John Kirby

Colorado western 052. Živí mě kolt

Owenova banda se vlastně obávala jenom jednoho ze tří mužů, kteří ji pronásledovali: Sama Bradyho, lovce lidí, který zatím vyinkasoval každou odměnu, o kterou stál. Rančera Clinta Conroye, jehož ženu měli desperáti na svědomí, podceňovali. A Larry Bell, mladý rádoby pistolník, byl podle nich naprostý nýmand. Nebylo divu, že ti zabijáci považovali za vážného soupeře pouze onoho ocelového lovce lidí. To byla ovšem fatální chyba…

V Lonetree, nevelkém městečku ve Wyomingu, bylo vedro až k zalknutí. Na kraji města se objevilo šest jezdců, kteří přijeli až k hotelu, kde zastavili a sesedli. Přivázali své koně k zábradlí a rozhlédli se. Bylo to pět bělochů a jeden Mexičan indiánské krve, muži z Owenovy bandy, jejíž krvavá stopa se táhla od Montany přes Idaho až do Utahu.

„Hej, to má být město nebo hřbitov?“ zavrčel Bob Lawson, podsaditý muž, jemuž se kvůli jeho zrzavým vlasům přezdívalo Red.

„Madre de Dios,“ zasténal míšenec Miguel Martinez. „Vsadím se, že tu se ve vaně nevykoupu.“ Martinez, kterému jeho kumpáni říkali Roj a, byl vysoký, štíhlý muž s úzkým knírkem a ostře řezanými rysy v obličeji, jehož čelo se zalesklo potem, když si posunul sombrero do týla.

Tom Wood, šest a půl stopy vysoký obr, měl přezdívku Hickory. Přešel na druhou stranu ulice a se zaklením zatřásl zamknutými dveřmi jídelny.

„Vypadá to jako město duchů,“ zabručel.

Maggie Turnerova, jedno ze dvou dětí, jež stály opodál a pozorovaly cizince, váhavě přistoupila k Woodovi a zeptala se: „Máte hlad? Můžu přivést paní Potterovou. Ta vám už něco uvaří.“

„Hm, tak běž a přiveď ji,“ řekl Hickory.

Maggie se otočila a utíkala pryč.

V maršálově úřadovně se Ben Castor probudil z poledního spánku,

když se ozval dusot kopyt. Vyhlédl z okna ven a zhrozil se. Chvatně se chvíli prohrabával v zásuvkách psacího stolu, až konečně našel to, co hledal. Zatykač. Nebylo pochyb, že město poctila svou návštěvou obávaná Owenova banda. Ben Castor se posadil na židli a začal přemýšlet.

Mezitím se Maggie vrátila i se dvěma ženami. Paní Potterová, manželka místního puškaře, byla vyhublá a kostnatá dáma.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravila je. „Mohla bych vám udělat steaky a vejce. Slečna Cameronová, naše učitelka, mi pomůže. Za dvacet minut bude jídlo na stole.“

Judy Cameronová byla krásná, mladá dívka s blond kadeřemi, jež jí sahaly až po ramena. Muži na ní mohli oči nechat. Především Miguelu Martinezovi pohled na ni vyrazil dech.

Bill Owen, vůdce bandy, vysoký a silný muž řekl Hickoryho bratrovi Jamiemu, aby odvedl koně do stáje, a spolu s ostatními vstoupil do hotelového saloonu.

Jamie Wood, malý a vyzáblý chlapík, vzal koně za uzdy a táhl je ke stáji. Byl přesným opakem svého bratra a získal si díky tomu přezdívku Little - Malý.

Mezitím zpráva o příjezdu cizinců oběhla město, ovšem kromě maršála Castora nikdo nevěděl, o koho jde.

Za půl hodiny se to měli dozvědět všichni…

+ + + + +

Dvanáct mil na severovýchod od Lonetree mezi pahorky Cedar Mountains, ležel koňský ranč Mel vina Neala a Clinta Conroye.

Pro Mel vina Neala, malého, křivonohého chlapíka, znamenali koně celý svět. Dlouhé roky lovil mustangy a krotil je pro ranč Walker, k jehož kovbojům tenkrát patřil i Clint Conroy. Potom se onen mladý muž setkal s Nealovou dcerou Marou a oba se do sebe k radosti starého zálesáka zamilovali.

Clint měl to, čemu Neal říkal porozumění pro koně. Rychle zařídil svatbu a stali se s Clintem obchodními partnery. Ze svých společných úspor koupili jednoho chovného hřebce a založili chov, jenž patřil k jedněm z nejvýnosnějších podniků v okresu Uinta.

Oba muži seděli po obědě u stolu a pokuřovali doutníky. Clint Conroy byl pohledný, zhruba pětadvacetiletý mladík střední, štíhlé postavy se svaly jako z ocele, k čemuž přispěla tvrdá práce s mustangy.

Mara Conroyová umývala nádobí. Bylo to tmavovlasá, drobná a půvabná mladá žena v sedmém měsíci těhotenství a doktor nevylučoval předčasný porod.

Na ranč přijel zástupce maršála Elliott, který právě navštívil nedaleký ranč Walker, a u šálku kávy je zpravil o shánění dobytka, načež zase odjel.

„Musím dál, chlapi,“ řekl. „Jinak, dlouho už maršálem nebudu. Naši milí spoluobčané jsou toho názoru, že peníze, které mi platí, by mohli ušetřit.“

„Ty dubové hlavy by někdo měl naházet do Henry Creeku,“ zaklel Neal.

Víc neřekl. Rovněž Clint mlčel. I když si Harryho Elliotta vážili, motivy obyvatel Lonetree chápali. Peněz bylo málo a hlavní činností maršála Castora bylo utírání prachu na puškách. V Lonetree se nic nedělo a Castora si tam drželi jen kvůli jeho zásluhám při zakládání města. K čemu tedy ještě zástupce maršála?

Elliott se rozloučil a opustil je. Oba muži za ním hleděli a živě diskutovali o jeho situaci, když Mara Conroyová náhle klopýtla a spadla na zem. Muži vyděšeně vyskočili ze židlí. Clint ji opatrně zvedl a odnesl ji do ložnice, kde ji položil na postel. Byla v bezvědomí.

„Clinte!“ zvolal Mel vin Neal.

Mladý rančer se otočil. Neal ukazoval na krvavou stopu na zemi. Clint se okamžitě rozběhl zpátky za svou ženou, která již přicházela k sobě. Sténala a chvěla se bolestí. Pád na zem zřejmě vyvolá porodní bolesti. Clint na ni kývl a řekl:

„Postarej se o ni, Mele. Jedu do Lonetree pro doktora.“

Po těchto slovech nasedl na koně a vyrazil.

Byla to jízda, která měla změnit Clintův život.

+ + + + +

V Lonetree se Owenova banda posilňovala v saloonu. Jake Pollard, jeho majitel, větřil dobrý kšeft a úslužné je obsluhoval. Bill Owen, zrzavý Bob Lawson, Hickory Wood a Martinez hráli karty, zatímco Little Jamie a hubený, světlovlasý Jack Gratton u barového pultu popíjeli whisky.

„Jak dlouho tu zůstaneme?“ tiše se zeptal Bob Lawson svého bosse. „To je ten největší zapadákov, jaký jsem kdy poznal.“

„Peníze ještě máme,“ odpověděl Bill Owen. „Myslím, že si můžeme dopřát jednu noc v měkké posteli. Tady nás nikdo nebude hledat. Utah už jsme koneckonců opustili. Spaní pod širým nebem mají všichni plné zuby. Tady nás žádný šerif pronásledovat nebude. Den, dva tu zůstaneme.“

„A co když nám je v patách federální maršál?“ otázal se Lawson.

„No a?“ usmál se Owen, „Co by proti nám zmohl, he? Přece nevěříš, že mu tu někdo pomohl. Maximálně místní maršál, jestli tu vůbec nějakého mají. A i potom bysme byli v přesile. Ne, Rede, v tomhle zapadákově se prostě zdržíme.“

Z hlavní ulice se ozval dusot kopyt. Přijel Harry Elliott. Zástupce maršála zastavil svého koně před saloonem a seskočil ze sedla. Potřeboval spláchnout prach z cesty. Chtěl se napít, aby pak mohl v klidu ustájit koně.

Také maršál Castor jej slyšel a vyskočil přitom ze židle. Běžel ke dveřím a pootevřel je, aby Elliotta varoval, jenže už bylo pozdě.

Jeho zástupce už kráčel po chodníku z prken, aby po chvíli rozkopl dveře saloonu. Když vstoupil, hovor v saloonu utichl. Bandité na něj upřeli své dravci pohledy.

„Ahoj, Harry! Máme návštěvu,“ řekl Jake Pollard, který se na něj spokojeně usmál.

Elliott se zarazil. Krátce pohlédl na oba muže u pultu a pomalu přistoupil ke stolu, u něhož seděli karbaníci. Martinez k němu byl otočen zády. Elliott se zašklebil a pozdravil: „Dobrý den, pánové!“

Bob Lawson, jenž seděl napravo u stolu, se k němu otočil levým bokem. Když Elliott spatřil světlou jizvu na jeho levé tváři, zkameněl.

Bleskově sáhl po koltu a tasil.

Ačkoli bandité spatřili hvězdu, kterou měl na vestě, rychlost, s jakou jednal, je překvapila.

„Red Bob Lawson, jestli se nemýlím,“ zvolal Elliott. „Máme tu na tebe zatykač, chlapče. Takže vstaň a odlož opasek. Já…“

Odmlčel se, neboť v tom okamžiku pochopil, s kým má tu čest. Shromáždila se tam celá Owenova banda. Byla to jeho poslední myšlenka, protože v následující chvíli ho provrtala kulka. Zhroutil se na stůl už mrtev.

Hráči pokeru vyskočili. Jack Gratton, hubený světlovlasý Texasan, se letargicky opíral o pult. Z hlavně jeho revolveru se kouřilo.

Také Little Jamie tasil kolt a držel jím v šachu majitele saloonu, který ani nepomyslel na to, že by zpod barového pultu mohl vytáhnout dvouhlavňovou parkerovku a hrát si na hrdinu

Venku na prknech chodníku zaduněly kroky a vzápětí se rozletěly dveře. Do saloonu vtrhl Ben Castor s revolverem v ruce. Okamžitě mu bylo všechno jasné. Zvedl kolt a několikrát vystřelil. Oba bandité u pultu se vrhli na podlahu.

Miguel Martinez si sáhl na záda a vytáhl nůž, který nosil v pouzdře mezi lopatkami. Zatímco Castorovy kulky likvidovaly jednu láhev za druhou, vrhl Martinez po maršálovi nůž. Jeho ostrá čepel se Castorovi zabodla do pravého ramene. Castor upustil kolt a zády padl do lítacích dveří, jež se pod jeho tíhou otevřely. Přitom ještě koupil jednu kulku od světlovlasého Texasana. Pak bylo po všem.

Nebo si to aspoň myslel Red Bob Lawson. Odstrčil židli, tasil kolt a vyběhl ven. S tím, že maršál bude u sebe mít ještě druhý kolt, nikdo nepočítal. S vypětím všech sil vytáhl Castor druhý revolver.

Rozevřely se dveře a objevil se v nich Lawson. Maršál ho přivítal dvěma kulkami. Trefil. Bandita se skácel na prkna chodníku, na němž Castor ležel. Za Lawsonem se však vynořil Jack Gratton.

Castor už neměl dost sil na to, aby dokázal zvednout zbraň, když spatřil Texasanovy pichlavé oči. Blondýn maršálovi namířil mezi oči a zmáčkl spoušť. To poslední, co Castor v životě viděl, byla hlaveň Grattonova revolveru.

Zatímco Little Jamie držel v šachu barmana, vyběhli ostatní bandité ven. Owen neztrácel duchapřítomnost.

„Jacku, Rojo, vezměte si koně a jeďte na křižovatku,“ zvolal. „Dávejte pozor na místní, ať nikdo nevystrčí ani nos.“ Obrátil se k barmanovi a zeptal se: „Máte tu lékaře?“

Jake Pollard rychle přikývl. Byl bledý jako stěna a na čele se mu leskly kapičky potu. „Bydlí kousek odtud, za rohem,“ koktal. „Je to doktor Henderson.“

„Zaveď k němu mé lidi,“ přikázal mu bandita a pohlédl na Texasana a míšence, kteří běželi ke stáji. „Dělej, Hickory! Ty a Jamie vezměte Reda. Ale zacházejte s ním opatrně.“

Zatímco muži vykonávali jeho rozkazy, rozhlížel se vůdce bandy po

hlavní ulici. Občané Lonetree se však neukázali. Pouze na opačné straně ulice stály ve dveřích restaurace dvě ženy, které se držely za ruce a strachem se třásly.

Bandita se vydal k nim. Odsunul si svůj hnědý stetson z čela a vyskočil na chodník. Judy Cameronová pustila chvějící se madam Potterovou a pohlédla na mu do očí.

„Jste banda vrahů!“ vmetla mu do tvář.

Bill Owen se opřel o sloupek baldachýnu a z kapsy vesty ušité z telecí kůže si vytáhl cigaretové papírky a tabák. Zatímco si balil cigaretu, vrhl na tu sličnou dívku chlípný pohled.

„Máte odvahu, madam,“ uznale prohodil. „Je vdaná?“ otázal se a kývl na paní Potterovou.

„Můj muž je puškař,“ zamumlala.

„Vzala jste si zbabělce, madam,“ řekl Owen a olízl cigaretový papír. „Jediní odvážní muži ve městě leží v saloonu. Všichni museli slyšet výstřely, ale nikdo jim nepomohl. Ani váš muž, madam, který si o vás přitom musí dělat starosti.“

Judy na něj rozčileně pohlédla. „Jak si dovolujete soudit muže tohoto města, vy…“ Byla tak rozrušená, že nenalezla vhodné slovo.

Bill Owen si zapálil a usmál se.

„Vrahu,“ dokončil větu, kterou začala. „Klidně to řekněte, slečno.“

Mladá učitelka zavrtěla hlavou. „Tady žijí jen starší muži, kteří neumějí zacházet se zbraněmi. Živí se řemeslem nebo obchodem. Ano, živí se poctivou prací, pane, na rozdíl od vás. To snad mají spáchat sebevraždu a postavit se zabijákům, jako jste vy?“

Bill Owen zvedl ruce. „Dobře, dobře, slečno! Přesvědčila jste mé. Jsme prostě mimo zákon, ale musel bych lhát, kdybych tvrdil, že jsem smrt obou mužů s hvězdou chtěl. Moji muži jednali unáhleně, nebylo to nutné. Ale bylo to v sebeobraně. Nemají nás tady za co zatknout.“

„Chcete snad filozofovat s koltem v ruce?“ opáčila. „Pohrdám vámi i těmi vašimi kreaturami, které žijí z násilí. Jednoho dne…“

„Opatrně, slečno,“ přerušil ji. „Taková slova byste neměla říkat tak nahlas. Například ten Mexičan by to mohl špatně pochopit. Je to poloviční indián a je nevypočitatelný. Už tak na vás nějak moc hledí. Těžko bych ho mohl zastavit, kdyby si usmyslel, že se s vámi pobaví.“

Dívka sebou trhla. Neklidně pohlédla ke křižovatce, kde stáli Miguel Martinez s Texasanem a rozhlíželi se po ulici.

Zpoza rohu vyšel Jamie Wood a zamířil ke svému bossovi.

„Doktor říkal, že nebude jednoduché vytáhnout Redovi kulku,“ řekl. „Chtěl vidět maršála a toho druhého, ale Hickory mu to rozmluvil. Teď se připravuje na operaci.“

Bill Owen vydechl z nozder kouř. Lawsonovo zranění mu křížilo plány. Přemýšlel a po chvíli dospěl k rozhodnutí.

„O.K., Little! Přiveď sem barmana a pak běž za Hickorym. Dávejte na toho doktora pozor. Kdyby něco, tak běž do saloonu a řekni mi o tom. Rojo!“

Míšenec přijel blíž a mlčky vyslechl instrukce.

„Ty doprovodíš tuto dámu do saloonu a sedneš si tam s ní. Zatím si ji vezmeme jako záruku naší bezpečnosti.“

Paní Potterová se rozvzlykala.

„Vezměte si mé,“ nabídla se Judy Cameronová.

„Později, slečno, později,“ usmál se Owen. „Vy teď projdete město dům od domu a vysvětlíte lidem, co se stalo. Někdo by měl odnést mrtvé. Varujte je, slečno. Jestli někoho z místních napadne jet do sousedního města a vyprávět tam o nás, tak tu dojde ke krveprolití a puškařova žena bude jeho první obětí. Doufám, že jste dost chytrá na to, abyste takovou chybu neudělala.“

Judy Cameronová na něj klidně pohlédla. „Můžete mi věřit,“ řekla pevným hlasem. „Vím, v jakém jsou obyvatelé Lonetree nebezpečí. Kam mám jít potom?“

Owen ukázal k hotelu. „Do saloonu,“ odpověděl. „Opravdu tu není nikdo, koho by mohla napadnout nějaká hloupost?“

Zavrtěla hlavou. „Asi dvacet mil odtud leží Walkerův ranč, ale jeho muži právě shánějí dobytek,“ poznamenala. „Pak je tu poblíž ještě jeden koňský ranč, ale lidi z něj se tu objeví zřídkakdy. Byla by náhoda, kdyby sem přijeli.“

„A co lidé, kteří tudy jen projíždějí?“ vyzvídal Owen.

„Jste první za poslední čtyři týdny.“

„Doufám, že to tak i zůstane,“ podotkl bandita a zahodil cigaretu. „Pusťte se do toho, slečno. Jestli doktor odvede dobrou práci, tak se s vámi rychle rozloučíme.“

„Budu se za to modlit,“ chladně prohodila Judy a vydala se k puškařovu domu.

Bill Owen dal znamení Texasanovi na křižovatce, aby dával pozor, a pak se s barmanem, kterého přivedl Jamie Wood, vydal do hotelu.

V té chvíli byl Clint Conroy jen pět mil od Lonetree. Jel tam pro doktora Hendersona.

+ + + + +

Clint hnal svého koně přes Cedar Valley jako posedlý. Měl obavy o svou mladou ženu, která čekala první dítě.

Kůň běžel lehkým krokem a zdálo se, že ho cval vůbec neunavuje.

Clint dal tomuto hřebci jméno Jo-ker, protože ho díky jeho inteligenci používal v těžkých situacích jako trumf.

Překonal pahorky a zabočil k písčité cestě, jež vedla do Lonetree. Viděl, že ulice zeje prázdnotou. Pouze na křižovatce stál jezdec a měl ruce položené na hrušce sedla. Clint si ho nijak blíž nevšímal.

Teprve, když projížděl kolem skladiště dřeva, si uvědomil, že tam nikdo není, ačkoli se tam tou dobou vždy pilně pracovalo.

Naproti skladu dřeva se rozprostírala ohrazená louka. První domy nalevo a napravo od ní patřily puškaři a holiči Canzellovi. Lékař bydlel v malém domku za holičstvím. Před

jeho dveřmi Clint zastavil a seskočil ze sedla.

Bez zaklepání otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Ve dveřích se však zarazil. Na dřevěném stole ležel zrzavý muž, nad nímž se se skalpelem skláněl doktor Henderson. Raněný vypadal hodně špatně. Clinta však zaujal především mohutný obr, který na něj namířil kolt.

„Klid, hombre,“ zabručel onen vousatý obr se zlatem zdobeným kloboukem a pronikavým pohledem. „Jsi ozbrojený?“ zeptal se. Clint zavrtěl hlavou. „Dobrý den, doktore! Netušil jsem, že máte práci. Mara upadla. Má porodní bolesti a silně krvácí. Chtěl jsem vás vzít na ranč.“

Doktor Henderson, malý, útlý muž s cvikrem na špičatém nose, mu odpověděl, aniž vzhlédl od pacienta. „Je mi líto, Clinte, ale vidíte to sám. Ti pánové mě odtud asi nepustí.“

„Tak mi aspoň řekněte, co mám dělat, než se odtud budete moct dostat, doktore,“ rozrušeně řekl Clint. Henderson se narovnal a vážným hlasem poznamenal: „Tady pomohou jenom modlitby, chlapče. Krvácení se musí vypálit, ale to v tomto případě není možné. Snad kdybych u ní byl…“

„To nebudete, doktore,“ zabručel

Hickory.

Clint uslyšel dusot kopyt, načež se před otevřenými dveřmi objevil jezdec.

„Co se děje, Hickory?“ zeptal se texaským slangem.

„Zaveď toho chlápka k bossovi, Jacku,“ odvětil obr. „Neměj strach, není ozbrojený.“

„Jdeme,“ zvolal světlovlasý Texasan ze sedla.

Clint v něm poznal jezdce, kterého viděl na křižovatce. To, že na něj mířil koltem, mu jen potvrdilo jeho podezření. Určitě jde o bandity, kteří přinesli svého postřeleného komplice k doktorovi. Možná ho teď čekal rozhovor s jejich vůdcem.

Clint musel jít před ním, ale přesto si na Texasanovi všiml několika věcí. Na žluté košili měl koženou vestu. Byl to levák. Pouzdro na revolver mu viselo na levém boku a kolt držel v levé ruce.

Ani jeho kůň nebyl tuctový. Byl to vysoký, rychlý, divoký vraník, nikoli ovšem mustang, tedy kůň, který ještě nebyl zkrocen.

Před hotelem blondýn sesedl a ukázal Clintovi, kam má jít. Mladý rančer se ohlédl a uviděl, že jeho Joker za ním celou dobu kluše a upírá na něj své chytré oči.

Vešel do saloonu. Jake Pollard stál za barem a vypadal jako hromádka neštěstí. U pultu stál Bill Owen, vůdce bandy. Revolverové pouzdro měl tak připnuté k opasku, že pažba jeho peacemakeru byla obrácena dopředu. To tedy znamenalo, že vytahuje kolt přes ruku. Na pravém boku se mu za opaskem blyštěl bowie-knife. Vedle bandity stála mladá učitelka a vzadu, u jednoho stolu seděla paní Potterová a jeden míšenec Nyní už Clint pochopil, proč nikoho neviděl na ulici. Lonetree bylo v rukou banditů. Kde ale mohou být Ben Castor a Harry Elliot?

„Kohos to sem přivedl?“ otázal se Owen Texasana.

„Něco se stalo s jeho ženou,“ odpověděl Jack Gratton. „Přijel pro doktora.“

„Pane Bože, Clinte!“ zvolala Judy Cameronová. „Co je s Marou?“

Clint jí v krátkosti vše pověděl a obrátil se pak na Billa Owena. „Předpokládám, že tu máte hlavní slovo, pane. Musím co nejrychleji na ranč, abych se mohl postarat o svou ženu.“

Bill Owen si sdělal klobouk a položil jej na barový pult. „To je pro vás neveselá situace, hombre,“ poznamenal a poškrábal se na bradě. „Musíte pochopit, proč vás odtud nepustíme.“

„Doktor říkal, že stejně nemůže nic dělat, jenom se modlit,“ řekl Texasan.

„Dejte si něco k pití, hombre a uklidněte se,“ zamumlal Owen. „Doufám, že vás nenapadne nějaká hloupost.“

„Ben Castor a Harry Elliott jsou mrtví,“ hlesla Judy.

Clint zatnul pěsti, ale ovládl se. Jakýkoli pokus o odpor by byl sebevraždou, vždyť ani nebyl ozbrojen. Horečně přemýšlel, ale nenalézal řešení.

„Vy máte ranč?“ se zájmem se otázal Owen.

