránil jít k vodě. Nakonec to vzdal a pustil je.

White mezitím vylezl na břeh. Dorazil ke skalám a na jejich úpatí rozbalil deku.

Ukrývala válečný luk a několik šípů. White se potměšile usmál. Teď se mi vyplatí, pomyslel si, že jsem si jako indiánský agent kdysi s rudochy krátil dlouhou chvíli střílením z luku a že jsem si pak jeden luk pořídil. Už tenkrát ho napadlo, že se dá ledasjak využít.

Vybral si jeden obzvlášť dlouhý, dobře vyvážený šíp, chopil se luku a vylezl na jednu plošinku. Kid nebyl dál než padesát kroků a byl k němu obrácen zády.

White přiložil šíp k tětivě a napjal ji. Naběhly mu žíly na spáncích, když namířil Kidovi mezi lopatky.

V tu chvíli Kida něco muselo varovat. Možná to byl jeho vrozený zabijácký instinkt, snad se jen chtěl podívat, kde White vězí. Každopádně se náhle otočil. Málem mu vypadly oči z důlků.

„Ne, šéfe – ne!“ vykřikl s děsem v hlase.

Pozdě.

White vystřelil, šíp zasáhl Kida doprostřed prsou.

Kid zavrávoral a pokoušel se sáhnout po revolveru. Jeho ruka však náhle ochabla.

„To je konec…!“ zasípal.

Vyhasly mu oči a skácel se na zem. Jeho ostruhy se zaryly do štěrku na břehu řeky. Tělem projela křeč a pak zůstalo bezvládně ležet.

White slezl ze skal. Teprve teď si uvědomil, že je celý zpocený. S tím, že se Kid na poslední chvíli otočí a pohlédne mu do očí, nepočítal.

Vzal šípy, které nechal ležet na břehu, a hodil je do křoví. Také Kidova koně zastřelil šípem. Musel se přitom přemáhat, poněvadž appaloosa byl velmi cenný kůň. Neměl však na vybranou. Bylo to tak lepší, pokud to mělo vypadat jako siouxské přepadení.

Kid ležel na zádech s rozpřaženýma rukama a z prsou mu trčel šíp. Jeho klobouk se odkutálel pryč. White nad ním chvíli postál a díval se na něj.

„Tak tys chtěl mít podíl na ranči? Hm, to by se ti tak líbilo. Co z toho teď máš?“

Nasedl na koně a odjel odtud korytem pryč. Na jednom osamělém místě potom luk spálil.

„A teď do Pineville!“ řekl si, když pobodl koně do slabin.

+ + + + +

Do města dorazil v poledne. Jeho kůň byl těsně před zhroucením.

Před saloonem Red Bull slezl ze sedla. Předstíral přitom, že je vyčerpanější, než ve skutečnosti byl. Vytáhl kolt a třikrát vystřelil do vzduchu. Tak se v divočině signalizovala nouze. Pak si, ztěžka lapaje po dechu, sedl na hranu dřevěného chodníku.

Na ulici se okamžitě objevili lidé. Ze svého saloonu vyběhl Farrell.

„Co se stalo?“

„Siouxové!“ zasténal White. „Ti rudí ničemové dneska v noci napadli Winslowův ranč. Kid a já jsme si všimli ohnivé záře. Vydali jsme se tam a málem jsme přitom uštvali koně, ale všechno bylo marné. Když jsme tam přijeli, bylo už pozdě. Winslowův ranč lehl popelem. A pak u řeky…“

Selhal mu hlas. Pohlédl na Farrella a teprve po chvíli byl schopen zamumlat: „Mohl bych dostat napít? Ještě pořád je mi špatně. Lidi, kdybyste viděli to, co já…“

Farrell odběhl do saloonu a vrátil se zpátky s láhví. White si ji přiložil k ústům a napil se.

„Dál, Jakeu!“ naléhal muž.

White vrátil Farrellovi láhev a dal si hlavu do dlaní. Předstíral, že je otřesený.

„Zastavili jsme u řeky, aby se koně mohli napít. Kid sesedl. Náhle se otočil, asi něco slyšel – a pak se mu zabodl šíp do prsou. Zemřel, ještě než jsem ho stačil naložit na sedlo. Všude kolem byli rudokožci! Přikrčil jsem se a pobodl jsem koně do slabin. Co jsem mohl dělat? Sám nechápu, že jsem ještě naživu.“

„To je zajímavé,“ podotkl Farrell, „že na Siouxe narazíš vždycky ty.“

White zvedl hlavu. Tón Farrellova hlasu se mu nelíbil.

„Ty mi nevěříš, Claude?“

Náhle se rozletěly dveře saloonu a vyšel z nich vysoký, pohublý muž s bílými vlasy a modrýma očima. Jen cylindr a starý kabát chyběly, místo nich měl bavlněnou košili.

„Nikdo už vám nevěří, pane White,“ poznamenal vlídným hlasem.

White zkameněl.

„Pane Bože!“ hlesl. Mrtví vstávají z hrobu!“

„Jak víte, že bych měl být mrtvý?“ zeptal se ho muž, což nebyl nikdo jiný než Yordan. „Copak vám to řekl ten váš zabiják? Měl smůlu, netrefil.“

„Blanco, ty musíš být ve spolku s ďáblem!“ zavyl White.

V návalu vzteku se pokusil tasit kolt, ale Farrell jej chytil a vyvrátil mu ruku.