Clint vycítil šanci. „Je to malý koňský ranč asi dvanáct mil odtud,“ odpověděl. „Můžete si tam vzít čerstvé koně, jestli tam pojedete se mnou. Aspoň bych byl u své ženy.“

Owen zavrtěl hlavou. „Klid, hombre. Koně, které máme, nám stačí.“

„Tak se aspoň podívejme na toho, co má tady, šéfe,“ navrhl blondýn.

„Takového prvotřídního koně jsem kdysi viděl poblíž Amarilla.“

Všichni tři pak vyšli před saloon. Rančer kráčel mezi Owenem a Grat-tonem, který mu mířil na záda. Když Owen spatřil Jokera, uznale zahvízdl.

„A sakra, to je ale kousek,“ prohodil s obdivem. „Jenže pro nás je moc nápadný, Jacku. Každý by nás podle něho poznal.“

Poté se obrátil na Clinta a řekl: „Poslouchejte, hombre! Nemám zájem tady dál vířit vodu. Ti dva s hvězdami si svou smrt zavinili sami. My jsme tudy jen projížděli, takže ten zatracený zástupce nemusel tak jančit. Chtěl zatknout jednoho z mých mužů. Až bude náš raněný schopen cesty, odtáhneme pryč.“

„Ale to může trvat týdny,“ namítl Clint. „Tak dlouho tu přece nemůžete čekat. Kromě toho sem mohou přijet jezdci z Walkerova ranče nebo nějací cizinci. Okresní šerif Lufflander by mohl chtít navštívit maršála. Jak si to vůbec představujete?“

„To je můj problém,“ zabručel Bill Owen. „Jacku, jdi zpátky na křižovatku a vy, pane, si pojďte sednout ke stolu a vyčkejte.“

Zatímco Texasan odešel, odebrali se Clint s Owenem zpátky do saloonu, kde se Clint posadil na židli. Nebyl schopen jasně přemýšlet, mysl mu zatemnily obavy o ženu.

„Mohla bych si k němu přisednout?“ zeptala se Judy Cameronová šéfa banditů.

Bill Owen se zazubil.

„Pro mě za mě, madam. Vypadá to, že jste přesně ten typ, který dokáže muže ovlivnit a přivést k rozumu. Běžte.“

Judy si od Jakea Pollarda nechala nalít sklenici a vzala si ji ke stolu. „Tady, Clinte! Napij se,“ poznamenala. „Udělá ti to dobře.“

„Díky, Judy,“ řekl Conroy a napil se. „Kde jsou mrtví?“

„Potter a Canzello je odnesli do truhlářství Abea Likera. Všichni lidé se zamknuli doma. Clinte, to s Mářou je hrozné. Ale snad bude všechno dobré.“

„Melvin mi nepomůže,“ zasténal rančer.

Judy se obrátila na Owena. „Nemohla bych jet na ranč? Jsem žena a mohu tam být užitečná. Víte přece, že vám nedělám problémy.“

Bill Owen na ni pobaveně pohlédl. „Vy? Co vy víte o porodech, slečno? Ne, rychle na to zase zapomeňte.“

Míšenec vstal a poznamenal: „Měl by sis to ještě jednou dobře rozmyslet, šéfe. Ten hombre má pravdu. Red je na tom špatně. Jestli se z toho vůbec dostane, tak mnoho týdnů nebude moct do sedla. A tak dlouho tu čekat nemůžeme.“

„Co navrhuješ, Rojo?“ opáčil Owen. „Máme snad Reda nechat tady, aby ho tu pověsili? Neměli bysme ty problémy, kdyby se Jack tak neukvapil.“

„Možná bys mu to měl říct sám, šéfe,“ řekl míšenec. „Pak třeba příště počká, ať do něho nějaký šerif napumpuje olovo.“

„Nehádejme se, Rojo,“ odsekl Owen. „Ta věc se mi líbí stejně málo

jako tobě, ale mě ještě něco napadne. Zatím musíme počkat, to snad uznáš.“

„Jenom to tu moc neprodlužuj,“ varoval ho Martinez. „Nemůžeme tu přece všechny stále dnem i nocí hlídat.“

Přišel ke stolu, u kterého seděla paní Potterová, a posadil se. Clint na něho vrhl kradmý pohled. Martinezovo sombrero bylo skutečně překrásné.

Kolem pasu míšenec nosil křiklavě žlutý mexický opasek s tmavě zelenými vyšívanými ornamenty a jižanským revolverem z občanské války. Na zádech a v levém podpaždí měl Martinez schované vrhací nože.

Na levém boku mu na opasku visela tenká, krátká kožená šňůrka, na jejíchž koncích se houpaly olověné kuličky. Škrtící šňůra. Házela se oběti zezadu kolem krku. Kuličky zajišťovaly, že se smyčka stáhne.

Puška, kterou měl opřenou o židli, byla dalekonosná lovecká zbraň, s níž se dalo zasáhnout i na tisíc yardů.

Každý z těch mužů byl nebezpečný, ale ten míšenec se Clintovi zdál nejnebezpečnější. Judy Cameronová mu položila ruku na rameno.

Mohli jen čekat…

+ + + + +

Uplynuly více než dvě hodiny od chvíle, kdy se Clint ocitl v rukou Owenovy bandy. Za tu dobu se na ulici nikdo neobjevil. Nyní se však ozvaly na chodníku kroky a po chvíli dovnitř vstoupili doktor Henderson a Jamie Wood.

Bill Owen a míšenec na ně napjatě pohlédli.

„Mluv, Jamie,“ zavrčel Owen.

„Skončil,“ odpověděl Wood a kývl na doktora.

Henderson si sundal cvikr a vyčistil si jej velkým barevným kapesníkem.

„Vytáhl jsem jenom jednu kulku,“ řekl Owenovi. „Ta druhá vězí příliš hluboko a je hodně blízko srdce. Ten muž ztratil mnoho krve. Jestli to vůbec přežije, tak bude trvat měsíc, než se postaví na nohy. Jestli ho teď posadíte do sedla, nejpozději do hodiny spadne na zem.“

Bill Owen zaklel.

„Co jsem ti říkal,“ ozval se míšenec.

„Ano, ano!“ zvolal vůdce banditů. „Jsi hotový jasnovidec, Rojo. Kdy bude nejdřív schopný jízdy, doktore?“

Henderson pokrčil rameny. „Možná za osm týdnů, ale i to by ještě stále znamenalo smrt. Máte kouli na noze, Owene.“

Owen zbledl. „Starejte se o svoje, doktore,“ zasyčel. „O jednoho mrtvého více nebo míň, na tom už teď nezáleží. Dávejte si pozor na jazyk, nebo se přestanu ovládat.“

Clint vstal, ale okamžitě k němu přiskočil Martinez a surově ho vtlačil do židle. Bleskově vytáhl nůž a ukázal Clintovi jeho blyštící se čepel.

Před hodinou poslal Owen paní Potterovou totálně vyčerpanou strachem domů a od té doby míšenec vrhal nyvé pohledy na mladou učitelku.

„Ještě jednou, amigo,“ varoval Clinta. „A bude po všem.“

Hluboké vrásky v jeho indiánském obličeji se napjaly. Každým okamžikem mohl vybuchnout vztekem.

„Co chcete?“ otázal se Bill Owen.

Clint polkl. „Myslel jsem, že doktora už nebudete potřebovat. Nemohl bych jet na ranč, abych se mohl podívat na svou ženu?“

Owen zavrtěl hlavou. „Já toho doktora potřebuju,“ odvětil. „Doktore, obstarejte vůz. Naložíme Reda. Sbalte si všechno, co potřebujete, abyste o něho mohl pečovat po cestě. Doprovodíte nás. Little, ty přiveď puškařovu ženu. Uvaří nám večeři a nějaké jídlo na cestu. Za dvě hodiny vyrazíme.“

Judy rozrušeně chytila Clinta za zápěstí. Conroy na ni pohlédl a spatřil v jejích očích záblesk naděje. Pocítil úlevu. Jistě, banda s sebou brala doktora, ale aspoň bude moct jet do Lymanu pro tamního lékaře.

Když Jamie Wood a doktor Henderson opustili saloon, Jake Pollard si nahlas oddechl. Honem nalil sklenici a podal ji Owenovi.

„Napijte se, pane Owene,“ poznamenal. „Pití jde na účet podniku.“

Owen pohlédl na míšence. „Tak co, jsi spokojený, Rojo?“

„Por poco, amigo,“ odvětil Miguel Martinez.

Trochu není málo, pomyslel si Clint. Vypadalo to, že mezi Owenem a míšencem existuje nějaké důvěrné pouto, neboť Martinez se při každé příležitosti vyjadřoval otevřeně a sebevědomě, zatímco malý Wood se před svým bossem málem plazil v prachu.

„Vyměním Hickoryho,“ řekl míšenec. „Až se nají, ať přijde pro mě. A pošli na křižovatku malého Jamieho. Jack bude rád, když jednou bude moct ze sedla.“

Po těchto slovech Martinez odešel. Owen poslal malého Wooda na křižovatku, aby tam vyměnil Texasana. Nad létacími dveřmi bylo vidět, jak si Martinez znalecky prohlíží Clintova koně.

„Pojďte sem, Conroyi,“ prohodil Owen. Clint vstal a šel za ním ke dveřím. „Váš kůň už má dva obdivovatele mezi mým lidmi,“ poznamenal a ukázal na Texasana, který přivázal svého koně venku a přistoupil k míšenci. „Obávám se, že o něj přijdete, Conroyi. Mně se sice příliš nelíbí, protože je nápadný, ale jestli s sebou vezmeme vůz, tak na tom už nesejde. To vás asi moc nepotěší, co?“

„To teda ne,“ odvětil Clint klidným hlasem. „Ale moje žena je mi přednější než dobrý kůň.“

Neřekl však přitom, co všechno bandity s jeho Jokerem čeká. Ten kůň totiž cizího jezdce poslouchal jen nějakou dobu. Byl svéhlavý a uměl se změnit v běsnící monstrum. Clint věděl, že do dvou hodin by ho mohl mít zpátky.

„Vypadáte rozumně, Conroyi,“ řekl Bill Owen a přivedl jej k pultu, kde si nechal nalít dvě skleničky a jednu z nich podal Clintovi.

„Co byste dělal, kdybyste měl revolver, Conroyi?“ otázal se a připil si sním.

Clint pokrčil rameny. „Asi to samé, co teď. Nejsem zbrklý.“

„Trochu vám závidím, Conroyi,“ prohodil Owen a postavil sklenici na stůl. „Jako kluk jsem vždycky snil o koňském ranči. Můj otec chtěl na Západ, a tak jsme se vydali na cestu. V Novém Mexiku jsme se ocitli uprostřed války s Navahy, proti kterým bojoval plukovník Kit Carson. Náš trek přepadl horda Navahů. Moji rodiče přitom přišli o život. Mě tehdy bylo třiadvacet, mému bratru deset. Jedna osadnická rodina nás pak vzala zpátky. Usadili jsme se na jednom ranči v Kansasu a já jsem tam pracoval jako kovboj. Jednoho dne jsem v Abilene zašel do čtvrti červených lamp. Jedna holka mě tehdy okradla o peníze, na které jsem tvrdě dřel, a já jsem jí nafackoval. Spadla, uhodila se hlavou o kamna a byla mrtvá. Seběhli se tam zvědavci, já jsem jednoho z nich zastřelil a stal se ze mě psanec.“

„Připouštím, že jste pozoruhodný člověk, Owene,“ chladně řekl Clint. „Měl jste smůlu, ale teď za sebou necháváte mrtvoly. Asi ode mé nečekáte porozumění nebo dokonce sympatie. Řeknu vám to, i když jsem ve vašich rukou. A záblesky lidskosti. které jste ukázal, mé mínění o vás nezmění. Jednoho dne vás chytí a zúčtují s vámi.“

Bandita se zasmál. „Jste odvážný. Conroyi. Vážím si mužů, jako jste vy.

Můj bratr v Kansasu si snad vybere lepší cestu.“

Do saloonu vtrhl tělnatý Hickory Wood.

„Pořádné se nacpeme, šéfe! Jídlo je hotové,“ zvolal.

„Pojďte se mnou, Conroyi,“ prohodil Owen.

Poté odešli ze saloonu. Světlovlasý Texasan ještě stál u svého koně, zatímco Jamie Wood hlídal na křižovatce. Muži zmizeli v restauraci, kde se posadili ke stolům. Zatímco Judy Cameronová obsluhovala, paní Potterová nakládala jídlo. Udělala pečené brambory s fazolemi a opékanou slaninou.

„Musíš se najíst, Clinte,“ prohodila Judy a dala mu na stůl talíř s jídlem, i když protestoval.

Tom Hickory Wood toho snědl neuvěřitelné množství. Mlaskal a po bradě mu tekl tuk. Clint se v jídle znechuceně nimral, téměř se ho nedotkl. Starost o Maru mu dala zapomenout na hlad.

Doktor Henderson mezitím přivezl starý farmářský vůz Box Brake, do kterého zapřáhl dva koně ze stáje. Vůz byl otevřený a Henderson jej vystlal slámou. Přišel do jídelny a utřel si pot z čela.

„Jdu si sbalit věci na cestu,“ řekl Owenovi.

„To není potřeba,“ ozval se od dveří hrdelní hlas Miguela Martineze. „Red umřel.“

Owen sebou trhl. Pustil vidličku a ta s cinkotem spadla na zem. „Cože?“ otázal se s vytřeštěnýma očima.

„Destino, amigo,“ klidným hlasem odvětil míšenec.

„Osud?“ užasl Owen. „Ztratili jsme věrného muže, Rojo. To jsi tak klidný?“

„Čekáš od mne slzy, amigo?“ posměšně opáčil Martinez.

„Podívám se na něho,“ prohodil doktor Henderson a vyšel kolem míšence ven.

„Běž s ním!“ zabručel Owen na Toma Wooda, který s lítostí v očích odsunul talíř s jídlem a poslechl Owenův příkaz.

Mezitím si Martinez naložil na talíř kukuřičné lívance, které byly přitom určeny na cestu, opřel se o zeď a s lhostejným výrazem v očích začal jíst.

O něco později se doktor Henderson a Hickory vrátili. Obr vrhl jedovatý pohled na míšence. V tom pohledu se zračila touha zabíjet.

„Red je opravdu mrtvý,“ řekl Henderson rozrušeným hlasem a pohlédl na Martineze. „On ho zabil.“

„Ten pes mu podřízl hrdlo!“ zabručel Hickory.

Bill Owen vrávoravě vstal. „Ne, to není pravda,“ zasténal. „Lžete, vy bastardi!“

„Rojo, řekni, že to není pravda.“

„Madonna! Jistě, že to je pravda, amigo,“ sykl míšenec a prudce položil talíř na stůl, takže se na něj rozletěly lívance.

Owen bleskurychle sáhl po peacemakeru, který měl na svém levém boku, ale než ho stačil vytáhnout, spatřil nůž v Martinezově ruce. Obé ženy vykřikly.

„Klid, amigo,“ procedil míšenec mezi zuby. „Muselo to být. Trmácet se s vozem by byl nesmysl. Budou nás pronásledovat a povoz by nás jen zdržoval. Kromě toho by Red mohl prozradit náš cíl, kdyby přežil. Ne, amigo, to by byla sebevražda. Jestli se něco přihodí mně, budeš muset jednat stejně, o tom nepochybuju. A teď dělej, co chceš, amigo. Já bych navrhoval, abysme okamžitě odjeli.“

Clint viděl, že jiskry v očích šéfa banditů vyhasly. Bill Owen si strčil peacemaker do pouzdra a Martinez zase na oplátku schoval nůž.

Hickory ještě stále zatínal pěsti.

„Buď rozumný, Hickory,“ naléhavým tónem řekl Owen. „Roja má pravdu. Pro nás všechny je to tak lepší. Dojez, ať můžeš vystřídat Malého. Vyrazíme za hodinu. Můžete ten vůz zase odvézt, doktore.“ Poté pohlédl na Judy. „Madam, měla byste si obléct něco jiného. Budete nám dělat společnost.“

Judy zbledla.

„Vy ji chcete vzít s sebou?“ rozrušeně zvolal Clint.

„Co jste čekal?“ chladně opáčil Owen. „Martinez má pravdu. Budou nás pronásledovat. Ne, hombre. Jestli nám někdo přilepí na paty, tak se v Lonetree budete muset poohlédnout po nové učitelce. Jacku, Rojo, běžte do stáje a přiveďte koně.“

Texasan dojedl a spolu s Martinezem odešel ven.

„A my teď půjdeme zpátky do saloonu,“ řekl vůdce desperátů. „Vy také, madam. Hickory vás doprovodí, jestli se chcete převléct.“

S výjimkou paní Potterové všichni opustili jídelnu a zamířili k saloonu. Judy Cameronová rezignovaně hleděla před sebe. Její odvaha byla tatam. Marně se jí Clint snažil dát známem. Bylo mu jasné, že ji bude muset z rukou banditů vysvobodit, ale v té chvíli si musel zachovat chladnou hlavu.

O několik minut později to však už nešlo.

Zatímco se bandité chystali k odjezdu, objevil se ve městě jezdec, který všechno změnil.

Pro mladého rančera začala cesta peklem.

+ + + + +

Melvin Neal hnal svého poníka prašnou cestou, která přecházela v hlavní ulici Lonetree. Jamie Wood, který stál na křižovatce s Church Street, spatřil Neala v okamžiku, když Martinez s Texasanem přivedli osedlané koně ze stáje.

Vyjel malému šlachovitému chlapíkovi naproti a vytáhl kolt. Před hotelem Neal slezl ze sedla.

„Kampak tak spěcháte, hombre?“ zeptal se Jamie.

„Co vám je do toho?“ odsekl Melvin Neal a vyskočil na chodník.

Než se Jamie stačil vzpamatovat z překvapení, rozrazil zálesák dveře a vkročil do saloonu. To první, co uviděl, byla hlaveň Owenova peacemakeru.

„Máš nějak naspěch, dědku,“ zavrčel vůdce banditů.

Neal nehnul ani brvou. Rozhlížel se po místnosti, až jeho pohled ulpěl na Clintu Conroyovi, který na něj mlčky pohlédl. Melvinovi naběhly žíly na spáncích a několikrát mu cuklo ve tváři.

„Tady jsi, Clinte,“ řekl přidušeným hlasem. „Dáváš si načas. Vypadá to, že Mara pro tebe nic neznamená.“

Clint vstal. Tušil, jakou zprávu mu Neal přivezl.

„Co je s Marou?“ otázal se dutým hlasem. Musel polknout.

„Je mrtvá,“ odpověděl Neal. „A s ní i tvoje dítě, ty ničemo. Jels sem pro doktora a teď si klidně sedíš v saloonu.“

Za Nealem vešli do saloonu Jamie Wood, Texasan a míšenec. Všechno slyšeli. Viděli, jak se mladému rančerovi podlomila kolena a slyšeli přidušený vzlyk Judy Cameronové, která si skryla obličej do dlaní.

Nalevo před Clintem stál mohutný Hickory Wood. Náhle Clint bleskově natáhl ruku a vytrhl mu z pouzdra kolt. Hickory vůbec nezareagoval. Zato zareagoval Bill Owen. Bez váhání zacílil peacemaker, kterým předtím mířil na Neala, na Clinta a vystřelil. Ukázalo, že nemluvil do větru.

Kulka Clinta zasáhla do ramene a odmrštila ho. Vše se udalo během několika vteřin. Zatímco Judy Cameronová začala ječet, třeskla další rána. Tentokrát střílel Jack Gratton. Trefil Clinta do boku. Mladý rančer se skácel na zem.

Zatmělo se mu před očima a ztratil vědomí. Starý zálesák, který teprve nyní pochopil, jaká je situace a co zadrželo jeho zetě, chtěl zasáhnout do boje, ale v okamžiku, kdy se jeho ruka dotkla pažby revolveru, mu Martinez vrazil nůž do zad. Melvin Neal se zhroutil na podlahu, kde zůstal nehybně ležet.

Judy Cameronová bez ustání ječela, až ji Owen musel udeřit hřbetem ruky do tváře. Síla úderu děvče odmrštila na židli, která se poté převrhla a Judy tak spadla na zem. Měla opuchlé rty a po bradě jí tekla krev.

V Owenových chladných očích se nebezpečně blýskalo, když se poté rozhlížel po saloonu. Otočil si peacemaker kolem prstu a strčil jej zpátky do pouzdra.

„Odjíždíme!“ zvolal.

„Ale já jsem ještě nejedl,“ namítl malý Jamie. Mrazivý pohled jeho bosse mu však dal zapomenout na hlad.

Míšenec přišel k Judy a zvedl ji z podlahy. Pak ji odvedl, lépe řečeno odtáhl ke svému koni a bez větší námahy ji vysadil do sedla. Nato si vytáhl z kalhot kožený řemen, spoutal jím Judy ruce a oba konce přivázal k hrušce sedla.

Poté se obrátil a odstrčil stranou světlovlasého Texasana, který právě sahal po uzdě Clintova koně. Aniž použil třmeny, ladným skokem se dostal do sedla. Takto skákali na koně jezdci Pony expresu.

Gratton trhl levou rukou k revolveru, ale pak se zarazil. Jedovatě se usmál a nasedl na svého koně.

Mezitím dal Hickory Wood jídlo na cestu do vaku, který pak přivázal na hrušku svého sedla. Vyrazili. Jamie Little za sebou vedl ryzáka mrtvého Boba Lawsona. Zastavili před starou dostavníkovou stanicí a u studny ve dvoře si naplnili láhve vodou.

Poté zmizeli v Church Street. Majitel saloonu Jake Pollard chvíli počkal, aby pak přiběhl na křižovatku. Viděl však už jen prach za jezdci, kteří měli viditelně namířeno k nedaleké hranici mezi Wyomingem a Utahem.

Pak proběhl městem a všude hlasitě oznamoval, že bandité odjeli.

Obyvatelé Lonetree vyšli ze svých domů. Doktor Henderson okamžitě ošetřil Clinta a starého Neala, jejichž zranění sice byla vážná, ale nikoli životu nebezpečná, a nechal je odnést do hotelu. Puškař zatím osedlal koně a odjel do Lymanu, aby tam o všem zpravil okresního šerifa. Jeden ze zaměstnanců Likérová skladiště dřeva zase vyrazil na Walkerův ranč.

Po mnoha letech poklidného života zažilo Lonetree senzaci.

+ + + + +

Owenova banda už byla v Utahu patnáct mil jižně od Lonetree . Dorazili k Fish Lake a Red Lake, načež zabočili na východ. Owen chtěl přenocovat u Red Lake a ráno pokračovat ke coloradské hranici.

Právě brodili jeden úzký, velmi kamenitý potok v lese. Owen jel v čele, za ním Hickory následovaný míšencem. Martinez na Jokerovi za sebou vedl svého vlastního koně, na němž

seděla spoutaná Judy Cameronová Dalším jezdcem byl Little Jamie, který vedl buckskina mrtvého Reda. Na konci jel světlovlasý Texasan, který se neustále otáčel a ostražitě pozoroval okolí.

Bill Owen se na druhém břehu zastavil. Po něm potok brodil Martinez. A pak se to stalo.

Joker náhle vyhodil zadníma do vzduchu a katapultoval nic netušícího míšence přes hlavu. Martinez narazil levým ramenem do kamene a přidušeně zasténal. Málem se dostal pod kopyta Hickoryho koně. který právě brodil potok.

Joker se mezitím obrátil a vrazil do Martinezova koně, na němž seděla Judy. Vyplašený kůň uskočil, přičemž dívku šlehla do čela větev. Pote Joker vrazil do dalšího koně a Little Jamie se s výkřikem zřítil ze sedla, přičemž kolem sebe mával rukama, čímž jen poplašil svého koně, který ustoupil zpátky a narazil do Texasanova koně.

Ve všeobecném zmatku Joker vběhl do lesa a zmizel mezi stromy. Míšenec ho častoval všemi možnými španělskými nadávkami, zatímco Bill Owen se smíchy plácal po stehnech.

„Je to učiněný ďábel,“ zvolal. „Tušil jsem to, Rojo.“

Míšenec s bručením vylezl z vody, jež byla hluboká po kotníky, a pohlédl na chechtajícího se Jacka Grattona. V Martinezových očích se zajiskřilo a míšenec se beze slova vyšvihl do sedla ryzáka. Také Jamie znovu nasedl.

Judy Cameronová si z toho odnesla šrám na čele, ale o to se nikdo nestaral. Owen vedl skupinu dál lesem a mírnými, vegetací porostlými kopečky.

Po deseti mílích dorazili na břeh Red Lake. Bill Owen rozdělal oheň a dal vařit vodu na kávu. Odvázali Judy, která po mnoha hodinách otupělosti zase přišla k sobě. Bill Owen byl po cestě velmi pozorný, jako by chtěl zapomenout na facku, kterou jí uštědřil v Lonetree.

Na nadcházející noc raději nemyslela. Neunikly jí chlípné pohledy banditů. Jelikož občanům Lonetree už nehrozilo žádné nebezpečí, šlo nyní jen o její vlastní osud. Když jí Bill Owen přinesl několik kukuřičných lívanců a dva plátky opečené slaniny, přinutila se dokonce k úsměvu.

Při jídle však nemyslela na nic jiného než na útěk.

+ + + + +

V Lonetree se mezitím děly věci.

Z Lymanu přijel okresní šerif Buřt Lufflander a doktor Henderson odjeli s puškařem na koňský ranč pro mrtvou Maru Conroyovou. Muži z Lonetree se shromáždili v saloonu a debatovali o nedávných událostech. Také rančer Patrick Walker, který se kvůli bolestem v boku musel opírat o hůlku, přijel spolu se svým synem do města. Navrhl vytvořit oddíl a pronásledovat bandity.

„To by bylo zbytečné, Pate,“ odtušil Buřt Lufflander. „Hranice je odtud jenom pět mil. Ti už jsou dávno v Utahu a tam nemáme žádné pravomoci. Zalarmoval jsem všechny strážce zákona až do Colorada. Kromě toho jsem požádal o pomoc federálního maršála.“

„A ta učitelka?“ otázal se Walker.

Lufflander pokrčil rameny. „I tak už je pozdě, Pate. Nevěřím, že jí Owen něco udělá. Dříve či později ji pustí.“

„Doufejme,“ podotkl rančer. „Pošlu dva kovboje na Clintův ranč, ať připraví koně. Dávej pozor na Clinta. Ten v posteli moc dlouho nevydrží.“

Lufflander mlčky přikývl. I on si dělal o Clinta starosti.

+ + + + +

U Red Lake se zešeřilo.

Judy Cameronová se protáhla a pohlédla na spící bandity. Jamie Wood, který měl hlídku, stál sto yardů odtud na břehu jezera a hleděl na odraz měsíce na jeho hladině.

Judy se opatrně odplazila pryč a nenápadně se dostala z dosahu záře plamenů. Když se ocitla ve stínu stromů, vstala.

Srdce jí bušilo vzrušením. Vyděšena vlastní odvahou zamířila do hloubi lesa. Opatrně přitom našlapovala, aby ji neprozradilo praskání větví. Po chvíli, když se cítila v bezpečí, zrychlila, přičemž ji do obličeje šlehla větev, kterou v té tmě neviděla. O nějaké orientaci nemohlo být řeči. Naštěstí běžela směrem, kde, jak odhadovala, tekl potok, v němž se splašil Clintův kůň.

S napřaženýma rukama, jimiž si chránila oči, kráčela dál tmou. S každou minutou stoupaly její naděje. Tak dorazila až na mýtinku osvětlenou měsícem. Judy se zastavila, aby si odpočinula. Naslouchala, ale v lese vládl klid. V táboře si jejího zmizení ještě nevšimli.

Náhle se z temnoty nalevo od mýtiny ozval šelest následovaný slabým zakňučením. Strnula. Že by kojot?

S bušícím srdcem ustoupila zpátky mezi stromy. Zdálo se jí, že zvíře jde za ní. Náhle se jí sevřelo srdce. Na mýtince se objevil mohutný vlk. Tu ji kdosi chytil zezadu a strhl ji k sobě. Vykřikla.

Byl to Miguel Martinez. Celou dobu se plížil za ní. Vlk zavyl a přikrčil se ke skoku. Martinez vytáhl nůž. Poté se na něj vlk vrhl. Rozpoutal se lítý boj. Míšenec bodal do běsnícího zvířete, které mu roztrhalo kabát na rameni. Vytí a vrčení vlka postupně přešlo v sípáni, aby pak zvíře ochablo a zůstalo ležet na zemi.

Miguel Martinez se s námahou zvedl. Otřel si zakrvácenou čepel nože o trávu a poté jej strčil do pochvy na zádech.

Judy se zády opírala o kmen stromu. Ruce měla napřažené před sebou v obranném gestu. To jí však nepomohlo. Míšenec jí totiž náhle roztrhl šaty a sáhl jí do výstřihu. Lačně jí ohmatával poloobnažená ňadra. Strach Judy zcela ochromil.

„To stačí, Rojo,“ ozval se chladný hlas za míšencem.

Miguel Martinez ji pustil, otočil se a pohlédl na světlovlasého Texasana, který na něj mířil puškou. Posměšně se usmíval.

„Připravila tě o rozum, co, amigo? Mladé bílé děvče s horkým tělem. Na ty míšenci letí. Chtěls, aby ti zaplatila za mrtvého vlka pevnými ňadry a měkkými stehny? To ti nevyjde, Rojo.“

„Jednoho dne tě odkrouhnu, Texasane,“ vztekle zavrčel Martinez.

Chladně prošel kolem Grattona a vzdálil se.

Judy tiše vzlykala. Šance na útěk byla pryč. Věděla, že druhou už nedostane.

V táboře byli všichni vzhůru. Jamie Wood seděl u ohně a pokoušel se zastavit krvácení z nosu. Někdo si ho zřejmě podal za to, že ji neuhlídal. Na okamžik s tím drobným mužem, kterého svým útěkem dostala do problémů, pocítila soucit. Ale koneckonců to byl bandita tak jako ostatní.

„Zklamala jste mě, madam,“ zavrčel Bill Owen. „Vaše inteligence má své hranice. Hickory, svaž jí ruce a nohy.“

Obr ji surově přitáhl k místu, kde předtím spala, a spoutal ji. Miguel si svlékl kabát. Vlk ho pokousal a míšenec krvácel. Owen mu rány vypálil hořící větví a vyčistil mu je alkoholem. Míšenec při tom ani nesykl, jen nenávistně hleděl na světlovlasého Texasana, který si nezúčastněně lehl na deku. Poté v táboře opět zavládl klid. Judy však neměla na spánek ani pomyšlení.

+ + + + +

Jen co pohřbili mrtvé, vydali se lékař, šerif Lufflander a Patrick Walker k Melvinu Nealovi a Clintu Conroyovi. Bylo to den po krvavých událostech. Clint s bolestí naslouchal Lufflanderovu vyprávění o pohřbu.

„Za to zaplatí,“ řekl přidušeným hlasem.

„Chytí je, neboj se, Clinte,“ poznamenal starý rančer.

„Kdy?“ otázal se Clint. „A co je s Judy?“

Nikdo mu neodpověděl. Muži se očividně necítili ve své kůži a brzy odešli. Neal, který apaticky ležel v posteli, pohlédl na Conroye.

„Vydáme se za nimi, synu,“ hlesl.

„Ty teda rozhodně ne, Mele,“ opáčil Clint a se zasténáním se posadil. Obvaz na hrudi a na ramenou se mu přitom napjal a z ran mu do celého těla vystřelila bolest. „Než se uzdravíš, bude už pozdě. Já to zvládnu sám. Zítra zkusím vstát. Jsem to dlužný Maře.“

„Sám nic nedokážeš,“ namítl zálesák. „Ani zdravý člověk by proti té bandě neměl sám šanci.“

Clint si zase lehl. Nemělo smysl se s tím starým mužem přít. Byl rozhodnut se hned, jak to bude jen trochu možné, vydat po stopách Owenovy bandy.

A nemínil si to nechat rozmluvit.

+ + + + +

Bandité vyrazili časně ráno. Brzy vyšlo slunce. Vedro nikomu z nich nepřidalo, snad jen Martinezovi, který apaticky seděl v sedle, nevadilo. V poledne si odpočinuli ve stínu stromu, poté pokračovali dál. Projeli kamenitým, zalesněným údolím a dorazili ke skalám na Green River.

Jack Gratton jako první spatřil tři jezdce, kteří se před nimi vynořili z kaňonu. Mířili přímo k nim. Bill Owen okamžitě přikázal, aby dívce rozvázali pouta. Ačkoli bylo oblečení těch tří jezdců zaprášené a špinavé, bandité okamžitě poznali, že na sobě mají uniformy. Judy se zmocnila naděje. Mnula si zápěstí, kterými mohla konečně naplno proudit krev. Kavalerie - to přece musí znamenat záchranu.

Byli to dva starší a jeden mladý voják. Když přijeli k nim, zastavili. „Dobrý den, madam! Pánové!“ pozdravil je jeden z kavaleristů. „Raději se obraťte. Ve skalách číhá kolem šedesáti indiánů. Náš oddíl padl do léčky. Indiáni nás rozprášili. Poručík i ostatní muži jsou mrtví.“

Gratton s Owenem odvázali své polní láhve a dali je ostatním. „Patříme k ranči z Artesie a doprovázíme dceru našeho bosse z Wyomingu,“ blufoval Owen.

„A my patříme k Fort Bridgeru a pronásledujeme pár Kiowů, kteří ukradli armádní koně. Při pronásledování jsme narazili na hordu Kiowů a Čejenů.“ Voják pohlédl na Judy. „Na delší jízdu vůbec nejste vhodně oblečena, madam. Odkud jedete, z Wyomingu?“

Owen, Gratton a Jamie jako na povel tasili kolty.

„Dolů z koní!“ přikázal vůdce Minditů.

Muži s klením slezli ze sedel a nelhali se odzbrojit, načež jim bandité svázali ruce za zády. Owen pohlédl na míšence.

„Trochu se s nimi pobav, Rojo. A nezapomeň, že hledají indiánské zloděje koní. My jedeme dál.“

Poté všichni vyrazili za Owenem, jen Martinez obrátil koně a řekl: „Adelante, soldados,“ načež kavaleristy nahnal za jednu skalku. Tam seskočil z koně a všechny tři, jednoto po druhém bodl do zad. Jeho krutost se nyní mohla projevit naplno. Oba starší muže zabil, ale mladík zůstal jako zázrakem naživu. Zkroucen bolestí ležel na sluncem rozpáleném suťovisku.

Eddie Millner musel bojovat se sluncem, žízní a smrtí.

+ + + + +

Tou dobou se v Lonetree objevil pozoruhodný cizinec.

Byl vysoký, štíhlý a svalnatý. Zpod olivově zbarveného klobouku mu vylézaly prameny hnědých vlasů. Byl oblečen do zelených kalhot a černé košile, kolem krku měl uvázaný šátek. K sedlu jeho hnědé klisny byla přivázána uzda druhého koně, šedáka plemene grullo.

Cizinec vzal ze sedla svůj jelenicový kabát s třásněmi a hodil si jej přes rameno. Poté zaplatil stájníkovi za dvě noci a vydal se k hotelu, kde si na jednu noc pronajal pokoj. Do knihy hostů se zapsal jako Sam Brady, obchodník s dobytkem z Little Rocku v Arkansasu. Pak zmizel ve svém pokoji.

Jakea Pollarda a doktora Hendersona zaujaly jeho hluboké modré oči. Podívali se do knihy hostů a udiveně na sebe pohlédli.

„Co si o tom myslíte, doktore?“ otázal se Pollard.

„Čert ví,“ odvětil Henderson. „Možná, že to jméno není pravé. Lufflander přece mluvil o federálním maršálovi. Ten chlápek na to vypadá.“

Když o něco později onen muž sešel dolů a poručil si drink, zavedli hovor na poslední události. Brady poslouchal a kladl otázky. Brzy věděl všechno. Když pak zamířil do jídelny, vydal se Pollard za Nealem a Conroyem, aby je informoval o tom, že to skutečně je federální maršál. Když osaměli, pohlédl Clint na Neala a řekl:

„Dobytkář z Arkansasu se přece pozná snadno. Proč se federální maršál tak průhledně maskuje? Co když to je Owenův kumpán? U Owena je možné všechno. Tomu chlápkovi se budeme muset podívat na zoubek.“

Pokusil se vstát, ale zatmělo se mu přitom před očima.

Zasténal a klesl zpátky do postele.

+ + + + +

Jack Gratton jel před ostatními.

Aniž narazili na indiány, dospěli k místu, kde leželi mrtví muži patroly. Indiáni z nich svlékli uniformy a vzali si s sebou i koně.

Miguel Martinez, který skupinu již mezitím dojel, klusal vedle Billa Owena. Judy na něho pohlédla s hrůzou v očích. Kabáty a klobouky, které měl u sebe, jí řekly vše. O něco později hodil ty věci do škvíry mezi skalami. Náhle narazili na stopy, jež prozrazovaly, že indiáni přebrodili řeku. I oni ji budou muset přebrodit, protože po jejich břehu se kvůli skalám nedalo pokračovat.

Za řekou Bill Owen hledal vhodné místo pro tábořiště. Koně už byli vyčerpaní a potřebovali si odpočinout. Za jedním průlomem ve skalách objevil malý kaňon. V jedné z jeho stěn se černalo ústí jeskyně. To bylo ideální místo pro přenocování.

První hlídku si vzal Miguel. Posadil se na kámen v průlomu a zapálil si tenký doutník.

V křovinách v ohbí řeky dřepěl indián, který jej pozoroval. Byl to mohutný Čejen, od pasu nahoru nahý, v jehož černých vlasech se pohupovalo volavčí péro. Kromě toho ho zdobil i kožený náhrdelník s bizoními zuby.

V rukou držel remingtonku, kterou sebral kavaleristům. Stále sledoval míšence. Z jeho bronzového obličeje, jenž připomínal masku, se nedalo nic vyčíst. Mexičan vůbec netušil, že je pozorován.

+ + + + +

Clint Conroy tu noc téměř nespal Ráno se probudil už v šest. Cítil se lépe a opatrně vstal. Tentokrát to šlo. Ušel několik kroků a opět se posadil na okraj postele. Kolem sedmé hodiny uslyšel vrznutí dveří cizincova pokoje. Clint přistoupil ke dveřím a pootevřel je. Ze saloonu se ozval Bradyho hluboký, chraplavý hlas. Hovořil s Jakem Pollardem. Clint z rozhovoru vyrozuměl, že cizinec chce posnídat, nakoupit pár věcí a pak odjet pryč.

Clint vyklouzl ze svého pokoje a vydal se dolů. Pollard spráskl ruce, když ho uviděl, a okamžitě se rozběhl za doktorem Hendersonem. Cizinec mezitím odešel. Clint si vzal židli, vynesl ji na chodník a tam se na ni posadil.

O několik minut později se objevil Pollard i s lékařem.

„Vy jste se zbláznil, Conroyi!“ zvolal Henderson a nervózně sundal cvikr.

„Odmítám jakoukoli zodpovědnost a očekávám, že mi zaplatíte dřív, než přijdete o život.“

„S tím běžte za Melem, doktore,“ odpověděl Clint.

„Pojďte, Jakeu, potřebuju napít,“ zavrčel lékař a vešel do saloonu.

Clint sledoval cizince, jak jde z jídelny do stáje. O něco později se Brady vrátil a přivázal oba koně k zábradlí. Jeho pronikavé oči byly upřeny na mladého rančera.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil ho Clint.

Brady odvětil: „Vy musíte být pan Conroy, mladý muži. Neuzdravil jste se nějak moc rychle?“

„Nemám čas na uzdravování,“ odtušil Clint. „Zajímají snad ti muži i vás?“

„Chci jen na jih, to je všechno,“ opáčil Brady.

Clint přikývl. „Myslel jsem jen, jestli bych se k vám nemohl přidat.“

Brady zavrtěl hlavou. „Mé obchody nesnesou odkladu. Nemůžu se zdržovat se zraněným.“

Poklepal si na okraj klobouku a odešel. Clint viděl, že zmizel v obchodě. Brady měl plouživý krok a levou nohu poněkud tahal za sebou. Clint odhadoval, že mu může být tak čtyřicet. Ten muž nikdy nebyl obchodníkem s dobytkem. Nosil pouzdro typu Quick Draw, jež umožňovalo rychlé tasení, a v něm Smith and Wesson American ráže 44 s opilovanou ostruhou kohoutku.

Brady tedy byl muž, který ovládal tak zvaný fanning. Při tomto druhu střelby střelec pevně držel spoušť a hranou druhé dlaně pouze lízl kohoutek. S touto technikou mohl trefit jen brilantní střelec.

Brady se z obchodu vrátil s balíčkem, který přivázal za hrušku sedla své klisny, kam už předtím uložil srolovaný plášť do deště, jemuž se na Západě přezdívalo „slicker“.

„Vaše zvíře je divoký kůň, že ano?“ zeptal se ho Clint.

Brady uznale pozvedl obočí. „Jak jste to poznal?“

„Chováme plemeno morgan, pane Brady. Ta kobyla vypadá svéhlavě. Nevidí ve vás svého pána, ale partnera. Divocí koně jsou velmi těžce zvladatelní, ale když se to jednou člověku podaří, není nad ně.“

Brady se zašklebil. „Jo, už jsem několikrát přemýšlel nad tím, že bych ji měl zastřelit, ale na druhou stranu už mi párkrát zachránila život.“

Vstoupil do saloonu a zaplatil účet. Poté se vrátil zpátky a vyšvihl se do sedla. Zvedl ruku na pozdrav a popřál Clintovi rychlé uzdravení. Pak odjel.

Clint tam stál a díval se za ním. Když jezdec zmizel, vydal se směrem ke hřbitovu. Doktor Henderson ho následoval, avšak držel se v uctivé vzdálenosti. Nechtěl rušit. Clint totiž přikročil k jednomu z čerstvých hrobů a hodil na něj hrst hlíny.

„Za to zaplatí, drahá!“ zasténal přidušeně.

Dlouze se díval na prostý kříž a poté se obrátil. Mlčky pak kráčel s lékařem zpátky do města, kde navštívil George Millera, bývalého pošťáka, a ho poprosil, aby ho zavezl povozem na ranč.

O dvacet minut později už byli na cestě. Na ranči se pobavil s jedním starším kovbojem a dal mu instrukce ohledně péče o koně. Nechal si z ohrady přivést jednoho mezka a přivázal ho za povoz. Potom šel do domu, aby si tam sbalil všechno, co potřeboval na cestu.

Doktor Henderson a starý Miller mu při tom mlčky pomohli. Všechno naložili do vozu a pytel s kuchyňským nádobím pověsili k sedlu rezervního koně. Nakonec si Clint připnul své missourijské pouzdro, jež bylo tvarováno přesně podle tvaru zbraně, která v něm dokonale seděla a dala se velmi snadno vytáhnout.

Clint protočil dobře naolejovaný bubínek koltu, nabil komory a pak kolt strčil do pouzdra. Také winchestrovku ráže 66, tak zvanou Saddle Gun, překontroloval a nabil. Kromě těchto dvou palných zbraní si vzal i nůž bowie-knife.

Pozornost věnoval též pytli s proviantem, do něhož vložil pět malých červených balíčků s kávou Arbuckle, dva kusy slaniny, několik plechovek fazolí, tři libry brambor, sůl, mouku, doma pečený chleba a dvě láhve whisky.

Miller zatím naplnil čtyři polní láhve vodou. Obličej doktora Hendersona vyjadřoval nelibost, avšak lékař přesto raději nic neříkal. Od chvíle, kdy viděl Conroye nad hrobem jeho mladé ženy, věděl, že toho mladého muže nezastaví.

Když chtěl Clint nasednout do vozu, chytil ho Miller za ruku. „Ještě moment, pane Conroyi,“ řekl a rozběhl se ke stáji.

Zmizel v ní a když se vrátil, nechtěl Clint věřit vlastním očím. „Jokere!“

Usmívající se Miller mu přiváděl jeho milovaného koně.

„Musel těm chlápkům utéct a najít cestu zpátky,“ poznamenal Miller.

Clint zvíře poplácal po krku. Kůň temperamentně přešlapoval, láskyplně chňapal po svém pánovi a téměř se nedal chytit. Clint ho přivázal za vůz a vyjeli. Kolem poledne byli opět v Lonetree.

Tam si Clint ještě koupil několik balíčků nábojů do pušky a do revolveru a pak zamířil do hotelu, aby se rozloučil s Melvinem Nealem.

+ + + + +

Zálesák seděl na posteli a zasmušile hleděl na svého zetě.

„Jsi blázen, synu,“ prohodil. „Proč nepočkáš ještě aspoň jednu noc?“

„Až se setmí, můžu už být v Utahu,“ odpověděl Clint. „Musím vyrazit, chápeš? To čekání mě ubíjí.“

„No dobře, chlapče,“ zabručel Neal a bojoval s dojetím.

„Věř mi, nebudu lehkomyslný,“ sliboval Clint. „A rychle se uzdrav. Na ranči tě budou potřebovat.“

„Mají už čtyřicet hodin náskok, Clinte,“ poznamenal Neal. „Kde je chceš hledat? Nejbližší město na jihu je Monarch, a tam je to nějakých čtyřicet mil.“

„Musím se spolehnout na instinkt,“ odvětil Clint. „Podle mě chtějí do Colorada. Poslouchej, Mele, George Miller viděl zatykače v kanceláři Bena Castora. Owenova banda přepadla v Prestonu v Idahu banku. Nikoho tam ještě nezabili. Ale Preston leží kousek od hranic Utahu. A nejbližší banku - ve Woodruffu, jen pár mil před hranicí Wyomingu - přepadli také. Přitom zabili jednoho muže. Pak se objevili tady, zastřelili Castora s Elliotem a zmizeli zase do Utahu. Jenže tam je hledají kvůli přepadení ve Woodruffu. Jestli dobře chápu jejich vůdce, toho Billa Owena, tak mají namířeno do Colorada, protože tam jim nic nehrozí.“

„To zní logicky, chlapče,“ podotkl Neal.

„Podíval jsem se na mapu, Mele,“ řekl mladý rančer. „Nejkratší cesta do Colorada vede přes lesy a buš ke Green River. Jestli pak kousek pojedou podél jejího toku, dorazí asi pět mil před soutokem s Yampou k hranici. A podél Yampy se dostanou do Artesie. Je to jediné město, kde si po dlouhé cestě přes hory a kaňony budou moct odpočinout. Nechci se mýlit, Mele, ale toto je jediná logická cesta. Když se dostanou do Artesie, budou v bezpečí a nebudou se pak nikam hnát. Jestli jsou mé propočty správné, tak je najdu tam.“

„Jsi mazaný, Clinte,“ pochválil ho Neal.

Conroy pokrčil rameny. „To se ještě uvidí, Mele. Všechno jsem vsadil na jednu kartu. Jestli tam nebudou, už je nikdy nenajdu.“

„Slíbíš mi, že se vrátíš, jestli je ne-vystopuješ v Artesii?“ vážným hlasem se ho zeptal Neal.

„Máš mé slovo,“ odvětil Clint.

Dlouhým, pevným stiskem ruky se pak s otcem své zemřelé ženy rozloučil.