„Klid! Nejdřív si poslechněte, co vám řekne pan Yordan. Já to znám, protože mně už to pověděl. A řeknu vám, že přišel na stopu pěknému svinstvu!“

„Mluvte, Blanco!“ zvolal kdosi z davu, který se srotil u saloonu.

„Je to jednoduché,“ řekl Yordan. „Pan White mě chtěl zabít, protože jsem přišel na to, že zavraždil majora Winslowa, a rančery Landroye a McDulla!“

„To jsou lži!“ běsnil White.

„Tak lži?“ Yordan svraštil čelo. Rychle přikročil k Whiteovi a vytáhl mu z kapsy blýskající se zlatý předmět. „Jsou to vaše hodinky?“

White sevřel rty a neodpověděl. Yordan luskl prsty. „Vaše chvíle, slečno Winslowová.“

Ve dveřích saloonu se objevila Kate Winslowová a následována Pedrem zamířila k Blancovi.

„Poznáváte je? Povíte nám, komu patřily?“

„Patřily mému otci,“ chladně odvětila dívka. „Měl je u sebe i toho dne, kdy s ním White odjel pryč. Byl to dar od mé matky k zásnubám. Je na nich vyryto věnování a datum 18. září 1847. Podívejte se do nich, pane Farrelli.“

Farrell hodinky otevřel a řekl: „Je to tak!“

Obrátil se na Yordana a poznamenal: „Povězte to všechno, protože tady zatím Whitea považovali za poctivého člověka. Musí se dozvědět pravdu.“

Yordan přikývl. Začal dnem, kdy viděl, jak Abilene Kid zastřelil krávu a pak ji stáhl. Pak vyprávěl o výstřelech v horách a třech mrtvých, které našel.

„White mě chtěl umlčet, když jsem mu naznačil, že vím, kdo je vrah,“

dodal. „Kid si na mě počíhal, ale netrefil mě. Nevěděl to ovšem a jeho šéf také ne. Od toho okamžiku jsme museli počítat s přepadením. Přiměl jsem tedy slečnu Winslowovou k tomu, aby opustila svůj ranč, protože jsem nechtěl riskovat, aby se jí a Marii něco stalo. Dnes ráno za úsvitu se White se svým zabijákem objevil na ranči a podpálil jej, netuše, že ho při tom pozorujeme. Vystřelil tam pár šípů, aby to vypadalo jako siouxské přepadení. Vsadím se, že tak oddělal i Kida, když mu začal být nepohodlný.“

„Kde ksakru mohl vzít ten luk a šípy?“ zabručel Farrell.

„Vždyť byl kdysi indiánským agentem v agentuře Standing Rock,“ odvětil Yordan. „Tam se na rok ukryl a zmizel nám z očí.“

„Zmizel vám z očí?“ Farrell se tvářil nechápavě. „Komu?“

„Nám, Pinkertonům,“ odpověděl Yordan a z kapsy kalhot vytáhl oválnou mosaznou placku. Do jejího horního okraje byla vyryta tato slova:

Pinkertonova detektivní agentura.

Pod ní stálo heslo Pinkertonových:

Nikdy nespíme!

„Vy – vy jste detektiv od Pinkertonů?“ hlesl Farrell.

„Přesně tak,“ přisvědčil usmívající se Yordan.

„Ale proč celá ta komedie? Proč ta zlatokopecká výbava?“

Yordan kývl na Whitea, kterého ještě stále držel Farrell. „Proto, abychom se k němu dostali a nevzbudili jeho podezření. Na stopě pana Whitea jsme byli už dlouhou dobu. V Kansasu, kde si ještě říkal Lemuel Sutton, měl na svědomí několik vražd. Kid byl už tenkrát jeho kumpán. Rozdělili se, když tam pro ně začala být horká půda. Sutton si začal říkat White a vetřel se do agentury Standing Rock. Později se opět spojil s Kidem a vzkázal mu, aby přijel za ním, protože ho potřeboval na špinavou práci. To od něj byla chyba, protože nás to přivedlo na jeho stopu.“

Barman mrštil Whitem k zemi. „Ty skunku! Ty odporné prase.’ Měl bys viset na nejbližším stromě!“

„Ne!“ zvolal Yordan. „Pošlemevho do Kansasu. Tam na něho čeká šibenice. Slíbil jsem to. Chcete, abych porušil slovo?“

Sklonil se, vytáhl Whiteovi z pouzdra kolt a dal jej Pedrovi. „Dávej na něj pozor. Chci, aby zůstal naživu, než opustím město.“

„Nikdo mu nezkřiví ani vlas,“ ujistil ho Pedro a namířil koltem na shromážděný dav. „Ustupte! Neslyšeli jste, co řekl můj amigo Blanco? Tento muž musí do Kansasu!“

„Klid, chlapče,“ řekl Farrell. „Proč bysme si s tím ksindlem špinili ruce? Nestojí za to. Co by si o nás lidé pomysleli, kdybysme ho zlynčovali?“

Yordan přikročil ke Kate.

„Tím je jméno Winslow očištěno. Zítra i se zadrženým odjedu pryč. Má smlouva s agenturou Pinkertonových vyprší na podzim. Mohl bych se pak vrátit na váš ranč?“

Kate cudně sklonila hlavu.

„Myslím, že ranč Winslow bude potřebovat dobrého muže,“ zašeptala.

„Díky!“ řekl Yordan, aby po chvíli dodal:

„Kate.“

Bylo to poprvé, co ji oslovil křestním jménem. A nebylo to naposled.