Vydal se po stopách Owenovy bandy směrem k hranici.

+ + + + +

Tou dobou táhla Owenova banda podél břehů Green River. Nikdo z mužů si nevšiml, že je sleduje skupina asi dvaceti Čejenů na huňatých ponících. Indiánští špehové již večer uplynulého dne zpravili spojené Čejeny a Kiowy o bílých vetřelcích.

Vůdci obou skupin poté uspořádali válečnou poradu, na níž se dohodli na tom, že Mocný kůň se se svými Kiowy vydá k soutoku Green River s Yampa River, aby tam na bělochy nastražil past, zatímco Čejeni pod vedením svého náčelníka Malé vrány se schovají v jednom postranním kaňonu, kde počkají, až běloši projedou kolem nich, a pak je budou sledovat.

A tak se také stalo.

Owenova banda postupovala jen velmi pomalu, neboť břeh byl stále užší, a nakonec museli jet téměř dvě míle ve vodě, poněvadž kvůli skalám byl břeh nesjízdný.

Na Judy Cameronové se již projevovaly strasti cesty. Jezdit sice uměla, avšak nebyla na tak dlouhou jízdu zvyklá. Bolely ji všechny údy a jen stěží se udržela v sedle.

Bill Owen uvažoval, že by ji měl co nejrychleji pustit, už jenom proto, aby ukončil stále častější rozmíšky mezi žárlivým Texasanem a Rojou Martinezem.

Martinez jel v čele, neboť měl největší zkušenosti s indiány. Za ním Bill Owen, pak Hickory Wood, který vedl za uzdu Judyina koně, malý Jamie s koňmi tří mrtvých vojáků, a jako poslední světlovlasý Texasan.

Nic netušíce se blížili k dalšímu ohbí řeky. Nacházeli se již na území Colorada. Bill Owen přirozeně počítal s tím, že dříve či později narazí na indiány, ale měl plán, který jim skýtal jistou šanci, jak se z tohoto nebezpečného setkání dostat bez úhony.

Kolem poledne dorazili k velké zákrutě Green River, kde jim široké břehy umožňovaly poněkud rychlejší jízdu. Owen chtěl jet až k ústí Yampa River, kde mínil udělat zastávku. K tomu však nedošlo. U prvního meandru je přivítala salva z pušky.

Seskočili z koní a vrhli se do křoví na březích řeky. Gratton odvázal z hrušky sedla hnědáka řemen a strhl Judy ze sedla, zatímco kolem nich hvízdaly kiowské kulky.

Strčil dívku do křoví a vrhl se s ní k zemi. První Kiowa, kterého spatřili, se kryl za jednou skalkou. Texasan zvedl svou Saddle Gun a vypálil, minul jej však.

„Nestřílet!“ zabručel Owen. „Chci s nimi vyjednávat.“

Chvatně přivázal k hlavni své pušky bílý kapesník a zamával s ním nad hlavou. Náhle zaznělo čísi volání a palba utichla.

Bill Owen měl krůpěje studeného potu na čele, když opouštěl bezpečí keřů. Kdyby teď rudoši začali střílet, nemohli by jej minout. Všechno vsadil na jednu kartu.

Z průrvy mezi skalami vyjeli tři jezdci. Přicválali na svých strakatých pintech blíž a zastavili se asi sto yardů před ním.

Bill Owen polkl a vykročil směrem k nim. Divoce mu bušilo srdce a patro měl vyschlé jako arroyo. Indián uprostřed byl vysoký, mohutný válečník s třemi péry ve vlasech. Muselo to být vůdce té hordy.

Bill zůstal stát tři kroky od něj a položil si levou ruku na rameno.

„Zdravím svého rudého bratra, statečného syna Kiowů,“ řekl pevným hlasem. „Spatřili jsme stopy vašich smělých činů. Obdivujeme je. Vojáci na koních jsou i naši nepřátelé. Zabili jsme tři, kteří před vámi zbaběle uprchli.“

Indiáni si vyměnili pohledy.

„Hovoř dál,“ řekl vysoký Kiowa. „Mocný kůň slyší pochvalu. Chceš snad prosit o život?“

„Nikoli, náčelníku,“ odvětil Bill Owen. „Prosbami bych velkého válečníka, jako jsi ty, jen urazil. Chci náš život vykoupit.“

„Čím?“ zeptal se Mocný kůň.

„Máme tři armádní koně a jednu krásnou bílou ženu,“ odvětil vůdce banditů. „Je mladá a porodí ti dobré syny, náčelníku.“

Mocný kůň a jeho společníci na sebe opět pohlédli. Bill Owen nyní viděl i ostatní indiány, kteří se na svých koních skrývali za skalami a keři a napjatě vyčkávali, jak dopadne vyjednávání. Mohlo jich být tak čtyřicet až padesát.

„Hovoříš o obchodu, bílý muži,“ řekl Mocný kůň a ukázal na válečníky za ním. „Nevěříš, že bojovníci kmene Kiowů jsou schopni ty koně a tu ženu vybojovat?“

Owen se odvážil usmát. „Jistě, náčelníku. Ale přitom by jich několik padlo. A ty potřebuješ každého, neboť za námi jede deset mužů, kteří ženou na jih stádo koní. To by pro vás mohla být velká kořist. A boj by je varoval.“

Mocný kůň na něj zamyšleně pohlédl, aby pak prohodil několik vzrušených slov se svými společníky. Bill Owen řeči Kiowů nerozuměl a napjatě čekal na náčelníkovu odpověď.

„Ukaž mi tu ženu,“ řekl indián.

„Hickory! Přiveď to děvče!“ zvolal Owen.

Mohutný Tom Wood se vynořil z křoví a přivedl Judy. Ta, strnulá strachem, ze sebe nevydala ani hlásku. To, že ji Owen chtěl vydat indiánům, ji ochromilo. Celá se chvěla.

Mocný kůň při pohledu na ni nehnul ani brvou, avšak zajiskřilo se mu v očích. Judy zrudla.

„Mocný kůň neví, zda může bledým tvářím věřit,“ řekl hrdelním hlasem. „Ale přistoupí na jejich nabídku. Jeho bojovníci vám ukáží místo, kde můžete tábořit. Nesmíte se však odtud vzdálit. Jestli mi moji špehové oznámí, že se objevili muži se stádem koní, můžete dál.“

Tlakem stehen pobídl svého strakatého poníka, přijel k dívce a objal ji svou svalnatou rukou. Zvedl ji do sedla, obrátil koně a odjel pryč.

Oba jeho druhové dali banditům znamení, ať nasednou na koně. Desperáti vylezli do sedel a vydali se za Kiowy, zatímco Mocný kůň zmizel v průrvě mezi skalami.

„Ty mu chceš opravdu nechat tu holku?“ mrazivým hlasem se zeptal Texasan.

„Náš život je důležitější, Jacku,“ zavrčel vůdce bandy.

Gratton si beze slova odplivl.

+ + + + +

Sam Brady se šťáral v ohni a sledoval, jak plameny olizují dno kotle, který visel na větvi položené na dvou rozdvojených větvích zapíchnutých do země. Když voda začala vřít, nasypal si do plechového hrnku drcenou kávu a poté si nabral vodu.

Opřel se o skálu a usrkl kávy. V nedalekém remízku udělal ze dvou las ohradu, v níž stáli jeho dva koně.

Tábořiště leželo ve stínu, zatímco od hladiny Bishop Creeku se odrážel svit měsíce, díky čemuž se potok podobal stříbrné stuze. Brady jel svižným tempem a každé dvě hodiny měnil koně.

Tento zkušený muž přemýšlel stejně jako Clint Conroy.

Ano, také Sam Brady jel po stopách té bandy, ale důvody tajil. Dokonce se mu velmi hodilo, že ho lidé považovali za federálního maršála.

Brady byl skromný člověk. Po cestě snědl jen trochu pemikanu, nyní jeho hlad utišilo pár sucharů. Po setmění se v kaňonu citelně ochladilo a horká káva mu udělala dobře.

Náhle zaregistroval pohyb. Pomalu postavil hrnek na zem a sáhl po pušce, sedmiranné spencerovce. Převrhl kotlík na oheň, z něhož se se zasyčením zvedl oblak páry. Rukavicí uhasil zbylé plameny a pohlédl ke břehu Bishop Creeku.

Zhruba padesát yardů od tábořiště se vynořila postava, která vrávoravě kráčela k potoku. Posléze se dostala na místo osvětlené měsícem.

Byl to kavalerista, který však na sobě měl pouze košili, kalhoty a holínky. Na břehu padl na zem a ponořil obličej do vody.

Brady tiše vstal a připlížil se k němu. Muž si ho vůbec nevšímal. Dokonce nevnímal ani odfrkávání kom.

Jeden krok za ním se Brady zastavil. Kavaleristova košile se na zádech černala zaschlou krví. Brady nabil pušku. Teprve kovové cvaknutí muže přimělo, aby se otočil.

Brady pohlédl do mladé tváře se zrzavým strništěm. Muž na něj hleděl vyděšenýma očima.

„Ahoj, vojáku,“ prohodil. „Tos spadl pod bizona?“

Mladík ze sebe nevypravil ani hlásku. Byl to Eddie Millner, onen kavalerista, který přežil Martinezovo běsnění a nyní měl strach, že se dostal do rukou dalšího bandity.

„Čeho se bojíš, chlapče?“ zeptal se ho Brady. „Copak vypadám jako lidojed?“

Sklonil se, chytil ho za košili a postavil ho na nohy. Mladík se na nich udržel jen s vypětím všech sil. Brady ho odvedl ke svému tábořišti a znovu rozdělal oheň.

„Jsem Eddie Millner a patřím k kavalerii z Fort Bridgeru,“ koktal muž.

„To mi můžeš povyprávět později,“ odtušil Brady. „Teď se podívám na tu ránu.“

Klekl si za mladíka a opatrně mu začal svlékat zakrvácenou košili ze zad. Mladík zasténal bolestí. Brady košili roztrhl a její cáry odhodil.

„Bodná rána,“ poznamenal a vyčistil ránu whisky, kterou si nalil na čistý kapesník. Millnera to pochopitelně pálilo, takže opět vykřikl. Brady ho ovázal a postavil vodu na

kávu. Poté mu přinesl čistou košili. Mladík si ji oblékl a poděkoval.

Horká káva jej probrala z omámení. Navíc se popálil.

Přerývaně pak Bradymu vše povyprávěl - o patrole, o indiánské léčce, o setkání s jezdci, kteří s sebou měli ženu.

„Měls štěstí, chlapče,“ podotkl Brady a podal mu suchar a kus studeného masa. „Ten Martinez je satan, zákeřný ďábel.“

„Vy - vy je znáte?“ koktal Millner.

Brady přikývl. „To je Owenova banda,“ dodal a seznámil mladíka s jejími činy. „Jednou budou muset za všechno zaplatit,“ řekl nakonec. „Teď si ale lehni, chlapče. Potřebuješ spánek, dlouhý, vydatný spánek.“

Eddie si s povděkem vzal deku, kterou mu Brady podal, opatrně si lehl na levý bok a o něco později usnul. Když se pak v noci probral, byl jeho zachránce pryč. Zůstaly po něm jen potraviny a láhev s vodou, které nechal vedle přikrývky.

Eddieho se v prvním momentě zmocnilo zklamání, ale útrapy, které přestál byly příliš velké. Přes rozčarování z Bradyho odchodu po chvíli opět usnul.

Příroda byla silnější.

+ + + + +

Owenova banda tu noc tábořila na kamenité zemi mezi žulovou skálou, suťovým svahem a skupinou stromů, k nimž přivázali své koně. Na volném prostranství táhnoucím se odtud až k řece nehybně stáli Kiowové, kteří je hlídali.

Indiáni odehnali ukořistěné armádní koně i svá vlastní zvířata do postranního kaňonu, kde se utábořili. Odpoledne se k nim připojili i Čejeni, kteří bandu sledovali od místa, kde přebrodila Green River.

Zatímco bandité, z nichž nikdo nezamhouřil oka, debatovali o možném útěku, ležela Judy sama ve stanu, před nímž hlídali dva rudoši. Nebyla spoutaná a už se poněkud vzpamatovala. Zdálo se, že od Mocného koně zatím nehrozí žádné nebezpečí. Indiáni měli jiné starostí, než se starat o bílou squaw.

Také Judy přemýšlela o útěku, ale nenalezla odvahu opustit stan. Oba muži, kteří ji hlídali, sice seděli před vchodem, ale stan stál uprostřed dalších přístřešků a Judy se bála, že by ji okamžitě odhalili.

To šance banditů vypadaly o poznání příznivěji. Měli své koně i zbraně. Owen však věděl, že se to změní nejpozději v poledne následujícího dne, protože se ukáže, že tu historku o stádu koní a deseti mužích si prachsprosté vymyslel.

„Musíme to zkusit ještě dneska v noci,“ zašeptal ke svým mužům. „Přístup k Yampa River hlídá asi deset rudochů. Samozřejmě probudíme celý tábor, ale pod rouškou tmy by se to mohlo podařit. Zkusíme to nad ránem. Buďte připravení.

Probrali detaily a ulehli k spánku.

+ + + + +

Hodinu po půlnoci Sam Brady dorazil ke Green River. Pokračoval po jejím levém břehu, až narazil na bojiště, kde leželi mrtví vojáci. Ve svitu měsíce spatřil na břehu stopy mnoha koní. Věděl, že zde indiáni a Owenova banda přebrodili řeku.

Brady ji přebrodil také. Pak jel podél druhého břehu, překonal místo, kde Owenova banda musela kvůli skalám do vody, a dostal se až k velkému ohbí.

Sotva hodinu poté, co minul bojiště, dorazil k prvnímu meandru. Na širokých březích Green River se zde nad křovinami a stromy tyčily skály.

Brady právě projížděl kolem jednoho velkého balvanu, když spatřil koně, o indiánského poníka, který stál několik kroků od balvanu. Než se k němu stačil přiblížit, vynořil se zpoza okraje skal stín.

Indián mu skočil na záda a strhl ho z koně. Oba se zřítili k zemi. Sam Brady se otočil a vytáhl bowie-knife. Čejen před ním klesl na kolena a rozmáchl se s nožem. Brady jej chytil za ruku a vyvrátil mu zápěstí.

Útočník se zkroutil a obrátil se k Bradymu levým bokem. Brady mu v tom okamžiku vrazil nůž mezi žebra. Pak vyskočil, přiběhl ke svému koni a vytrhl ze sedlového pouzdra pušku. V ten moment se zpoza skály vynořili další dva indiáni.

Třeskla rána a první indián, zasažený do hrudi, se skácel k zemi. Skalami na břehu řeky zazněla ozvěna

výstřelu. Druhý Čejen přiskočil k Bradymu s tomahawkem v ruce.

Sam už nestačil znovu nabít. Chytil pušku za hlaveň a rozmáchl se jí jako kyjem. Mocnou ranou zasáhl Čejena do ruky, takže válečník pustil tomahawk a Brady mu vzápětí nato vrazil pažbu do břicha. Indián padl na záda. Když se pokusí vstát, srazil ho Brady pažbou k zemi.

Rozhlédl se. Slyšel dusot kopyt, který se blížil od Yampa River. Vytáhl proto svůj bowie-knife z těla prvního indiána a vyšvihl se do sedla. Poté vyrazil k vodě a grulla táhl za sebou.

Klisna vběhla do řeky a rychle ztratila pevnou půdu pod nohama. Green River zde byla velmi hluboká. S vytřeštěnýma očima plnýma strachu kůň plaval na druhý břeh. Indiáni, kteří tam přijížděli, je nemohli vidět, neboť jim ve výhledu na řeku bránily pobřežní křoviny.

Navíc svit měsíce sahal jen do půli řeky, druhá polovina ležela ve stínu více než 200 yardů vysoké skalní stěny. Jeho oči si nejprve musely zvyknout na tmu. Až po chvíli spatřil několik průlomů ve skalách.

Brady si vybral jednu, seskočil ze sedla a přivedl tam oba koně. Poté se s puškou v ruce vrátil na břeh. Pozorně sledoval druhou stranu řeky.

Během jedné minuty se objevili indiáni. Přibližně třicet bojovníků na mustanzích prohledávalo břeh. Posléze spatřili své mrtvé druhy a k nebi se vznesly jejich kletby a výkřiky.

Jedna skupina rudokožců poté našla na břehu jeho stopy. Válečníci

pohlédli na druhý břeh. Dva z nich se pak vrátili směrem, odkud přijeli.

Sam věděl, že zpraví ostatní bojovníky o tom, co zde viděli. V noci se přes řeku jistě brodit nebudou, když ještě ani nevěděli, jestli je sám. Do setmění tedy musel zmizet.

Neztrácel čas a okamžitě jednal. Roztrhal svou poslední náhradní košili a jednu z přikrývek a omotal jejich cáry kopyta obou koní i své holínky. Poté se chopil uzd a vydal se podél temné skalní stěny dál.

Postupoval jen velmi pomalu. Když se poblíž soutoku s Yampa River koryto řeky rozšířilo, spatřil několik ohňů na druhém břehu. A pak mu cestu zatarasily skály.

Brady byl v pasti. S koňmi to dál nešlo.

Přímo do řeky tam totiž vybíhal mohutný kus zřícené skály.

Vrátil se tedy zpátky k ohbí. Na jeho břeh svítil měsíc a indiáni jej tak dobře viděli. Jistě počkají do rána a pak udeří.

Zklamaně se posadil na zem a začal přemýšlet, jak se z prekérní situace dostat.

+ + + + +

Také bandité slyšeli výstřel a neunikl jim neklid mezi indiány. Hlídky polevily v pozornosti a Bill Owen okamžitě poznal jedinečnou šanci, jež se jim skýtala.

„Dělejte, chlapci! Ke koním a pak vpřed!“ zvolal.

Vyskočili, hodili na sebe přikrývky a přikrčeni se rozběhli ke koním.

Jedna skupina indiánů si jich všimla a pokusila se jim odříznout cestu.

Jenže muži již pobodli koně do slabin a tryskem vyrazili. Mířili k ohbí, odkud se chtěli dostat k Yampa River. Asi dvacet Kiowů se vydalo za nimi. Dva bojovníci se odlepili od ostatních a blížili se k Jamiemu Woodovi, který jel jako poslední.

Náhle zasvištěl šíp a trefil banditu doprostřed zad. Wooda náraz odhodil dopředu, na hřbet koně. Desperát zasténal a křečovitě se chytil hřívy. Hickory Wood si všiml, že jeho bratr zaostává, a počkal na něj. Poté se chopil uzdy jeho koně a jal se jej táhnout za sebou.

„Dostali mě, Hicku,“ zasténal Little Wood.

Gratton a Owen, kteří jeli před nimi, se obrátili v sedlech a kulkami srazili nejbližší indiány z koní. Další rudoch zpomalil a počkal na ostatní.

Široký břeh Yampa River byl hustě zarostlý. Bandité zamířili přímo doprostřed těchto křovin, kde brzy indiánům zmizeli. Rudoši pronásledování vzdali a obrátili se. Spojení Čejenové a Kiowové se domnívali, že jejich špehové na opačné straně narazili na stádo kom, a soustředili se na tohoto nového, silnějšího nepřítele, jenž sliboval tučnější kořist.

Bill Owen se svou bandou ujížděl tryskem, dokud se břehy Yampa River nezúžily. Na jednom obzvlášť úzkém místě, kde se na obou stranách tyčily vysoké skály, nechal zastavit. Zde mohli případný další útok indiánů snadno odrazit.

Jamie na tom byl špatně. Owenovi stačil jediný pohled na to, aby poznal, že Malému není pomoci. Také Hickory to věděl. Položil Jamieho na deku vedle skalní stěny a dal mu napít whisky. Jamie Wood byl v obličeji křídově bledý a silně se potil.

„Jde to se mnou z kopce,“ zasípal a z úst se mu vyřinula krvavá pěna.

Mohutný Hickory, který byl jindy tak divoký a bouřlivý, k němu hovořil jako k dítěti. A zatímco hledal slova útěchy, malý Jamie zemřel.

Položili ho do štěrbiny mezi skalami. Jeho tělo zasypal Hickory kamením, které nanosil od řeky. Bill Owen, Jack Gratton a míšenec seděli ve stínu bizarních skal a pozorovali ho.

Po Bobovi Lawsonovi ztratili dalšího muže.

+ + + + +

Sam Brady sledoval útěk banditů z druhého břehu. Věděl nyní, že je vystopoval dobře, ale to mu moc nepomohlo, když byl v pasti, z níž se Owenově bandě právě podařilo uniknout.

Okamžitě si všiml, že desperáti s sebou nemají děvče. Mladý Eddie u nich přitom ještě viděl Judy Cameronovou. To mohlo znamenat jediné - učitelka z Lonetree zůstala v rukou indiánů.

Bradyho její osud nijak zvlášť nezajímal. Měl dost vlastních starostí. Kdyby ho indiáni dostali, nepochybně by ho zabili, zatímco ta dívka určité přežije. Pouze bude odsouzena k rození dalších a dalších malých rudochů.

Bradyho se zmocnil vztek. Byl už tak blízko banditů! A teď je znovu ztratí. S koňmi neměl šanci dostat se přes skalní nos vybíhající do vody. Musel zpátky, zůstat tam rozhodně nemohl. Snad by vydržel bránit se takové dvě hodiny, ale neměl dost střeliva.

Vstal, chopil se uzd koní a ve stínu vysoké skalní stěny se vydal na zpáteční cestu. Brzy se dostal na úroveň místa, kde skupina jezdců tábořila u svých mrtvých druhů a čekala na nový den.

Sam Brady je minul a přiblížil se k ohbí řeky. Než dorazil na prostranství osvícené měsícem, odvázal koním z kopyt cáry z košile a deky a strčil je do batohu. Poté se vyšvihl do sedla klisny, chopil se uzdy grulla a vyrazil.

Přikrčen ke krku své kobyly doslova proletěl osvětleným prostranstvím doprovázen výkřiky Čejenů na opačném břehu. Ozval se klapot kopyt indiánských mustangů. Brady viděl, že pás sjízdného břehu na jeho straně se stále zužuje a skalní stěna se blíží k vodě, až na jednom místě přehrazovala cestu.

Tam musel dostat koně do vody. Pomalu se brodili řekou a proud je odnášel dál.

Indiáni nyní byli na jeho úrovni. Třeskly pušky a nad Samem hvízdly kulky. Zdálo se, že skála nemá konce. Brady navíc ani nemohl seskočit ze sedla a plavat v zákrytu za koňmi, protože by ho to stálo příliš mnoho sil.

Náhle stěna začala ustupovat z vody. Sam vykřikl a strhl koně zpátky ke břehu. Znavená zvířata vylezla ven.

Kobyla v jedné chvíli klopýtla a málem upadla. Jen s vypětím všech sil se dokázala udržet na nohou. Na druhém břehu rudoši vjeli do vody. Chtěli přebrodit řeku, aby s ním konečně zúčtovali.

Brady zastavil u velkého balvanu, za kterým nebyl vidět. Ve skále před ním zela průrva. Neměl na vybranou. Musel se zde opevnit.

Za balvanem seskočil ze sedla a odehnal zvířata do průrvy. Poté zvedl pušku a počkal, až se Čejeni dostanou na dostřel. Dva z nich dostal, ještě když byli uprostřed řeky, další dva zastřelil, když už měli břeh na dosah. Proud pomalu odnášel jejich bezvládná těla.

Ostatní jezdci měli co dělat, aby je nestrhla dravá voda. Dvěma z nich se podařilo dostat se až ke břehu. S jekotem zamířili k balvanu. Jeli na neosedlaných koních. Brady zamířil na jednoho z indiánů a kulkou ho srazil z hřbetu koně. Rychle nabil a vypálil na druhého Čejena, který cválal směrem k němu.

Rudoch právě prudce obracel koně, když ho kulka zasáhla do prsou. Rozhodil rukama a zřítil se z mustanga na zem. Zvíře odběhlo zpátky k vodě.

Brady nabil a poslední kulku věnoval chumlu ve vodě. Vyděšení indiáni se obrátili a hnali své koně zpátky ke břehu. Brady si oddechl. První útok odrazil. V noci rudoši jistě nic nepodniknou. Ráno to však bude jiné.

Přišel ke koním, z vaku vytáhl balíček s náboji a nabil zásobník své spencerovky. Na druhém břehu se objevili další indiáni. Museli přijet z ležení u ústí Yampy. Všiml si světlovlasé dívky, která seděla na koni vedeném dvěma bojovníky. Zatímco se větší část hordy utábořila na břehu, asi dvacet bojovníků táhlo dál.

Brady tomu zprvu nerozuměl, ale po chvíli to pochopil. Muži, byli to Čejenové, kousek odtud po proudu přebrodili řeku a odřízli mu tak ústupovou cestu. Všiml si toho příliš pozdě na to, aby mohl něco dělat.

Po deseti minutách na své straně spatřil plameny ohňů. Věděl, že na něj chystají past. Zbývaly mu nějaké tři nebo čtyři hodiny. Pak se jeho osud na Green River naplní.

Vztek ho přešel. S jistotou blížícího se konce nalezl tento osamělý muž opět klid. Byl rozhodnut neprodat svou kůži lacino.

+ + + + +

Clint Conroy dorazil k Bradyho tábořišti na Bishop Creeku zhruba ve čtyři hodiny ráno. Jeho zranění mu nedovolovalo rychlou jízdu, to se však snažil kompenzovat tím, že v noci odpočíval jen dvě hodiny.

Byla to vůbec první Bradyho stopa, kterou spatřil, a málem by ji přehlédl nebýt hlasitého chrápání, které uslyšel. S koltem v ruce se mladý rančer vydal k místu, odkud chrápání vycházelo. Našel mladého vojáka.

Clint ho nechal spát. Odsedlal oba koně a rozdělal oheň. Na východě už šedla obloha, když si naléval kávu. Pak probudil onoho mladíka, pro něhož, jak se zdálo, překvapení nebrala konce.

„Ahoj, já jsem Clint Conroy z Lonetree,“ představil se Clint.

„Dobrý den, pane Conroyi,“ pozdravil ho Eddie a posadil se. „Jsem Eddie Millner z Fort Bridger.“

Clint si všiml bolestivé grimasy v jeho obličeji. „Jsi zraněný?“ otázal se. Eddie se k němu otočil zády. Clint se opatrně dotkl rány. Eddie sebou trhl.

„Určitě to hodně bolí,“ poznamenal Clint. „Ale vypadá to celkem dobře. Kdo ti to ošetřil?“

Millner mu pověděl o vysokém cizinci a o všem, co se přihodilo.

„Když jsem se v noci probudil, byl pryč,“ uzavřel své vyprávění.

Clintovi bylo jasné, že to mohl být pouze Sam Brady. Ten tajemný muž jel bezpochyby po stopách Owenovy bandy.

Otázkou bylo pouze to, jestli je přítelem, či protivníkem banditů. Clint si s hořkostí uvědomil, že Bill Owen nemíní Judy Cameronovou pustit. Dělal si o ni starosti. Než se poznal s Marou, často dělal této světlovlasé učitelce společnost. Přátelili se jako bratr a sestra. Ale bylo to tak skutečně? Náhle se mu vybavilo několik drobností, které naznačovaly, že city Judy vůči němu byly jiné než pouze přátelské. Na jeho svatbě s Marou byla velmi zamlklá a držela se stranou ostatních. Jako by jeho svatba jejich vztah ochladila.

Clinta nesmírně bolela ztráta jeho mladé ženy, ale o to více se cítil zavázán vysvobodit Judy Cameronovou z rukou Owenovy bandy. Setkání se zraněným vojákem ho postavilo do těžké situace. Na rozdíl od Bradyho by toho mladíka nebyl schopen ponechal jeho osudu. Na druhou stranu by ztratil mnoho času, pokud by Millnera odvezl do Fort Bridger. Pak by už Owenovu bandu nemusel nikdy najít.

Eddie tušil, na co myslí.

„Určitě chcete jet dál, pane Conroyi,“ řekl. „Nezdržujte se se mnou. Mám vodu a zásoby a brzy se jistě postavím na nohy. Jestli se bandité vrátí, jistě mě nebudou hledat tady.“

Clint mu pověděl o tom, co se stalo v Lonetree a proč se vydal na cestu. Mladík ho se zájmem poslouchal.

„Myslíš, že to do Fort Bridgeru zvládneš sám, Eddie?“ zeptal se ho Clint.

„Samozřejmě, pane Conroyi! Ale vy přece potřebujete dva koně, abyste ty bandity mohl dostihnout.“

„To teď není tak důležité, Eddie,“ opáčil Clint. „Můžeš si vzít toho mezka. Časem si ho v pevnosti vyzvednu. Možná bys ho mohl nechat už v Lonetree. Odtud už tě jistě někdo vezme vozem do Fort Bridger.“

Vstal a věci, jež měl na rezervním koni, naložil na Jokera. Pochopitelně to pro něj znamenalo další časovou ztrátu. Zázračný kůň totiž musel nést větší zátěž. Clintovi však záleželo na osudu toho mladíka. A ten by se pěšky do pevnosti jistě nedostal.

Když se loučili, mladík na něj obdivně pohlédl.

„To vám nezapomenu, pane Conroyi,“ zamumlal. „O dovolené vás navštívím na vašem ranči. Jistě tam budete potřebovat pomocníka.“

„To je v pořádku, Eddie,“ usmál se Clint a kývl na něj.

Poté vyjel směrem, kterým ho poslal Millner. Nechtěl riskovat, že bude muset jet až do Artesie. Pokud se však Owen vydal jinou cestou, byla Judy Cameronová ztracena. Hlavně se musí držet jejich stop.

Tak Clint zamířil přímo do pekla na Green River.

+ + + + +

Přišli s prvními ranními červánky.

Sam držel v rukou spencerovku a střídavě pozoroval druhý břeh řeky a terén na své straně. Po jeho boku ležel na kameni revolver a dvě hrsti nábojů. Další otevřené balíčky s náboji měl rovněž na dosah ruky.

Nejprve zkusili znovu přebrodit řeku. Byli to Čejenové i Kiowové. Brady je čekal se zaťatými zuby. V průrvě mezi skalami neklidně po-pocházeli oba koně, kteří tušili nebezpečí a kteří neměli kam utéct.

Rudoši již dorazili do půli řeky a pomalu, ale jistě se blížili k jeho břehu. Sam zamířil na prvního z nich a srazil ho kulkou ze sedla. Mustangové měli v silném proudu problémy, takže Sam měl dost času na míření. Na břeh tak dorazili čtyři koně bez jezdců.

Nedokázal pochopit, proč indiáni nezaútočili najednou. Zprava byl velmi zranitelný. Soustředěným útokem by ho jistě dostali. Bylo to pro něj štěstí, radoval se však předčasně.

Nyní se totiž objevili jezdci i na jeho břehu. Vypálil na ně zbylé tři kulky a musel znovu nabít. Jestli zasáhl, nevěděl, neboť Čejeni se k němu blížili velmi rychle.

Počkal, až budou tři sta yardů od něj, a začal na ně střílet. Byl to dobrý střelec. Téměř pokaždé zasáhl. Útok Čejenů se zastavil. Jezdci se obrátili a tryskem prchali z dosahu jeho kulek.

Mezitím první čtyři Kiowové dorazili na břeh. Hnali své koně cvalem přímo k němu a zabránili mu tak znovu nabít. Musel tedy použít kolt. Dva z nich srazil ze sedel. Další dva je chtěli objet, přičemž jejich koně do sebe vrazili.

Z bezprostřední blízkosti zasáhl jednoho z nich mezi oči. Čtvrtý indián se ze sedla vrhl na Bradyho. Sam mu na poslední chvíli uhnul, bojovník dopadl na zem. Brady ho střelil do zad.

Tak to potom pokračovalo asi hodinu. Brady zabil nejméně patnáct indiánů, načež se rudoši stáhli na druhý břeh, aby se poradili, co budou dál dělat. Ani Čejenové na jeho straně se ničeho neodvážili. Ustoupili na půl míle daleko.

Sam Brady utrpěl jen dvě škrábnutí, jedno na pravém rameni, druhé na pravém boku. Tušil však, že to tak nemůže jít do nekonečna. Přesila rudochů byla příliš velká.

Pokud oba mladí náčelníci nechtěli ztratit tvář, nesměli to vzdát. Spoléhal na to, že zasáhne některého z jejich vůdců, ale tato naděje se nenaplnila. Často se stávalo, že indiáni odtáhli, když jejich vůdci padli v boji.

Brady nabil obě zbraně a pokusil se zastavit krvácení z boku. Věděl, že indiáni nebudou s dalším útokem čekat dlouho. Ještě že mu záda kryje vysoká skalní stěna. Rudoši by potřebovali hodiny na to, aby se na ni dostali.

Viděl, že bojovníci si přinesli maso a v klidu jedí. Povzdechl si a stáhl se do průrvy, aby tam pozřel něco pemikanu.

Uplynula další hodina a indiáni opět ožili.

Nakrátko také spatřil bílou ženu. Byla v blízkosti armádních koní, které hlídalo několik bojovníků.

Brady nevěděl o báchorce, kterou Kiowům Mocného koně vyprávěl Owen, nechápal proto, proč mu věnují tolik pozornosti. Myslel si, že je to kvůli těm třem bojovníkům, které zabil na druhém břehu.

A pak přišli znovu. Sam se připravil na svůj poslední tanec.

+ + + + +

Clint Conroy dorazil na bojiště. Spatřil mrtvé vojáky a otřásl se, když pocítil pach rozkládajících se mrtvol. Nebylo v jeho silách, aby je sám pohřbil. Potřeboval by na to celý den.

Přesto jen s těžkým srdcem jel dál. Než přebrodil Green River, sňal si z hlavy klobouk a pomodlil se za muže, kteří zde přišli o život.

O půl míle dál uslyšel vzdálenou střelbu z pušek. Ozvěna výstřelů se skalami donesla až k němu. Clint zrychlil. Zprvu se domníval, že Owenova banda narazila na indiány, ale pak mu došlo, že to musí být Brady.

Vjel do pobřežních houštin a po chvíli spatřil indiány. Míli před ním se brodili řekou na druhou stranu. Druhá skupina na druhém břehu cválala k jednomu obrovskému balvanu. Třesklo několik výstřelů a rudoši se obrátili. Poté však zaútočili znovu.

Bez váhání vjel do vody a přebrodil řeku. Indiáni si ho v zápalu boje vůbec nevšimli. Dostal se na protilehlý břeh a kryt křovinami se blížil k indiánům. Poznal, že to jsou Čejeni.

V houští seskočil ze sedla a ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku. Poté si strčil do kapes kabátu dvě hrsti nábojů, zvedl pušku a začal na indiány střílet.

Čejenové tím byli dokonale zaskočeni. Clint dva nich zastřelil, pak ostatní prchli do vody. Mladý rančer bleskurychle nasedl a v plném cvalu, přikrčen ke krku svého koně, se vydal ke skalám.

Kiowové, kteří přebrodili řeku, měli co dělat, aby jejich koně nestrhl proud, a téměř se nedostali ke střele. Čejenové, kteří se nacházeli v mělké vodě, obrátili své koně a začali Clinta ostřelovat.

Jenže už bylo pozdě. Joiter již mezitím dorazil k průrvě ve skále. Clint seskočil ze sedla a ukryl se za obří balvan, hned vedle Bradyho. Soustředěná střelba obou mužů pak přiměla rudochy k ústupu. Obě skupiny se na druhém břehu shromáždily k poradě.

Sam Brady zvedl hlavu a pohlédl na Clinta blýskajícíma se očima.

„Díky, Conroyi,“ prohodil. „To byla záchrana v poslední chvíli. Jak jste se sem k čertu dostal? Myslel jsem, že můžete být tak někde mezi Red Lake a Brushlandem.“

Clint hned neodpověděl. Rány mu opět začaly krvácet. Cítil, jak mu po prsou teče krev. Zkřivil tvář bolestí.

„Zasáhli vás?“ zeptal se Brady.

„Ne, to je staré zranění,“ zasténal Clint. „Nestarejte se o to, Brady. Na to teď nemáme čas. Jak to, že vás obklíčili?“

Brady mu to v krátkosti vysvětlil, aby nakonec dodal: „Počkejte, odvedu vašeho koně k mým zvířatům.“

Vstal a zavedl Jokera do průrvy. Po chvíli se vrátil.

„Owenova banda se s indiány musela nějak domluvit,“ řekl. „Všechno je to zmatené. V noci odtud odjeli a rudoši je vyprovodili střelbou.“

„Viděl jste slečnu Cameronovou?“ otázal se zneklidněný Clint.

„Je na druhé straně, u indiánů,“ odpověděl Brady, který protější břeh nespustil z očí.

Clint se zhrozil. „Pane Bože,“ zamumlal. „Můžeme ji odtud dostat?“

Brady se ironicky pousmál. „Vy teda máte nervy,“ poznamenal. „To jste ještě nepochopil, že tu jsme v pasti, odsouzení k smrti? Jsem vám vděčný, že jste přijel, ale musíme si nalít čistého vína. Máme mizivou šanci, že se odtud dostaneme, a vy přemýšlíte o tom, jak osvobodit tu ženskou. Vy teda máte smysl pro humor.“

Clinta se zmocnil hněv. „Vy vždycky myslíte jenom na sebe?“

„Skoro vždycky,“ zavrčel Brady. „Rozhodně vždycky, když mi jde o krk.“

Clint viděl, že indiáni dospěli k nějakému rozhodnutí. Jedna skupina, Čejenové, se vydala doprava, aby tam, dole po proudu, přebrodila řeku. Několik indiánů zamířilo doleva. Zmizeli za skalním výběžkem.

„Mají něco za lubem,“ zabručel Brady. „Většina z nich zůstala tady. Cekají, až se ostatní dostanou na druhou stranu.“

„Myslím, že nás Kiowové chtějí ostřelovat od toho skalního nosu. Jestli na nás Čejenové zaútočí z boku, budeme mít co dělat, abysme to zvládli.“

„Dlouho se tu nemůžeme udržet,“ klidným hlasem odvětil Brady. „Jsme tu v pasti a oni mohou kdykoli udeřit. Pár jich ale vezmeme s sebou.“

V následující čtvrthodině mlčky pozorovali přípravy indiánů na další útok. Brady se soustředil na skalní výběžek, Clint kontroloval oba břehy.

Kapičky potu stékající po Bradyho zaprášeném obličeji vytvářely ve vrstvě prachu zvláštní linie. Také Clint se silně potil. Ačkoli slunce ještě nestálo vysoko, panovalo značné vedro. Clint se pohyboval klidně a opatrně, doufaje, že krvácení ustane.

„Kde jste nechal náhradního koně?“ zeptal se ho Brady.

Clint mu to vysvětlil. „Pěšky by se ten chlapec daleko nedostal.“

Brady zavrtěl hlavou. „Jste blázen,“ poznamenal. „To chcete dostihnout Owenovu bandu s jedním koněm?“

„Nemyslíte, že ta otázka je zbytečná?“ sarkasticky odtušil Clint. „Vždyť jste jen před chvílí tvrdil, že naše šance jsou mizivé.“

Brady mu chtěl odpovědět, ale už se k tomu nedostal, protože indiáni zaútočili. Bylo to tak, jak předpokládali. Kiowové je začali ostřelovat od skalního výběžku. Nemohli však dobře mířit, protože stáli v prudkém proudu. Brady je dokázal odrazit. Clint zatím pálil na Čejeny řítící se k nim zprava. Byl to lítý a drsný boj, v němž oba muži jednali čistě instinktivně.

Po dvaceti minutách se indiáni otočili a stáhli se na protilehlý břeh. Clint se Samem viděli, že tam stavějí stany. To tedy znamenalo, že se stále nevzdávají. Pouze si udělali přestávku.

Brady utrpěl průstřel ruky. Clint mu zranění ovázal.

Sam se zase postaral o Conroyovy rány. Nakonec si zapálili doutníky. Slunce stoupalo k zenitu a i ve stínu skály bylo k zalknutí.

Odpoledne se zdálo, že to indiáni pro tento den vzdají. Pak přišel večer a krajina se zahalila do temnoty. To byla opět kritická doba, neboť rudoši mohli pod rouškou noci přebrodit řeku. Nedalo se však říci, jestli potmě i zaútočí.

Za soumraku se ochladilo, v noci se již muži třásly zimou. Neodvážili se však rozdělat oheň. Dohodli se na tom, že jeden z nich by se měl připlížit ke břehu a odtud pozorovat okolí, zatímco druhý bude spát.

Clint převzal první hlídku, Sam byl totálně vyčerpaný. Za posledních čtyřiadvacet hodin nezamhouřil oka. Kolem půlnoci rudoši uhasili ohně. Ve svitu měsíce Clint viděl, že v jejich ležení panuje klid. Zdálo se, že svůj další útok připravili na časné ranní hodiny.

Clint se opatrně stáhl zpátky k balvanu. Za ním se narovnal. Probudil Sama a položil mu dlaň před ústa.

„Tiše, Same! To jsem já,“ sykl. „Všechno je v pořádku. Musíte mě vystřídat. Přebrodím se na druhou stranu a pokusím se najít slečnu Cameronovou.“

„Vy jste blázen!“ zaklel Brady.

„Tiše! Ne tak nahlas!“ upozornil ho Clint. „Vím, že se v tom rozcházíme. Nikdy byste nepochopil, proč to musím udělat.“

„Je to váš život, Clinte,“ zavrčel Sam. „Dělejte si, co uznáte za vhodné. Budu se dívat, jak vás budou čtvrtit.“

„Užijte si to,“ poznamenal Clint.

„Jste blázen, Conroyi, ale jak chcete. Smeknu před vámi, pokud se vám to podaří. Prodloužil jste mi o několik hodin život, a jestli se stane zázrak, tak jste mě možná i zachránil. Proto bych vám měl být zavázaný. Jenže to, co máte v úmyslu, je čiré šílenství. Je to sebevražda a já se na tom nemíním podílet. Hodně štěstí, mladý muži.“

Clint odložil střelné zbraně a nechal si pouze nůž. Také stetson zanechal u Bradyho. Poté se opatrně přikradl k nejbližšímu keři, odkud se pomalu plížil dál. Po půl míli si lehl na břicho a vlezl do vody.

Plaval až do poloviny Green River, načež se potopil. Proud ho unášel pryč. Když mu došel dech, vynořil se a doplaval až na břeh. Bylo to jen 150 yardů od tábora. Naštěstí jej kryly houštiny.

Po zarostlém břehu se plazil až ke skalám, kde vstal. Jeho nervy byly napjaté k prasknutí. Věděl, že se pustil do navýsost riskantního podniku. Při všem svém rozčarování nemohl mít Bradymu za zlé, že s ním do toho nešel.

Mladý rančer se chopil nože a opatrně postupoval kolem skalní stěny. Podle toho, co zatím viděl, hlídkovali u dýmajícího ohniště na břehu jen čtyři indiáni. Jednotlivé stany nebyly střeženy. Když se však dostal blíž táboru, spatřil, že před jedním z nich sedí dva bojovníci. V tom tedy musí být Judy. Byl o tom pevně přesvědčen.

Doplazil se až k zadní stěně stanu. Obezřetně se rozhlédl, ale neviděl nic, co by ho mělo znepokojovat. Přesto mu divoce bušilo srdce, když zvedal nůž, aby rozpáral bizoní kůži. Vyřezal v ní kruhový otvor, tak velký, aby jím mohl prolézt člověk.

Ve svitu měsíce zaregistroval pohyb. V posledním momentě zabránil Judy Cameronové, aby vykřikla.

Přitiskl jí dlaň k ústům a šeptem jí sdělil, co má v úmyslu.

Posadila se a klesla mu do náručí. Přitiskl se k ní. Měl strach, že strážci před stanem si něčeho všimnou. Judy tiše vzlykala. Její ramena se zvedala a zase klesala. Uklidňoval j i a přitom naslouchal, zda neuslyší nějaké podezřelé zvuky. Každým okamžikem se mohl některý z těch dvou indiánů podívat dovnitř.

Konečně se dívka poněkud uklidnila. Clint vylezl dírou ve stěně neslyšně ven a podal jí ruku, aby ho následovala. Pak si oba lehli na břicho a začali se plazit pryč. V přítmí mezi skalami vstali. Clint vzal Judy za ruku a vedl ji za sebou. Na okamžik se zarazil, když se mu zdálo, že uslyšel nějaký šramot, ale zdálo se, že se přeslechl.

Přikrčeni se plížili dál. Zhruba 400 yardů od tábora si opět lehli na zem a začali se plazit k vodě.

V té chvíli se ozval výkřik. Indiáni museli nahlédnout do stanu a všem oznamovali, že je pryč.

Clint vyskočil a zvedl Judy. Poté vyrazili k řece. Vběhli do vody brodili se na druhou stranu.

Tábor byl vzhůru nohama. Několik indiánů běželo podél břehu, další přiběhli ke svým mustangům a pádili za nimi. Judy plavala velmi pomalu, takže Clint už si myslel, že vše je zmařeno.

V tom okamžiku však u skalní stěny třeskla salva výstřelů. Střelec mířil na houf rudochů a mířil dobře. Indiáni skosení střelbou padali pod kopyta vzpínajících se koní.

„Jen dál, Judy!“

Palba pronásledovatele zastavila. Clint s Judy se tak dostali za půlku řeky. Proud je sice odnášel, ale i tak se blížili k místu pod balvanem, za nímž se předtím opevnili.

Rudoši se stáhli. Ze tmy pod skalní stěnou se vynořila postava, jež proběhla po břehu a poté zmizela v houští.

Clint s Judy konečně dosáhli nohama na dno. Conroy musel dívku podepírat, když vylézali na břeh. Z houštin se náhle vynořil muž a vrhl se do vody. Mocnými tempy plaval směrem k balvanu.

Indiáni si ho všimli a začali na něho střílet. Kolem plavce pleskaly do vody kulky. Muž se ponořil. Clint přiběhl i s Judy k balvanu a schoval ji za něj. Poté si vzal winchestrovku a vrátil se zpátky ke břehu.

Když se Brady znovu vynořil nad hladinu, kryl ho Clint palbou. Hubený muž vylezl na břeh a běžel k balvanu. Tam se vrhl k zemi. Clint tam posléze přiběhl za ním.

„Díky, Same,“ řekl. „Jste skvělý.“

„Dobrý den, slečno,“ pozdravil Brady. „Měla byste se zabalit do deky, jinak prochladnete a všechno bude k ničemu. Kromě toho váš oděv každého normálního muže připraví o rozum, a toho tento mladík nemá nazbyt.“

Judy zrudla. Mokrý šat se jí lepil na tělo a odhaloval tak všechny její půvaby. Jasně jí byly vidět ztvrdlé bradavky. Vzala si deku, kterou jí podal Brady, a zahalila se do ní.

Na druhém břehu indiáni zlobně ječeli, avšak nezdálo se, že by chtěli brzy znovu zaútočit. Clint z nich nespouštěl oči, když Judy představoval lovci lidí.

„Tento bručoun je Sam Brady, Judy,“ poznamenal. „Je to člověk, o kterém toho moc nevím. Vím jenom, že se ho civilizace přece jen trochu dotkla. Pod ocelovým zevnějškem ještě má srdce. Tomu bych ještě před hodinou nevěřil.“

„Děkuji vám, pane Brady,“ řekla Judy.

„Poděkujte tomuto mladíkovi, slečno,“ zavrčel Sam. „Dám vám jednu dobrou radu. Držte si toho blázna od těla. Ten nás ještě dostane do pěkných problémů.“

„Nech těch žvástů, Same,“ procedil Clint mezi zuby. „Takové řeči se mi vůbec nelíbí.“

Brady se dotčené odmlčel. Také Judy na Clinta vyděšeně pohlédla. Oba pochopili, co tím mladý rančer, který právě ztratil ženu, myslel.

Mlčky pozorovali druhý břeh. Indiáni se stáhli ke svému ležení. Kromě několika hlídek všichni zmizeli ve stanech.

Oba muži si ve stínu skály chtěli ubalit cigarety, ale tabák byl nepoužitelný. Brady musel přinést nový váček tabáku a sirky ze svých zásob.

Odkašlal si a řekl: „Je vám doufám jasné, že s námi rudoši budou chtít zítra skoncovat. Museli spolknout příliš mnoho hořkých pilulek. A to s vámi, slečno, byla poslední kapka. Zítra zaútočí s plnou silou. Udržíme se jen chvíli. Co čeká na vás, vám asi nemusím líčit. Vidíte ten oheň tam

vzadu? I vy, Clinte? I když jsme dávali pozor, tak se některým z nich podařilo znovu se dostat na tuto stranu. Museli sem přeplavat bez koní.“

Clint pohlédl na dva ohně vzdálené zhruba míli. Už si pohrával s myšlenkou vzdát se pronásledování Owenovy bandy a vrátit se s Judy domů. Indiáni mu však ten plán překazili.

„Co navrhujete, Same?“

„Zmizet odtud během následující půlhodiny,“ odpověděl Brady. „Bude to hodně těžké, ale musíme to risknout. Tady nás za několik hodin vyřídí.“

„Ale jak se odtud dostaneme?“

„Musíme i s koňmi do vody a pak kolem toho skalního výběžku,“ odvětil Sam. „Je jisté, že si toho všimnou, ale pokud se dostaneme na břeh za skálou, tak budeme mít aspoň minimální šanci. Řeknu vám ale rovnou, že na vás dva nebudu brát ohled, Conroyi. Od okamžiku, kdy se se svými koňmi ocitnu ve vodě, budu myslet jenom na sebe.“

„To je ale přece nesmysl, Brady,“ řekl Clint.

„Ze to říkáte zrovna vy,“ zavrčel Sam. „Vy jste přece začal s těmi divokými kousky. Váš Joker dva lidi neunese, proto vám nechám svého grulla. To je ale to poslední, co pro vás mohu udělat. Tím jsme si kvit.“

„Co myslíš, Judy? Věříš si na to?“ zeptal se jí Clint.

„Jak se tak můžeš ptát, Clinte?“ podivila se. „Byla bych radši mrtvá, než abych padla indiánům do rukou.“

„O.K. Jdeme do toho,“ ukončil debat Sam.

Muži zašlápli své cigarety a vyvedli koně z průrvy ve skále. Nedalo se přitom vyhnout tomu, aby nezpůsobili hluk, který byl v nočním tichu slyšet nebezpečně zřetelně. Clint pomohl dívce do sedla grulla, načež se vyšvihl na Jokera. Brady už seděl na hřbetě své klisny.

Výkřikem ji vehnal do vody. Judy ho následovala a za ní jel Clint. Když koně ztratili pevnou půdu pod nohama, začali plavat, unášeni proudem, ke špici skalního výběžku.

Teprve nyní rudoši zareagovali. Počítali s tím, že jejich nepřátelé se pokusí uprchnout směrem na sever, kde hlídali jejich muži hřející se u dvou ohňů. Na to, že by to mohli zkusit na druhou stranu, nepřišli. Díky tomu byli uprchlíci již za výběžkem, když indiáni poznali, co se děje.

Brady měl pravdu. Bojovníci na jejich břehu se tam dostali bez koní. Indiáni v ležení, zalarmovaní křikem svých hlídek, vylezli ze stanů, a když viděli, co se děje, rozběhli se ke koním.

Proud hrál do karet bělochům. Rychle je odnesl za skalní masiv vybíhající do vody, načež se zase dostali ke břehu. Na úzké štěrkové pláži pod vysokou skalní stěnou vyrazili pod ochranou noci cvalem pryč. Za ohbím velkého meandru totiž měsíční svit dosahoval jen do půli Green River.

Rudoši na mustanzích se na protějším břehu drželi v jejich úrovni. Díky tomu, že uprchlíci unikali po vnitřní straně ohybu, zatímco indiáni je stíhali po vnější, však běloši získali značný náskok.

Na nejužším místě řeky Brady opět vehnal svou klisnu do vody. Domníval se, že náskok je už tak velký, že bude stačit k tomu, aby se dostali na druhý břeh před indiány. Clint nejprve zaváhal, ale poté zavolal na Judy, ať Bradyho následuje.

Clint nevěděl, jestli se v těch končinách Brady vyzná, či nikoli. Každopádně poznal, kde je jejich šance. Koně potřebovali plavat jen několik yardů, pak opět dosáhli nohama na dno.

200 yardů před pronásledovateli dorazili na druhý břeh a přiblížili se soutoku Green River s Yampa River. Pravý břeh Yampy jim se svými křovinami a houštím skýtal dobrý úkryt. Brzy se koryto začalo zužovat. Museli vehnat koně do mělčí vody, protože zprava i zleva řeku svíraly vysoké skalní stěny.

Rudoši dále ztráceli, což se dalo přičíst lepším koním bělochů. Náhle skály poněkud ustoupily. Mezi skalou a vodou se objevila úzká pěšina. Uprchlíci se kryli za žulovými bloky a skalními převisy.

Brady zvedl ruku a zastavil. „Jsme tady dobře,“ zaradoval se. Usmívaje se pod vousy pak dodal: „Teď můžeme hru obrátit.”

Muži seskočili ze sedel a Clint pomohl Judy z grulla. Zatímco Brady odváděl koně na bezpečnější místo, lehl si Clint za balvan a pozoroval okolí. Když se v říčním korytě objevili první jezdci, vypálil na ně. Měl však v zásobníku pušky již jen dva náboje.

Odložil tedy pušku a dál střílel koltem. Brady k němu přistoupil a vystřelil z revolveru. Vysoký, svalnatý bojovník to koupil mezi oči a zřítil se ze sedla. Útok rudochů se zastavil.

„To byl Mocný kůň!“ vzrušeně zvolala Judy.

Oba muži bezděky přestali střílet. Rudoši sesedli a pohlédli na muže ležícího ve vodě. Jeden z nich vykročil směrem k uprchlíkům, po chvíli se zastavil, zvedl ruku a dal bělochům znamení.

„To je Malá vrána,“ řekla Judy.

„Malá vrána, náčelník Čejenů, by rád dal statečným bledým tvářím návrh, „ hrdelním hlasem řekl indián.

„Mluv, chrabrý náčelníku,“ odpověděl Clint.

„Táborem spřátelených Kiowů a Čejenů bude znít nářek žen,“ řekl Čejen. „Budou oplakávat smrt Mocného koně, jehož odvaha a moudré rady je chránily a vedly po mnoho úplňku. Už proteklo dost krve. Dovolte nám, abychom vzali s sebou tohoto statečného bojovníka, jehož duše se odebrala do věčných lovišť, a tím bude boj ukončen.“

„Nechť se tak stane, Malá vráno!“ zvolal Clint. „Skláníme se před moudrostí Malé vrány a odvahou Mocného koně.“

Čejen dal svým bojovníkům znamení, ti zvedli mrtvého a naložili ho na hřbet jeho koně. Poté opět nasedli. Pak znovu promluvil Malá vrána.

„U táborových ohňů našich kmenů budou opěvovány činy obou bílých mužů, jejich jména si naše kmeny zapamatují a synové našich bojovníků budou závidět svým otcům to, že mohli bojovat proti tak statečným mužům.“

„Nechá nám Malá vrána i jednoho z jeho koní?“ otázal se Brady.

Čejen mlčky přikývl a jeho bojovníci po chvíli přivedli jednoho mustanga. Poté náčelník zvedl ruku k pozdravu a pak zmizel i se svými muži.

„Uf,“ oddechl si Brady.

Clint se již nedokázal ovládnout. Objal ho a začal kolem něj poskakovat radostí. Vědomí, že právě o vlas unikli ze smrtelného nebezpečí, ho málem připravilo o rozum.

Judy se opírala o kámen a plakala. Nestyděla se za své slzy. Když se muži při pohledu na ni zarazili, rozběhla se k nim a oba políbila na tvář.

Všimla si, jak přitom Clint strnul.

„Toho mustanga si můžete vzít, Clinte,“ přerušil Brady chvíli trapného mlčení. „Já chci jen svého grulla.“

Clint se beze slova obrátil a začal sbírat dřevo na oheň. Uvařili si večeři a kávu. Strasti předešlých hodin je však příliš vyčerpaly. Nikdo z nich do sebe nedostal ani sousto, pouze usrkávali kávu.

„Neměla bych si vzít první hlídku?“ otázala se Judy.

„To není nutné,“ odvětil Clint. „Malá vrána by před svými muži ztratil tvář, kdyby nás chtěl dostat takovým zákeřným způsobem. Oni opravdu respektují statečného protivníka.“

„Clinte! Pojďte sem!“ zvolal Brady z jedné jeskyňky.

Mladý rančer vstal a vydal se k němu. Sam posvítil do škvíry, kde předtím odhrabal kamení z jedné mohyly. Clint spatřil mrtvé tělo. Když Brady zvedl louč výš, osvítila její mihotavá záře zsinalý obličej Jamieho Wooda.

Sam se sklonil a opět mrtvého zahrabal. Mlčky se vrátili k dívce a utábořili se. Než šli spát, odsedla-li koně, vyhřebelcovali je a dali jim nažrat. Poté, co se zvířata napila z Yampy, je muži přivázali a konečně si sami lehli.

Usnuli okamžitě. Judy Cameronová však byla ještě dlouho vzhůru. Dívala se na Clinta a její oči se leskly něhou. Vždycky tohoto muže milovala, ale než mu to stačila říct, potkal Maru Nealovou.

Nyní patřila jeho láska mrtvé.

Zmocnila se jí hořkost a do očí jí vhrkly slzy.

Teprve nad ránem se jí podařilo usnout.

+ + + + +

Artesia v Coloradu byla větší než Lonetree ve Wyomingu.

V sobotu večer město pulsovalo čilým ruchem. Maršál Bullet procházel městem. Právě kráčel k saloonu Star, odkud se ozýval obvyklý rámus. Bavili se tam kovbojové jednoho nedalekého ranče a nijak se při tom neomezovali.

Bullet vyskočil na chodník a létacími dveřmi vkročil do saloonu, pod jehož stropem se vznášel hustý dým. Podnikem zněl orchestrion, s nímž si broukalo i několik rozjařených kovbojů. U jednoho ze zadních stolů se hrály karty. Bullet poznal rančera Lovelocka a podnikatele Midderleye, jehož dostavníková společnost spojovala Artesii s Bear River City ve Wyomingu. Podle toho, že kolem stolu stálo mnoho kibiců, Bullet usuzoval, že oba bohatci hrají o vysoké částky.

Kolem maršála prošel holič a pozdravil jej. Maršál se otočil a kývl na něj, přičemž spatřil čtyři cizince, kteří vycházeli z hotelu naproti. Přijeli do města v pátek večer, pokryti prachem a se zřetelnými známkami dlouhé jízdy. Poté co se vykoupali, však vypadali jako civilizovaní lidé.

Navečer poručili v saloonu několik rund, čímž si získali sympatie místních občanů. Tvrdili, že chtějí do Texasu. Prý je tam najal nějaký místní rančer.

Bulletovi se nezdálo, že jsou zvyklí na tvrdou honáckou dřinu. Pokud to s tím rančerem byla pravda, pak je jistě potřeboval kvůli jejich koltům.

Prošli kolem něj po Main Street, pozdravili a vstoupili do saloonu. Bullet dokončil obchůzku města a vrátil se do své úřadovny.

V saloonu byla Owenova banda přivítána s úctou a respektem. Prodrali se k pultu a poručili si whisky. Jack Gratton, světlovlasý Texasan, se se sklenicí v ruce vydal ke karetnímu stolu, chvíli přihlížel, a když jeden z hráčů skončil, přidal se k ostatním.

V řadách okolostojících kibiců to jen zašumělo, když Gratton vytáhl kožený váček napěchovaný bankovkami a mincemi, z nichž několik vzal a položil na stůl. Rančer Lovelock a podnikatel Midderley si vyměnili pohledy. Na muže, který jel za novým džobem, měl Texasan zatraceně hodně peněz. Jako hráče s velkým kapitálem ho však ti dva muži mezi sebou rádi přivítali.

Snad by všechno proběhlo jako jindy, kdyby se v saloonu neobjevil Joe Walton.

Walton, středně vysoký a urostlý, byl známý pistolník, který putoval Západem a nechal se najímat těmi, kdo potřebovali jeho rychlý kolt.

Artesií jen projížděl, byl tam právě třetí den a téměř nevycházel z hotelu. Nechtěl totiž, aby ho lidé okukovali. V saloonu Star se ještě neukázal.

Později nikdo nedokázal říct, co ho tam právě ten večer přitáhlo. Prošel lítacími dveřmi a na okamžik se zastavil. Hosté podniku si jej pochopitelně všimli. Ozvalo se šuškání. Walton vykročil k barovému pultu, ale náhle se zarazil. V jeho očích se zračilo překvapení, když zvolal:

„Bill Owen!“

Šéf banditů, který k němu byl otočen zády, se obrátil a trhl sebou. Ve tváři měl poněkud nešťastný výraz.

„Ale, Joe Walton,“ prohodil. „Dlouho jsme se neviděli, hombre.“

„Příliš dlouho, pokud mám být přesný,“ sykl Walton. „Už jsem ani

nepočítal s tím, že se s tebou ještě někdy setkám. Přestal jsem tě hledat.“

„Pojď, Joe, pohřbíme ten starý spor,“ řekl Bill Owen. „Byly to tenkrát drsné časy.“

„To nemyslíš vážně,“ zavrčel Joe Walton. „Nechals mě tenkrát přepadnout a zmlátit na parníku na Mississippi a zdrhls s osmi tisíci dolarů, které patřily mně. Za ty peníze jsem si chtěl koupit ranč. Všechny mé plány tehdy kvůli tobě skončily v troskách. I kdybys mi ty peníze teď vrátil, tak tě nenechám odejít. Pojď ven, Owene! Vyřídíme to kolty!“

Poté se otočil a vyšel ven. Hickory Wood a míšenec napjatě pohlédli na svého bosse. Owenovi vyvstaly na čele krůpěje potu. V saloonu zavládlo ponuré ticho. Zraky všech byly upřeny na Billa Owena.

„Držte se zpátky,“ sykl na své kumpány a pomalu se vydal ke dveřím.

Hosté saloonu se okamžitě zvedli ze židlí a lačni krve následovali Owena na ulici. Lovelock s Midderleyem chtěli přerušit hru, ale Gratton zavrtěl hlavou.

„Hrajeme dál, pánové,“ řekl, „nebo se opravdu chcete dívat na smrt člověka?“

Muži zůstali sedět, zatímco Gratton zkušenými pohyby rozdával karty. Zatím vyšel Bill Owen na chodník. Joe Walton stál v prachu Main Street a čekal na něj. Na chodníku a u dveří se shromáždil dav zvědavců.

Zatímco Bill Owen sešel z chodníku, protlačili se Hickory s Martinezem dopředu. Především míšenec se zájmem pozoroval oba duelanty. Levým ramenem se opíral o sloup a pravou ruku měl položenou na zátylku, jako kdyby se škrábal. Ve skutečnosti však byl připraven během zlomku vteřiny vytáhnout vrhací nůž.

Walton s Owenem se postavili na vzdálenost osmi yardů proti sobě. Pistolník spatřil krůpěje potu na Owenově čele a posměšně se zazubil.

„Na co ještě čekáš, Owene? Máš strach?“

„Hickory!“ zvolal boss banditů. „Počítej do tří!“

Wood si olízl rty a začal počítat. Když řekl „tři“, sáhl Walton po pažbě revolveru. Jeho úzké prsty se jí chopily a bleskurychle zbraň vytáhly.

Ulicí ještě znělo Hickoryho „tři“, když Bill Owen natáhl pravou rukou na levý bok. Jediným plynulým pohybem přes ruku tasil svůj peacemaker a z vedl jej.

Ač byl Joe Walton velmi rychlý, nestačil ještě dostat hlaveň svého koltu do vodorovné polohy, když ho zasáhla Owenova kulka. Náhle mu ztěžkly ruce i nohy. Druhá kulka jej trefila do krku a srazila ho k zemi. I po smrti křečovitě svíral pažbu koltu.

Dav souboji fascinovaně přihlížel. Usmívající se Martinez se přestal drbat na zátylku. Zatímco Bill Owen s ledovým klidem nabíjel prázdné komory bubínku, sundal si Hickory z hlavy klobouk a jal se jím ovívat.

„Pane Bože,“ zamumlal.

Owen mrtvému nevěnoval jediný pohled. Vyšel na chodník, a tam ho náhle zarazil hlas maršála Bulleta. Občané města maršálovi potvrdili, že se jednalo o férový souboj, při kterém Walton tahal za kratší konec. Bullet nařídil odnést mrtvé a požádal Billa Owena, aby ho doprovodil do úřadovny k sepsání protokolu.

Vůdce banditů ho bez námitek poslechl. Zatímco obyvatelé Artesie se vrátili do saloonu, aby u drinku po-debatovali o souboji, čekali Martinez s Woodem na svého bosse.

„K čertu,“ prohodil Hickory. „Ještě stále je zatraceně rychlý.“

„Si, compadre,“ přisvědčil míšenec. „Jako náš jefe také musí být.“

Hickory věděl, že jefe je španělský výraz pro šéfa. Vypadalo to, že na Martineze střelecké umění jejich vůdce neudělalo žádný zvláštní dojem.

Po deseti minutách se Bill Owen vrátil.

Ve dveřích saloonu se objevil Gratton. Usmíval se.

„Skončili jste?“ otázal se ho Owen.

„Ne, jenom jsme přerušili hru,“ odvětil Texasan. „Museli ven. Za pár minut pokračujeme. Zatím jsem tak na nule. Ti dva jsou mazaní hráči. Škoda, že neznám žádný trik. Na stole tam mají hodně peněz.“

„Kvůli tomu se ptám,“ zavrčel Owen. „Na kolik to odhaduješ?“

„S tím, co mají po kapsách, by to mohly dohromady být takové čtyři tisíce,“ odpověděl Texasan.

„Vezmeme si je a zmizíme s nimi,“ rozhodl Owen. „Hicku, vyveď ze stáje koně a dej mi od dveří znamení, až se vrátíš. Ty, Rojo, pomůžeš Jackovi zkasírovat ty dva. Já vám budu krýt záda.“

Hickory Wood zamířil do stáje, zatímco jeho kumpáni vešli do saloonu.

Lovelock s Midderleym už na Texasana čekali. Na stole před nimi ležely hromádky bankovek a mincí. Gratton se posadil a hra pokračovala. Martinez se vmísil mezi kibice.

Dva rozjaření kovbojové krmili mincemi orchestrion a starali se tak o hudbu. To, že jeden člověk právě přišel o život, je vůbec nevzrušovalo.

Vždyť šlo o pistolníka a takoví přece vždycky stojí jednou nohou v hrobě. Co jim bylo po něm?

Bill Owen se opět postavil k barovému pultu. Pozorně sledoval dveře i dění v sále. Věděl, že maršál právě vyřizuje papírování a nebude je rušit. Muži v saloonu se jim pod dojmem toho, co právě viděli, též určitě nepostaví.

Když se ve dveřích objevil Hickory, vytáhl Bill Owen kolt a přitáhl si k sobě jednu z tanečnic. Ocelovým hlasem pak zvolal:

„Dobře mě poslouchejte! Jestli někoho z vás napadne nějaká hloupost, tak to zmáčknu.“

Hosté strnuli. Gratton a míšenec mezitím pěchovali svazky bankovek ze stolu do svých kapes. Světlovlasý Texasan držel v levé ruce kolt. Prstem kývl na své dva spoluhráče a s úsměvem řekl: „Vaše peněženky, pánové.“

Majitel dostavníkové společnosti mu podal peněženku třesoucí se rukou. Rančer Lovelock však byl všechno jen ne zbabělec. Trhl rukou ke koltu - a Martinez ho udeřil dlaní do tváře, takže se rančer převrhl i s židlí. Pomalu se zvedl a pokorně položil svou peněženku na stůl. Gratton se rančerovi, jemuž krvácel horní ret, vysmál do očí a pak si ji vzal.

Pozpátku potom oba bandité odkráčeli ke dveřím. Bill Owen vyšel ven po nich, načež tanečnici prohodil dveřmi dovnitř. Děvče vrazilo do dvou či tří srdnatých kovbojů, kteří se zvednutými kolty běželi ke dveřím.

Mezitím již bandité vyskočili na koně a tryskem odjížděli z města.

Na Main Street vyběhl z úřadovny maršál Bullet a s revolverem v ruce se vydal k saloonu.

Kovbojové se rozběhli ke stáji, aby nasedli na koně a pustili se do pronásledování. Maršál, který během několika okamžiků poznal, co se stalo, je však zastavil. Shromáždil všechny muže z městečka a zeptal se, kdo z nich by se dal do pronásledování. Kromě kovbojů se přihlásili už jen jejich šéf a kovář. Majitel dostavníkové společnosti se držel zpátky.

Když se dostali do sedel, měli již bandité náskok deset minut.

Obyvatelům města toho večera témata k rozhovoru rozhodně nechyběla.

+ + + + +

V neděli ráno, bylo právě devět hodin, přijeli Clint, Judy a Sam Brady do Artesie. Na ulicích tou dobou panoval klid. Před dvěma hodinami se vrátil oddíl pronásledující bandity. Bez úspěchu. Vysílení a zklamaní muži se rozešli domů, aby se do dopolední bohoslužby trochu vyspali.

Clint se zeptal jednoho mladíka na stáj, kde by se mohli postarat o koně, načež se odebrali do hotelu. Pronajali si tři pokoje, umyli se a objednali si něco k snědku.

Než bylo jídlo hotovo, šli Clint s Judy do jednoho obchodu. Zaklepali a po chvíli čekání se objevil nevrlý majitel, který však rázem ožil, když zjistili, že ti dva si chtějí něco koupit.

Clint u sebe totiž měl peníze.

Judy si vybrala zelené plátěné šaty s bezovým límečkem, Clint si nechal ukázat několik párů bot pro dívku. Koupil jí taky lehký bavlněný plášť. Obchodník jim zatím pověděl o banditech.

S nákupem se Judy s Clintem vydali zpátky k hotelu. Judy se ještě stačila v pokoji převléct a pak se servírovalo jídlo. Dostali pečené brambory, steaky a čerstvé oplatky, které si potřeli javorovým sirupem. Zapíjeli to silnou, horkou kávou.

„Banda byla tady,“ řekl Clint a pohlédl na Bradyho, který se cpal, co to šlo.

„Vím,“ odvětil Sam. „Okradli hráče u karetního stolu. A předtím Bill Owen zastřelil pistolníka Joea Waltona. Musel to byt pěkný spektákl. Oddíl místních mužů už je nedostihl. Teď už tu cizincům nevěří z principu.“

Nechali si přinést drink a Clint se vydal zjišťovat dostavníková spojení. Dozvěděl se, že městem vede jen jedna linka, a to ta, jež začíná ve Vernalu a Monarchu v Utahu a končí v Bear River City ve Wyomingu. Příští dostavník má městem projíždět následujícího rána.

„Odjedeš jím do Bear River City,“ řekl Clint mladé ženě. „Z Bear River City už tě do Lonetree někdo vezme.“

„Užs kvůli mně utratil tolik peněz, Clinte.“

„To je samozřejmost,“ odtušil Clint. „A my dva zítra pojedeme dál, Same?“

Brady na něj mlčky pohlédl, a po chvilce přikývl.

Po jídle šli do pokoje, aby si odpočinuli. Clinta probudilo až vyzvánění zvonu. Vyšel na chodbu, na chvíli se zastavil před pokojem Judy Cameronové, poté však sešel po schodech dolů a opustil hotel.

Na Main Street se opřel o zábradlí chodníku a zapálil si doutník. Zatímco pokuřoval, přemýšlel, zda by neměl zajít do saloonu na drink. Jistě se tam mohl dozvědět ještě pár podrobností o banditech.

V tom okamžiku jeho pohled padl na zhruba dvacetiletého mladíka, který kráčel od stáje k Main Street. Clint se musel držet, aby se nerozesmál.

Byl to pohled pro bohy. Nepříliš vysoký mladík byl velmi štíhlý a pod širokým čelem mu trčel špičatý nos jako dřevěné loutce, což působilo velmi komicky.

Měl černý stetson a kalhoty. Pod červeným vlněným kabátem mu byl vidět široký černý opasek, v jehož pouzdru měl těžký remington s dlouhou hlavní,

V pravé ruce držel patnáctirannou krátkohlavňovou henryovku a na levém boku měl dlouhý nůž. Po zuby ozbrojený výrostek si sebevědomě vykračoval po Main Street a odměřeně shlížel na kolemjdoucí, kteří se zastavovali a otáčeli za ním.

Frajersky si trhl opaskem a zakoulel očima, jako kdyby mu patřila polovina Artesie. Nepřirozeným vzhledem a chováním si u občanů městečka pochopitelně vysloužil notný posměch.

Náhle ze dveří saloonu vyvrávoral jeden přiopilý kovboj.

Když mladíka uviděl, rozesmál se a začal se plácat do stehen, čímž rychle nakazil i ostatní. Na Main Street se ozvaly salvy smíchu.

Chlapec se zastavil a rozhlédl se po chechtajících se chodcích. Začal se pohupovat na patách.

„Tady je pokaždé tak veselo?“ otázal se pisklavým hlasem, jenž se naprosto nehodil k jeho stylizaci drsňáka. Lidé se rozesmáli ještě víc.

„Hahahahááá!“ řehtal se kovboj a dupal po prknech chodníku. „Já se snad usměju k smrti. Lidi, podívejte se na to. Postrach prérie! Hahaha, tebe by člověk mohl vodit po městě a vybírat za to peníze. Na tvém místě bych vyzval na souboj Divokého Billa Hickoka. Ten by

proti tobě neměl šanci. Než by stačil vytáhnout kolt, skácel by se smíchy na zem.“

Opět zazněly salvy smíchu. Mladík odpověděl, ale nijak si tím nepomohl.

„Divoký Bill Hickok je na mě příliš dobrý,“ řekl ještě vyšším tónem. „Ale na vás budu stačit rozhodně. Nechcete to se mnou zkusit, pane? Obávám se, že by vás ještě přešel smích.“

Kovbojovi poklesla spodní čelist a nevěřícně pohlédl na kluka, který svými úzkými prsty sevřel pažbu revolveru. Na okamžik znejistěl, ale pak se zakřenil a vykročil z chodníku k mladíkovi.

Clint přivřel oči. Mladík vytáhl zbraň, ale až na druhý pokus. Pak namířil na muže, který se zastavil.

„Už ani krok, pane!“ zvolal. Všichni viděli, že mu vyvstaly krůpěje potu na čele.

„Nebudeš přece střílet na neozbrojeného,“ zavrčel kovboj, rozepnul si přezku opasku a nechal jej spadnout na zem. Pak vykročil k chlapci, a ten před ním ustupoval.

Kovboj k němu náhle přiskočil, odstrčil ruku, v níž držel kolt, stranou, a udeřil ho pěstí do tváře. Remington a karabina spadly do prachu a kovboj zasypal mladíka tolika ranami, že chlapec klesl na kolena. Vůbec nebojoval, jen si chránil hlavu.

Kovboj, který si na něm vyléval vztek, ho však zběsile mlátil dál.

Clint se přehoupl přes zábradlí a chytil toho muže za rameno.

„To by stačilo, pane,“ zvolal. „Ten chlapec už dostal lekci. Copak nevidíte, jak na tom je?“

Kovboj však byl posedlý násilím. Se vzteklým výkřikem se vrhl na Clinta a vší silou ho udeřil do ramene. Clint zkřivil tvář bolestí. Cítil, že mu stará rána začala krvácet. Instinktivně zvedl levý loket, aby se chránil.

Kovboj se zhluboka nadechl a rozmáchl se. V tom okamžiku Clint bleskově zareagoval a zasadil kovboji ránu do odkrytého břicha. Muž zalapal po dechu a málem si ukousl špičku jazyka, když mu dalším úderem Clint trefil bradu.

Kovboj se skácel na zem. Chlapec mezitím sebral ze země svůj revolver a karabinu. Clint si přitiskl dlaň na bolavé rameno a usmál se na toho tragikomického mladíka.

„Pojď, hombre,“ řekl. „Napijeme se spolu.“

Chlapec zahanbeně sklonil hlavu. „Možná později, pane,“ odpověděl, otočil se a odešel do hotelu.

Kovboj se pomalu posbíral ze země a jal se hledat řezák, o který přišel.

„Všechno v pořádku, kovboji?“

Muž zvedl z prachu zub a zavrčel; „O.K.“

Clint rovněž zamířil do hotelu. Mladík už mezitím zmizel, pravděpodobné ve svém pokoji. Clint se vydal k sobě do pokoje, svlékl se a sundal si obvaz. Nebylo to tak zlé, jak si myslel. Zastavil krvácení a znovu si rameno ovázal. Pak se natáhl do postele.

Usnul a probudila ho až Judy Cameronová, když šla na večeři. Sam Brady už seděl u stolu. Krátce po nich se objevil i onen mladík. Nebyl ozbrojený a také si objednal večeři.

Jelikož Sam s Clintem mínili ráno jet dál a Judy měla odjet dostavníkem, brzy odešli do pokojů. Po několika minutách někdo zaklepal na Clintovy dveře.

„Dál,“ řekl rančer.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil mladík, zavřel za sebou a nejistě pohlédl na Clinta.

„Chtěl jsem vám poděkovat, pane,“ koktal.

„To nestojí za řeč,“ odvětil Clint a podal mu ruku. „Jsem Clint Conroy.“

„Larry Bell,“ představil se chlapec.

Clint mu nabídl židli. „Nenapiješ se se mnou?“

„Ale ne v saloonu,“ odvětil Larry.

„Mám něco tady,“ zasmál se Clint a nalil do dvou sklenic.

Posadil se na postel a připil si s Larrym. Mladík se rozkašlal a zrudl. Se slzami v očích sklenici postavil na stůl.

„Piju jen zřídka,“ prohodil.

„Jsi z okolí Artesie?“ zeptal se ho Clint.

Bell zavrtěl hlavou. „Přijel jsem s trekem z Kansasu a tady jsem se od nich oddělil. Chci se dostat do Ouray. Prý tam hledají lidi do stříbrných dolů.“

„Máš rodiče?“

„Ne, pane Conroyi,“ odpověděl Larry. „Jenom jednoho bratra, ale ten je v armádě ve Fort Robinsonu „ Vstal a dodal: „Mnohokrát vám děkuji. Chtěl jsem toho kovboje jen zastrašit, aby se mi přestal smát. Umlátil by mě k smrti, kdybyste nezasáhl.“

„To je v pořádku, Larry,“ usmál se Clint. Viděl, že zahanbený mladík chce odejít.

Bezděky si vzpomněl na Jamieho Wooda. Larry Bell byl mnohem mladší než mrtvý bandita, ale i Jamie se snažil kopírovat svého drsného bratra. Nosil stejný knír jako Hickory a imitoval i jeho chůzi, aby si dodal sebevědomí.

S Larrym Bellem, na kost vychrtlým, to bylo podobné. Byl to greenhorn, velmi nejistý, a proto se tak rád předváděl se zbraněmi.

Clint si lehl do postele.

S myšlenkami na trampoty, které je čekaly, usnul.

Probudil se v sedm hodin ráno. Umyl se a oblékl. Pak se šel podívat na Sama. Ten však již ve svém pokoji nebyl. Clint probudil Judy a sešel dolů objednat snídani. Ani tam Bradyho neviděl. Když se zeptal na Sama recepčního, zjistil, že Brady zaplatil a opustil hotel už v pět ráno.

Sam tedy chtěl dál bez něj. Ano, Sam zřejmě už dlouho pronásledoval Owenovu bandu a nechtěl, aby se mu do toho pletl někdo jiný. Co ale kdyby mezi ním a desperáty došlo k boji?

Judy Cameronová sešla po schodech dolů a spolu s Clintem se nasnídali v hotelové jídelně, odkud odešli do koupit lístek pro Judy. Clint si všiml, jak se za ní místní otáčejí. Musel si přiznat, že mu to zalichotilo.

Když dostavník přijel před hotel, stiskl Judy ruku a řekl: „Šťastnou

cestu, Judy. Pozdravuj Mela a vyřiď mu, že je všechno v pořádku. Snad se vrátím už za měsíc.“

Polkla a pohlédla na něj. „Musí to být, Clinte?“ tiše se otázala. Měla slzy na krajíčku. „Není přece vůbec jisté, že za Marinu smrt může Bill Owen.“

Clintova tvář zkameněla. „Nejde jenom o Maru,“ procedil mezi zuby. „V Lonetree zabili Bena Castora a Harryho Elliota. Mají je na svědomí. Ti dva zaplatili životem za jedno teplé jídlo denně a trochu tabáku.“

„No dobře, Clinte,“ hlesla Judy. „Buď opatrný a vrať se ve zdraví.“

Vypadalo to, že ho obejme, ale nakonec se ovládla. Pomohl jí do vozu, v němž kromě ní cestoval ještě jeden manželský pár, a pak odstoupil.

Na kozlík vylezl ozbrojený spolujezdec a vozka práskl bičem. Dostavník se se skřípáním rozjel. Judy se vyklonila z okna. Clint zvedl ruku a Judy mu poslala polibek. V oblacích prachu pak dostavník zmizel.

Clint za ním ještě dlouho hleděl. Judy pro něj znamenala víc, než si přiznával. To mu nyní bylo zcela jasné. Jistě, ta hezká dívka se mu vždycky líbila. Tenkrát, když potkal Maru, se rozhodl pro ni. Nyní byla Mara mrtvá. Chyběla mu, velmi ji postrádal. Stále viděl její nevinné hnědé oči - myslel na ni od rána do večera. Snad ji bude milovat do konce života.

Otočil se a vrátil se do hotelu. Zde zaplatil účet a vynesl si z pokoje svá zavazadla. Poté zamířil do stáje. Jo-ker ho přivítal radostným řehtáním a chňapl mu po ruce.

Clint se otázal majitele stáje, zda by neměl koně na prodej. Indiánský mustang, kterého měl jako náhradního koně, totiž byl jen nouzovým řešením. Majitel naštěstí několik koní měl. Clint se rozhodl pro ošklivého hnědého valacha, jehož kvality mohl tušit pouze ten, kdo se v koních skutečně vyznal. Ten hnědák byl nepochybně odolný a vytrvalý a Clint ho dostal za babku.

Když sedlal koně a nakládal na ně zavazadla, hladil valacha a mluvil na něj. Možná, že vypadal ošklivě, ale jeho oči byly inteligentní a bystré. Kůň frkal a chňapal po něm, jako by chtěl říct: „Pojď, můžeme to spolu zkusit.“

Teprve nyní si Clint všiml, že ve stáji je i Larry Bell, který si v ní rovněž chystal koně. Měl štíhlého hnědého mustanga s prohnutým hřbetem, což kovbojové neměli příliš rádi.

Když Clint vyvedl svého koně, chlapec ho následoval.

„Jedete na jih, pane Conroyi?“ otázal se.

Clint přikývl. „Proč se ptáš, Larry?“

„Ouray leží na jihu,“ odvětil Bell. „Vadilo by vám, kdybych se k vám připojil?“

Clint ho nejprve chtěl odmítnout, ale pak se zamyslel. Předpokládal, že na Owenovu bandu nenarazí ten den ani následujícího dne, takže Bell by mu rozhodně nepřekážel. Kromě toho se stopa banditů dříve či později odkloní od cesty do Ouray. Do Artesie se mladík dostal s trekem, ale nyní byl odkázán sám na sebe a to v neklidné a drsné zemi. Rančer s ním pocítil soucit, a to nakonec rozhodlo.

„O.K., Larry,“ řekl, „jsem Clint. Naše cesty se zřejmě zase brzy rozdělí, protože to, kam pojedu, nezáleží tak úplně na mně. Ale dokud budeme spolu, budeš se řídit mými rozhodnutími, jasné?“

„ All right, Clinte,“ přisvědčil Larry a v jeho pisklavém hlase zaznělo vzrušení.

Vyšvihli se do sedel a vyrazili.

Jejich odjezdu z Artesie přihlíželo jen několik lidí. Jedním z nich byl i maršál Bullet.

+ + + + +

Owenova banda se po přepadení v saloonu Star v Artesii chovala bezstarostně, i vzhledem k tomu, že v noci setřásli pronásledovatele. Za prvních šest hodin jízdy urazili pouze třiadvacet mil a kolem třetí hodiny po půlnoci se dostali ke Cottonwood Creeku, kde se utábořili.

V neděli ráno vyjeli v osm hodin a táhli až k ústí Texas Creeku. Ačkoli tam dorazili již brzy po obědě, zastavili se tam a v cestě pokračovali až následujícího rána. Kolem jedenácté hodiny před polednem zdolali průsmyk Baxter Pass. Odtud měli rozhled na dvě míle daleko. Zůstali tam až do úterka. V pět hodin ráno se vydali dál, aby si pak na hodinu a půl odpočinuli na soutoku West Salt Creeku a Canyon Creeku.

Bill Owen si byl jist, že je nikdo nepronásleduje, proto zvolil tak pomalé tempo, aby šetřil koně. Po osm hodinách jízdy, včetně krátkých zastávek, přebrodili Gunnison River a utábořili se mezi skalisky tyčícími se nad planinou Gunnison. Odtud měli dobrý rozhled po krajině.

V sedm hodin večer se Bill Owen rozhodl na tom místě přenocovat. Následujícího rána chtěl spolu s Texasanem odjet do zhruba deset mil vzdáleného města Grand Junction, kde si měli doplnit zásoby.

Hickory Wood a míšenec měli zůstat v horách a čekat, až se vrátí. Vůdce bandy chtěl v oblasti, do níž málokdy někdo zabloudil, zůstat jeden nebo dva týdny a teprve pak pokračovat dál na jih

Toto rozhodnutí je mělo stát život dalšího muže.

+ + + + +

Sam Brady se od mužů z Artesie dozvěděl, kam mají bandité namířeno. Již kolem poledne toho samého dne dorazil k tábořišti na Cottonwood Creeku, kde si na dvě hodiny odpočinul.

Odhadoval náskok bandy na třicet až pětatřicet hodin. K druhému táboru banditů v ústí Texas Creeku se dostal kolem půl osmé večer. Odtud pokračoval dál a v pět hodin ráno dospěl k ohništi v průsmyku Baxter Pass. Náskok banditů se nyní ztenčil na pouhých čtyřiadvacet hodin.

Sam Brady byl spokojen. Zatímco desperáti museli koně šetřit, on měnil zvířata každou hodinu nebo dvě. Grullo a klisna neměli velké nároky a jejich výkon byl rovnocenný. Brady věděl, že Bill Owen se musí řídit rychlostí nejpomalejšího koně a nemá náhradní zvířata. Tím se vysvětlovalo, proč se náskok banditů snižoval.

Sam se utábořil na dohled Colorado River, do níž u Grand Junction ústily Gunnison River a Whitewater Creek.

Když za soumraku usínal, neměl tušení, co ho následující den čeká.

+ + + + +

Clint Conroy se před odjezdem z Artesie pečlivě připravoval. Věděl, na kterém místě to vzdal oddíl z města, a dlouho si prohlížel mapu v pokladně dostavníkové společnosti.

Bandité mohli jet pouze jedinou logickou cestou - a to k průsmyku Baxter Pass.

To pro něj bylo výhodné, neboť mohl jet stále po březích četných potoků. Brzy ovšem zjistil, jaké břímě si na sebe vzal, když souhlasil s tím, aby se k němu připojil Larry Bell. Nešlo tak ani o toho mladíka, jako spíše o jeho koně. Mustang zkrátka nestačil na Jokerovo tempo. Díky tomu musel Clint přesednout na strakáče, kterého s sebou původně bral jen jako rezervního koně.

Kolem druhé hodiny odpoledne se na Cottonwood Creeku na tři hodiny zastavili, aby v pět odpoledne pokračovali dál. Minuli přitom tábořiště Owenovy bandy, na kterém po ní odpočíval i Sam Brady. Kolem osmé hodiny večer se utábořili mezi Cottonwood Creekem a Texas Creekem.

Clint neměl dobrou náladu. Ozvala se mu zranění a navíc ho rozčilovalo pomalé tempo. V té divočině, daleko od civilizace, se však od chlapce nemohl trhnout. Kolem půl noci probudil Larryho a vyrazili dál. Mladíkovi se to moc nelíbilo, ale Clint se rozhodl, že od nynějška pojedou v noci a odpočívat budou přes den, kdy bývalo nesnesitelné vedro.

V úterý ráno kolem deváté hodiny rozbili tábor na břehu West Salt Creeku. Clint chtěl pokračovat až večer. Dvě hodiny spali, pak se probudili a chvíli klábosili.

Clint poznal, že Larry je velmi zasněný a citlivý. Všechno si bral, snadno se urazil a při každém rozrušení dostal jeho vysoký hlas hysterický nádech.

Když mu vyprávěl o událostech v Lonetree, Larry pozorně naslouchal. To, co slyšel, ho očividně rozrušilo

Pohlédl na Clinta a řekl: „Jak víte, že ten Hickory a Bill Owen jsou vrazi? Podle toho, co jste mi vyprávěl, přece zabíjeli jenom ten Texasan a míšenec.“

„Zapomněls na ty tři vojáky, chlapče,“ řekl Clint. „Ten, kdo přikáže nebo strpí takový zločin, je jím sám vinen. Jsou to bezcitné bestie. Mladý Eddie Millner nebyl starší než ty.“

Kolem sedmé hodiny večer osedla-li koně a jeli dál. V noci překonali průsmyk Baxter Pass, krátce si odpočinuli a ve středu v pět hodin ráno dorazili k poslednímu tábořišti Sama Bradyho. Popel v ohništi byl ještě teplý.

Díky tomu, že v noci bylo podstatně chladněji než ve dne, byly mnohem rychlejší. Přesto Clint nedokázal pochopit, jak je možné, že jsou tak blízko Samovi. Nemohlo však být pochyb. Otisky kopyt grulla a kobyly byly jednoznačné. Sama něco muselo zastavit, jiné vysvětlení neexistovalo.

Byla to pravda. Sam Brady tou dobou opět vězel v pěkné kaši.

+ + + + +

Uplynulo osm dnů od chvíle, kdy se Owenova banda objevila v Lonetree. Bandité strávili noc na úpatí mohutné skály Independence Rock, která připomínala gigantickou věž. Kolem páté hodiny ranní se Bill Owen a Jack Gratton vyšvihli do sedel svých koní a vyrazili pryč. Hickoryho mezka vedli za sebou. Mířili do Grand Junction, kde si chtěli doplnit zásoby.

Hickory a míšenec zůstali v tábořišti pod skalou. Owen odhadoval, že se vrátí odpoledne. Nařídil jim, aby střídavě drželi hlídky, a to na rozlehlém skalisku zhruba půl míle před Independence Rock, odkud se jim skýtal výborný rozhled na Grand Val lev.

Když osaměli, hodili si mincí, kdo bude hlídat jako první. Los padl na

Hickoryho, který si nevšiml, že Miguel Martinez podváděl. Wood byl už tak dost rozčilený kvůli tomu, že si Owen vzal do Grand Junction právě jeho koně.

„Můžeš si vzít mého koně,“ zabručel míšenec. „Za tři hodiny mě probuď.“

Lehl si do stínu vysoké skály a posunul si sombrero do tváře. Hickory si strčil pod košili kus studené zvěřiny a nasedl do sedla Mexičanova koně. Martinez již tou dobou tvrdě spal.

Hickory přijel ke skalnímu masivu a slezl z koně. Rozhlédl se po údolí, avšak nespatřil nic podezřelého. Posadil se a opřel se zády o sluncem prohřátou skálu. Poté vytáhl maso a začal jíst.

Když si utřel mastné ruce do kalhot, strčil si klobouk do čela, aby si chránil oči před sluncem. Zavíraly se mu oči. Po chvíli usnul, jako když ho do vody hodí.

To byla fatální chyba.

+ + + + +

Sam Brady projížděl plochým údolím Grand Valley. Terén před ním se zvedal. Dorazil k náhorní plošině. Zhruba šest set yardů před ním se k nebi zvedal mohutný skalní masiv. Na levé straně jeho stěna prudce klesala. Půl míle za ním se jako obrovský prst výstražně tyčila Independence Rock.

Brady nasedl na grulla. Projel mezi dvěma křovisky, když tu se zpoza okraje plošiny vynořila hlava

koně. Sam přitáhl grullovi uzdu a rychle seskočil ze sedla, načež oba koně odtáhl do křoví. Tam ně tiše hovořil, aby je uklidnil, a vytahoval přitom ze sedlového pouzdra spencerovku.

Přikrčen pak přiběhl ke svahu a vydal se nahoru. Neustále přitom kontroloval okraj plošiny. Poslední úsek urazil po čtyřech. Nahoře se přitiskl ke skále.

Mezi Independence Rock a masivem se procházel osedlaný kůň. Hned nato spatřil mohutného Torna Wooda, který tam seděl opřený o skalní stěnu. Ostatní bandity neviděl. Brady přemýšlel. Woodovi kumpáni zřejmě budou poblíž. Na druhou stranu bylo možné, že Wooda tu nechali samotného, aby kontroloval údolí.

Musel to risknout. Opatrně vstal a připlížil se ke spícímu desperátovi. Deset kroků před ním se zastavil a zvolal:

„Tome Woode!“

Hickory sebou trhl, odsunul si klobouk z čela a vzhlédl. Pak to šlo rychle. Wood pohlédl do hlavně pušky, kterou na něj Sam mířil, a vsadil všechno na jedinou kartu. Trhl rukou k revolveru. Ještě jej stačil vytáhnout, ale v tom momentě Brady vystřelil.

Kulka banditu zasáhla do prsou a Tom Hickory Wood byl na místě mrtvý.

Brady se obrátil a rozhlédl se po údolí. Výstřel splašil Hickoryho koně, který se rozběhl k Independence Rock. V jejím stín Sam spatřil postavu.

Byl to míšenec, kterého rána probudila ze spánku. Miguel Martinez nebyl zbabělec, ale okamžitě poznal nebezpečí. Ten muž na skalním masivu zabil Hickoryho. To, jestli byl sám nebo ne, teď nebylo důležité. Důležitý byl pouze jeho kůň. Pokud by ho nechytil, ocitl by se jeho život v ohrožení.

Vyběhl mu proto naproti a volal na něj jménem. Zhluboka si oddechl, když k němu kůň přiklusal. Vyšvihl se do sedla a v tom okamžiku se ozvala další rána. Ten chlápek na skále po něm střílel! Minul však, a míšenec tak mohl odjet do bezpečí. Byl příliš mazaný na to, aby se pokoušel Hickoryho pomstít.

Namísto toho se vydal do Grand Junction, aby varoval své kumpány.

Sam Brady jej pozoroval. Mohl být spokojen, jednoho z banditů dostal. Obrátil se, aby se vrátil ke koním, stál však příliš blízko okraje strmého svahu. Podjela mu noha, ztratil rovnováhu a zřítil se po suťovém svahu dolů.

Spencerovka mu přitom vypadla z rukou a několikrát se udeřil do hlavy. Dokutálel se až na dvacet yardů od svých koní. Tam zůstal bezvládně ležet.

Při pádu ztratil vědomí.

+ + + + +

Clint Conroy a Larry Bell ze svého tábořiště v Grand Valley vyrazili kolem páté hodiny odpoledne. Po dvou hodinách jízdy Clint na úpatí suťového svahu zvedl ruku a řekl: „Tudy musíme nahoru, Larry.“

Vydali se tedy do svahu a dorazili na první plošinu. Mezi borovicemi a jalovci Clint uviděl dva koně. Okamžitě je poznal, byli to Bradyho koně. O vteřinu později uslyšel i jeho hlas.

„Ahoj, Conroyi! Vypadá to, že jste můj anděl strážný!“

Seděl na zemi, zády se opíral o kámen a ruce měl položené na těžkém revolveru.

Clint s Larrym se k němu vydali. Zatímco Clint slezl ze sedla, Larry zůstal sedět.

„Co je s vámi, Same?“ otázal se Clint. „Stalo se něco?“

Brady mu o všem pověděl. „Musel jsem si při pádu vyvrtnout kyčelní kloub. Hrozně mě bolí a nemůžu se hýbat. Pomohli byste mi na koně?“

Zasténal bolestí, když mu Clint pomohl vstát. „Někde tam musí ležet moje puška.“

Clint jej vysadil do sedla své klisny, vzal Jokera a Bellova mustanga za uzdu a pohlédl na mladíka.

„Sesedni, Larry, a veď svého koně,“ řekl.

Chlapec přikývl. Překonali suťovisko a po cestě Clint našel Bradyho spencerovku. Na plošině mu ji strčil do sedlového pouzdra. Pak se vydali ke skalní stěně, kde ležel mrtvý Tom Wood.

„Nemůžeme ho tu nechat ležet,“ poznamenal Clint. „Pomoz mi nanosit kameny, Larry. Vydržíte v sedle. Brady?“

Podivín přikývl. „Do Grand Junction to zvládnu,“ prohodil. „Můžete

si ušetřit námahu, Clinte. Přivažte Wooda pevné na grulla. Vezmu ho s sebou.“

„Ale proč, Same?“ udiveně se zeptal Clint. „Jenom vás zpomalí.“

„Nevadí,“ zabručel Brady. „Stačí už, že mi mezi prsty proklouzl jeho bratr. Na jeho hlavu je vypsaná odměna 300 dolarů.“

Clint vytřeštil oči. „Tak vy ho chcete vzít s sebou kvůli penězům?“

„Poslouchejte, Conroyi,“ zabručel Brady. „Vy si vyděláváte chovem koní. Já zase honím takové ksindly jako je Owen a ta jeho banda. Ano, živí mě kolt. Jsem jim na stopě už od přepadení banky v Prestonu v Idahu. Mám čas, protože odměny stát od státu stoupají. Gratton a míšenec teď stojí 500 dolarů každý a Bill Owen dokonce ještě o 300 dolarů víc. Musím je dostat jednoho po druhém, rozumíte?“

„Takže tak je to,“ zklamaně si povzdechl Clint. „Lovec lidí.“

„Jenom nade mnou klidně ohrnujte nos,“ zavrčel Brady. „Vaše práce je potřebná, protože koně jsou v tomto kraji ta vůbec to nejdůležitější. I já nutně musím mít kvalitního koně. Ale i moje práce je potřebná. Živím se tím, že zneškodňuju desperáty. Ano, dělám to pro peníze. Lidé, kteří to nedělají pro peníze, většinou dlouho nevydrží. Sám jste viděl ty chlapy z Artesie. Conroyi, můj boj je férový, protože při tom riskuju život a ještě nikdy jsem nikoho nestřelil do zad. A jestli teď hned nepřivážete Wooda na grulla, tak raději zmizte.“

Upřené na sebe hleděli, načež Clint kývl na chlapce. Společné pak naložili těžké tělo na koně a Clint je přivázal k sedlu. Poté se muži vyšvihli do sedel a jeli dál. Obezřetně se přitom rozhlíželi po krajině, avšak po zbývajících třech banditech neviděli nikde jedinou stopu.

Do Grand Junction dorazili až po setmění, kolem desáté hodiny. Brady přivezl mrtvého maršálovi v noční službě a vysvětlil mu, že ráno si vyzvedne potvrzení o odevzdání. Muži přitom zjistili, že Owen s Grat-tonem několik hodin pobyli v Grand Junction, setkali se tam s Martinezem a společně pak odpoledne město zase opustili.

Maršál neměl tušení, že ta trojice je zbytek Owenovy bandy. Clint a Larry Bell zůstali v Grand Junction jen přes noc, zatímco Sam poznal, že tam bude muset strávit několik dní, aby si odpočinul, než bude moci opět vyrazit na lov.

Clint se vlastně už chtěl s Larrym rozloučit. Jasně mu dal najevo, že ho při sebemenším náznaku nebezpečí pošle k čertu.

Ve čtvrtek oba Grand Junction opustili. O tři dny později dorazili do Delty. Tam se dozvěděli, že muži, které hledali, odjeli dál na východ.

+ + + + +

Následující týdny křižovali krajinu. Clint si už pohrával s myšlenkou pronásledování vzdát a vrátit se do Lonetree.

Přišel červenec. Clint musel být doma před začátkem podzimního shánění, neboť Melvin Neal v žádném případě nemohl zajíždět vybrané koně. Bez něho by tedy přišli o hodně peněz.

Uprostřed července v Montrose opět narazili na Sama Bradyho. Lovec lidí nebyl setkáním nijak nadšen. Byl velmi nervózní. Clint přemýšlel. Brady byl chladnokrevný muž, který rozuměl stopování jako starý armádní zvěd. Jeho neklid Clintovi naznačoval, že Bradyho stopa je horká.

„Vy něco víte, Same,“ řekl mu jednoho večera. „Proč nemluvíte? Nemám moc času. Když si pomyslím, že to všechno bylo zbytečné, se mě zmocňuje vztek.“

Brady na něj dlouze mlčky hleděl. „Věřím vám, Conroyi,“ řekl posléze. „Tak dobrá. Dostal jsem muže, za něhož je vypsaných sto dolarů. Nebudete mi věřit, ale nechal jsem ho běžet. A víte proč? Řekl mi, kde najdu Owena, Grattona a Martineze. Plánují něco nového, a tentokrát by jim tak kořist měla vystačit do konce života. Proto si dávají tak na čas. Za předpokladu, že je dostaneme, což je…“

„Dobrá, dobrá, Same,“ mávl rukou Clint. „Jestli je dostaneme tak patří vám - mrtví nebo živí - jenom vám.“

Brady přikývl. „To jsem chtěl vědět,“ přiznal. „A ještě něco. Ten zelenáč s námi nepůjde, Conroyi. Nechci, aby se mi pletl pod nohama, když půjde do tuhého.“

Clint přikývl. „Well, Same, tak jako tak už je skoro u cíle. Do Ouray to odtud zvládne i bez chůvy. Je mi ho líto, protože je tak mladý a neměl to v životě jednoduché. Proto jsem ho vzal s sebou.“

„Zůstane tady,“ procedil Brady mezi zuby. „Hlavně ho nechtějte poslat do Ouray. Právě tam je totiž Owenova banda. Jestli tam začnou řádit tak jako v Artesii a on se k tomu připlete, tak ho odprásknou jak prérijního zajíce.“

„Řeknu mu, že by do Ouray neměl jezdit,“ odpověděl Clint. „Zůstane tady. Můžete se na mě spolehnout.“

„O.K., beru vás za slovo,“ odvětil Brady.

Později Clint navštívil Larryho a vysvětlil mu situaci.

Následujícího rána vyrazili. Mladík stál před stájí a kynul jim rukou. Sotva odjeli, zmizel ve stáji, zaplatil a osedlal svého mustanga. O čtvrt hodiny později opustil město, ovšem jinou cestou.

Nemilosrdně hnal mustanga vpřed, přičemž jel obloukem, aby Clinta se Samem předběhl. Po dvou hodinách si byl jist, že je daleko před nimi. Zvolnil tedy, aby šetřil koně.

Larry se chtěl do Ouray za každou cenu dostat před Clintem Conroyem a Samem Bradym. Měl k tomu důvod, o kterém oba muži neměli ani tušení.

+ + + + +

Ouray v Coloradu byla vlastně jen jedna půl míle dlouhá ulice. Město leželo v malém údolí mezi planinou Uncompahgre a severními výběžky San Juan Mountains. Jeho obyvatelé pracovali převážně ve stříbrných dolech, kterých bylo v okolí několik.

Večer Sam s Clintem přijeli do města a zaplatili si pokoj v hotelu. Zatímco Clint šel spát, navštívil Sam saloon, zaplatil několika místním horníkům pár sklenic a vyslechl si jejich vyprávění. Měl štěstí a zjistil, že bandité se usadili na jednom zpustlém ranči, jehož majitel zemřel.

Mladá vdova ranč třem mužům pronajala, aniž tušila, že se jedná o bandity. Stříbrné doly přilákaly mnoho cizinců a občané Ouray příchod dalších zelenáčů považovali za normální věc.

Sam se vrátil do hotelu a probudil Clinta. Po krátké debatě se rozhodli, že vyjedou k ranči a dostanou se těm třem na kobylku.

V pátek v šest hodin ráno vstali, vyvedli koně ze stáje a vydali se na cestu. Měly to být tak čtyři míle.

V malém údolí mezi borovicemi, sosnami a jalovci tam stál ztrouchnivělý a polorozpadlý dřevěný plot, chránící obdobně zchátralý srub. V ohradě se popásali koně banditů.

Clint a Sam nechali své koně stát ve vzdálenosti zhruba tři sta yardů a přivázali je ke kmenům borovic. Dál pak pokračovali pěšky. Jednou se zastavili, protože se jim zdálo, že z nedaleké cesty vedoucí ke stříbrným dolům, kterou však neviděli, se ozývá dusot kopyt. Brzy se však opět rozhostilo ticho.

Brzy porost prořídl. Přikrčeni běželi k plotu. Na jednom místě se mohli ukrýt do nevelké kotlinky a také to udělali. Odtud potom pozorovali srub.

„Touto dobou ještě budou spát,“ poznamenal Brady. „Musíme přelézt plot a pak se dostat k domu. Myslíte, že se dokážeme nepozorovaně připlížit až ke dveřím?“

„Vy chcete dovnitř?“ otázal se Clint. „To je podle mě příliš riskantní, Same. Jestli už jsou vzhůru, tak by mohli být problémy. Třeba všichni nespí v jedné místnosti.“

„Tak něco vymyslete,“ podrážděně zavrčel Sam.

„Pokuste se dostat k tamté kůlně,“ řekl Clint. „Budu vás krýt, když to bude nutné. Až tam budete, já se připlížím ke žlabu. Jakmile budeme na svých místech, vystřelím do vzduchu. Já budu sledovat dveře a vy z kůlny čelní stěnu srubu. Jestli budou chtít ke koním, budou muset kolem nás.“

„Jo,“ zabručel Sam a usmál se. „To je pěkná past. Nejste hloupý, Conroyi. Tak, jdeme na to. Vevnitř na mé čeká tisíc osm set dolarů. Musím přece z něčeho žít přes podzim a zimu.“

Vstal a vylezl na plot. V jedné ruce držel spencerovku, druhou se opíral o nejvyšší lať plotu. Ta náhle pod jeho vahou nevydržela a zpráchnivělý plot se zbortil.

Sam klopýtl a dlouhými kroky se rozběhl po dvoře.

Clint si klekl a pozoroval ho. Ani nemusel bandity upozorňovat střelbou. Bradyho počínání u plotu je probudilo místo kulky.

Brady se ještě nedostal ani k podélnému žlabu, když se otevřely dveře srubu. Stál v nich světlovlasý Texasan. V levé ruce držel kolt.

Sam jej spatřil a vrhl se za žlab. V tom okamžiku Clint zvedl winchestrovku. Jeho výstřel padl ve stejném momentě jako Texasanova rána. Grattonova kulka se zavrtala do dřevěného žlabu, zatímco Clintova střela mu srazila z hlavy klobouk.

Gratton skočil za dva soudky na vodu, které stály vedle dveří. Brady opět vyskočil a rozběhl se ke kůlně. Clint několikrát vypálil na blondýna, který se neodvážil vystrčit ani nos.

Zato se náhle roztříštily okenní tabulky v okně u dveří. Někdo odtamtud střílel z koltu. Dvě, tři kulky jen těsně minuly Bradyho, který se v poslední vteřině vrhl za kůlnu.

Odtud pak začal ostřelovat srub. Pálil do okna i do soudků.

Mezitím Clint vyskočil a s dvanáctirannou winchestrovkou ráže 66 v rukou vyrazil ke žlabu.

Skočil za něj - a vtom se mu ozvala bolest v ranách, které utržil od míšence a Grattona v Lonetree.

Brady musel nabít, a toho okamžiku Texasan využil k tomu, aby vyskočil a bleskově se vrátil do srubu. Nastala přesně ta situace, kterou Clint se Samem plánovali.

Z domu se rozbitým oknem ozval Owenův hlas.

„Hej, lidi! Co se děje? Kdo jste?“

„Jsem Clint Conroy, Owene!“ zvolal mladý rančer. „Z Lonetree ve Wyomingu, jestli si vzpomínáte.“

„Ten chlap, který potřeboval doktora pro svou ženu?“ otázal se Owen.

Z kůlny mu svým hlubokým, chraplavým hlasem odpověděl Brady: „Ta žena tehdy zemřela. Tady je Sam

Brady, Owene. Jsem vám v patách už od vaší návštěvy v Prestonu. Prémii za tlustého Hickoryho už mám v kapse. Teď jste na řadě vy.“

„Co to je za nesmysl?“ zvolal Owen. „Ta žena beztak neměla šanci, Conroyi. Vždyť to říkal i sám doktor.“

Clint zvedl hlavu. „Moc mluvíte, Owene,“ řekl ocelovým hlasem. „Vyjděte ven a bojujte jako muž.“

Vevnitř cosi zarachotilo a na krátký okamžiku muži spatřili zkřivenou tvář Miguela Martineze. Míšenec na ně dvakrát vystřelil. Kulky však jen odlouply třísky z okraje žlabu. Clint se přitiskl k zemi, zatímco Brady vypálil z kůlny ze své spencerovky. Příliš pozdě. Míšenec už mezitím zmizel.

Vypadalo to, že bandité se radí. Clint vstal a rozběhl se k domu. Dorazil k hromadě dřeva nalevo od dveří, kde se přikrčil.

Brady z kůlny viděl, že se něco pohnulo v okně, a vystřelil. Nevěděl, zda zasáhl, či nikoli. Každopádně se neozvalo zasténání ani výkřik. Oba muži nespouštěli srub z očí.

Uplynuly dvě minuty. Náhle zpoza srubu vyběhl míšenec. Pádil ke kůlně. Brady z ní vykročil a vystřelil na něho. Minul a ve stejném okamžiku spatřil světlovlasého Texasana.

Oba bandité vyskočili ven jedním ze zadních oken. Když míšenec zmizel za kůlnou, zvedl Gratton levou ruku. Jeho kulka zasáhla Bradyho do ramene. Lovec lidí upustil spencerovku. Zavrávoral, zády se opřel o stěnu a přitlačil si ruku na ránu.

Gratton běžel až k rohu kůlny, za níž Sam zmizel, a přitom se dostal na mušku Clintovi.

„Hej, Texasane!“ zvolal na něj Clint.

Gratton se zastavil a bleskově se otočil. Ještě stačil zvednout kolt, ale v tom ho Clintova kulka trefila do prsou. Skácel se na zem, jako by ho srazila neviditelná pěst. Ostruhami holínek pak chvíli ve smrtelné křeči vyrýval trávu ze země.

Clint viděl, že míšenec oběhl kůlnu. Zapomněl na všechnu opatrnost a vyskočil. Aniž se staral o Billa Owena, který byl zřejmé ještě v domě, vyrazil ke kůlně. V levé ruce držel winchestrovku, pravačkou v běhu vytrhl z pouzdra kolt. Tak se dostal k rohu kůlny.

Brady se opíral o stěnu a snažil se udržet při vědomí. Zezadu se k němu plížil Martinez. V levé ruce držel revolver, pravou se rozmachoval, aby Sama probodl vrhacím nožem.

Když spatřil Clinta, zamířil na něho. Conroy včas uhnul. Míšencův nůž zasvištěl vzduchem a zabodl se do stěny kůlny.

Clint na něj chtěl vystřelit, když vtom zakopl o kámen a zavrávoral.

Zamával rukama, avšak nedokázal udržet rovnováhu.

Mezitím se Brady vzpamatoval z šoku. Opřel se oběma rameny o stěnu a vytáhl revolver. Když Clint několik yardů před Martinezem upadl na zem, byl tím míšenec tak překvapený, že nijak nezareagoval, jenom na něho udivené hleděl.

Koutkem oka zaregistroval pohyb - to Brady zvedal kolt. Martinez odpověděl bleskurychle. Přehodil si kolt z levé do pravé ruky a vypálil Samovi do prsou. Ten ještě stačil zmáčknout spoušť a zasáhl Martineze do břicha.

Clint vleže zvedl kolt a vystřelil. Po Bradyho zásahu se míšenec poněkud předklonil a Clint ho tak trefil mezi oči. Clint vstal a pohlédl na Bradyho. Ten se po stěně kůlny sesunul k zemi.

„Pusť tu zbraň, Conroyi!“ ozval se v tom okamžiku za ním chladný hlas Billa Owena. „Mám ještě dost kulek v bubínku na to, abych z tebe udělal řešeto.“

Clint zkameněl. Poté však sebou trhl.

„Nebudeš střílet, Bille,“ ozval se vysoký, pisklavý hlas.

Bill se ohlédl a přestal se starat o Clinta, jenž se rovněž otočil. Vedle žlabu stál Larry Bell. V ruce držel těžký remington a celý se chvěl.

„Opatrně!“ zvolal Clint.

Bill Owen sklonil revolver a nevěřícně pohlédl na chlapce.

„Larry! Bratře!“

Pomalu k němu vykročil.

„Zůstaň stát, Bille!“ vykřikl mladík přeskakujícím hlasem. „A odhoď revolver. Zmáčknu to, jestli to neuděláš!“

Owen se zarazil a zavrtěl hlavou. „Nebudeš přece střílet na vlastního bratra, Larry,“ zabručel. „Zavolal jsem tě sem, protože mám peníze. Peníze pro tebe, chlapče, abys mohl vést lepší život než já.“

„Kdyžs mi tenkrát napsal, že se se mnou chceš setkat tady v Ouray, tak jsem byl šťastný, Bille,“ zamumlal Larry. „Zabils tenkrát to děvče, ale to nebylo úmyslné. Chápal jsem tvůj útok. Když mi přišel tvůj dopis, věřil jsem, žes psal pravdu. Že jsi doopravdy předákem na ranči a našetřil sis peníze. Všechno to byla lež, Bille, ale já jsem to nevěděl. Už jsem v Kansasu nemohl vydržet a vydal jsem se sem. Toulal jsem se krajem a blížil se místu našeho setkání. A pak jsem zaslechl, že jsi vůdcem bandy zločinců. Když jsem se setkal s Clintem a dozvěděl se od něho, co se stalo v Lonetree, hrozně mě to zasáhlo. Na tvých penězích vězí krev, bratře - a ne tvoje krev. Teď za své činy budeš muset zaplatit, Bille.“

Selhal mu hlas a musel polknout.

„Takže ty mě chceš vydat zákonu, Larry?“ poznamenal Bill. „Ne, bratře, mě nepověsí.“

Zasunul si revolver do pouzdra a otočil se.

„Vyřídíme to jako muži, Conroyi,“ řekl.

„Já ti klidně střelím do zad!“ vykřikl mladík, ale Owen mu nevěnoval pozornost.

Clint pustil pušku a strčil kolt do pouzdra. Stáli dvanáct až patnáct yardů od sebe.

„Taste, Conroyi! Jinak to udělám já!“ zvolal Owen.

Clint zaváhal. Tasil, teprve když Owen trhl rukou. Bandita byl rychlejší. Jenže o co byl rychlejší, o to byl nepřesnější. Minul a řada byla nyní na Clintovi. Ten mířil lépe.

Kulka se banditovi zavrtala do hrudi. Owen strnul, zvedl se na špičkách a pak se skácel na zem.

Plačící Larry poklekl vedle něj.

„Nemohl jsem střílet, Clinte!“ zvolal. „Nemohl jsem. Byl to přece můj bratr!“

Clint k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno. „Ne, chlapče, tos opravdu nemohl.“ Poté se vydal k Samu Bradymu.

+ + + + +

O týden později Clint s Larrym opustili město.

Sam Brady ještě v Ourayi zůstal, protože se kurýroval. Brzy však byl opět na nohou a mohl tak vyinkasovat peníze za odměny. Clint se rozhodl vzít chlapce do Lonetree. Mel byl starý a chlapskou ruku na ranči určitě potřeboval. Aby jej na to připravil, poslal Nealovi telegram.

Uprostřed srpna dorazili do Lonetree. Občané města Clinta přátelsky přivítali. Mladý rančer nechal Larryho v saloonu Jakea Pollarda a navštívil hřbitov. Dlouho tam mlčky stál u hrobu své ženy.

Když se otočil, spatřil Melvina Neala. Starý muž měl v očích slzy. Srdečně se objali.

Pak se Neal usmál a zabručel: „Ty teda umíš dohnat člověka k slzám, chlapče. Byl jsem tu každou neděli

a mluvil jsem s Marou. Řekla mi, že je přirozené, že život jde dál. A jestli jí příští zimu nebudu moct vyprávět, že u nás na ranči je všechno takové, jak má být, tak něco zažiješ, chlapče.“

Clint zavrtěl hlavou a odešel. Tchánova slova pochopil, teprve když před branou hřbitova potkal Judy Cameronovou. Měla skloněnou hlavu a zvedla ji, teprve když k ní přistoupil.

Cukalo jí ve tváří a po lících jí tekly slzy.

„Och Clinte!“

To bylo všechno, co ze sebe dostala.

„Judy,“ prohodil pohnutým hlasem. „Všechno potřebuje svůj čas.“

Pohlédla mu do očí a poznala, že vycítil její lásku a že potřebuje čas, aby tu lásku mohl jednoho dne opětovat.

Zasněně se na něj dívala, když s Nealem kráčeli ke svým koním, aby v saloonu vyzvedli nového pomocníka na ranč.

„Párkrát se tu stavil mladý Millner,“ řekl mu, předtím než vyrazili, starý zálesák. „Povýšili ho na kaprála. Těší se, až tě zase uvidí.“