John Kirby

Colorado western 053. Kdo dřív tasí

Federální maršál Jim Farlaine stál ve dveřích vězení. Vrhl krátký pohled na svého zajatce, který tu noc strávil za mřížemi v úřadovně šerifa města Bloomfieldu. Jmenoval se James Conklyn. Byl majorem americké armády, utekl i s armádní kasou a měl na svědomí i další kousky. Farlaine se v pevnosti Fort Lewis v Coloradu vydal po jeho stopách a po třech týdnech ho objevil v Bloomfieldu v Novém Mexiku. Jeho poslání znělo: odvézt Conklyna do Duranga v Coloradu a tam ho předat eskortě z Fort Lewis.

Když šerif za psacím stolem vstal, Jim Farlaine se otočil.

„Můj zástupce vás a majora doprovodí až po hranici, pane Farlaine,“ řekl Connaker.

„To není třeba, šerife,“ opáčil Jim Farlaine a s úsměvem pohlédl ha svého zajatce, který se zakaboněným obličejem seděl na pryčně v cele. „Major Conklyn je příliš inteligentní na to, aby ho napadlo něco tak hloupého jako útěk. Už tak má dost problémů. Přivedu koně a vyrazíme. V Durangu si ho převezme eskorta z Fort Lewis.“

Jim Farlaine si vzal ze stolu pušku a vykročil ke dveřím. Šerif ho následoval. Z chodníku spatřili skupinu jezdců stojících na křižovatce Main Street a Freedom Street. Jejich šat i koně byli pokryty prachem.

Farlaine přivřel oči. Instinkt ho před těmi jezdci varoval.

Náhle třeskl výstřel z revolveru. Connakerovi hvízdla kolem hlavy kulka a roztříštila sklo ve dveřích úřadovny.

Farlaine se ohlédl. Na opačné straně ulice vyběhli z banky tři muži. Jeden z nich držel v ruce kolt. I na těch třicet yardů viděl Farlaine paniku v jeho očích, když muž zahlédl šerifovu plechovou hvězdu.

Všichni tři – jeden z nich se sedlovými kapsami na rameni – zamířili ke svým koním, kteří stáli před bankou. Přiběhli k nim a skočili do sedel.

Main Street ještě zněla ozvěna prvního výstřelu, když se Jim Farlain vrhl k zemi. Několikrát se převalil, namířil na jednoho z mužů, kteří podle všeho přepadli banku, a hned první ranou ho srazil ze sedla.

Také Connaker skočil k zemi. Oba zbývající bandité brutálně pobodli koně do slabin. Connaker zalícil a vypálil. Další desperát se skácel z koně.

V tom okamžiku zasáhli jezdci na křižovatce. Vytáhli revolvery a vystřelili na Farlainea a na šerifa. Teprve teď se ukázalo, že patří k těm banditům. Kulky hvízdaly Jimovi nad hlavou jedna za druhou a Connakera zasáhla do tváře tříska z prkna, do kterého se zavrtala jedna ze střel.

Tu Jim zalapal po dechu.

Z banky vyběhla mladá světlovlasá žena.

„Bene!“ vykřikla.

Malý chlapec, který se předtím vrhl k zemi, vstal. Pohlédl na ženu, ale vtom ho srazil vůdce banditů k zemi. Chlapec zmizel pod kopyty koní.

Poté banda v ďábelském tempu odcválala.

Jim Farlaine vyskočil a rozběhl se k chlapci. Stačil mu jediný pohled, aby viděl, že hoch je mrtev.

Connaker se tam objevil krátce poté. „Pane Bože!“ zasténal.

Mladá žena vykřikla a zakryla si tvář dlaněmi. Lidé shromáždění kolem chlapce se rozestoupili, aby udělali místo lékaři. Ten si k hochovi klekl, ale hned vstal. Pohlédl ženě do očí. Ta poznala tu strašnou pravdu a zhroutila se.

Jim Farlaine cítil, jak se mu stáhlo hrdlo, když lékař nechal ženu a dítě odnést pryč, a pak i s ostatními muži odešel. Jim se obrátil na šerifa, který si stíral krev ze tváře.

„Kdy může být sestaven oddíl, který by je pronásledoval?“

„Za půl hodiny,“ odpověděl Connaker, „ale nemělo by to smysl. Bandité mají namířeno k hranici a určitě se tam dostanou dřív než my. A na hranici naše pravomoc končí.“

Jeho zástupce, jenž právě přiběhl z opačného konce města, si od Connakera vyslechl, co se stalo, a otřesen zavrtěl hlavou.

„Benu Roscomovi bylo minulý týden deset let,“ zamumlal k Farlaineovi.

Connaker řekl shromážděným mužům, ať jdou domů, a zmizel v úřadovně. Vrátil se z ní s hromádkou zatykačů, jež pak porovnával s oběma mrtvým bandity.

„Byla to Shaneova banda,“ poznamenal k Farlaineovi. „Ten chlápek, kterého jste dostal, je Bob Hasting. Toho druhého neznám.“

Řekl zástupci, aby odklidil mrtvoly, a vydal se ke své úřadovně. Farlaine jej následoval. Když mu po cestě šerif vyprávěl, že matka toho chlapce je vdovou po důstojníkovi z Fort Sumner, který byl zastřelen, když se snažil urovnat potyčku v saloonu, rozhodl se Farlaine, že své plány změní.

Jeho myšlenky se upínaly k oné mladé ženě, jež po svém muži ztratila i syna.

Farlaine si pozorně prohlížel mapu na zdi.

Connaker k němu přistoupil. „K hranici Colorada je to jenom pětadvacet mil. Nemůžeme je dostihnout.“

Farlaine přikývl. „To vidím, šerife, jenže ten Nicolas Shane je příliš mazaný na to, aby jel přímo k hranici. Třeba si říká, že každý počítá s tím, že pojede nejkratší cestou k hranici. Kdo může říct, že opravdu jede na sever? Možná raději pojede těch 65 mil do Arizony nebo se za městem obrátí a vydá se na jih.“

Šerif pokrčil rameny. „Do oddílu bych v nejlepším případě dostal patnáct mužů, pane Farlaine, a ti by se pak museli rozdělit do čtyř skupin, aby se mohli rozjet na všechny světové strany. Co svede taková malá skupina, když narazí na bandity? A kdo by se tou dobou staral o pořádek v Bloomfieldu?“

Farlaine mu poklepal na rameno. „O to mi teď nejde, šerife. Pořád musím myslet na toho malého chlapce. Bylo by mi proti srsti, kdyby se z toho Nick Shane dostal bez trestu. Pošlete telegram šerifovi Ballardovi v Durangu. Ať vzkáže vojenské eskortě, že majora Conklyna si mají převzít tady. A Tuscarora, Uta, se kterým jsem se měl setkat v Durangu, že na mě nemusí čekat. Může se vrátit do rezervace, později ho tam navštívím.“

Connaker na něj udiveně pohlédl: „Snad se nechcete za Nickem Shanem vydat sám?“

„Jen pojedu po jeho stopách, šerife,“ odpověděl Farlaine. „Jestli se jim pověsím na paty, dříve či později se ocitnu v nějakém městě, kde poprosím o pomoc.“

„Ale co vám to pomůže, pane Farlaine?“ otázal se Connaker. „Mimo Nové Mexiko nebudete moct proti Shaneovi nic dělat. Bena Roscoma zabili tady.“

„Shane se dopustí dalších zločinů, šerife. Až ho vypátrám, jistě mi sám přihraje trumf do ruky. Zajmu ho a předám zákonu, to mohu slíbit vám i paní Roscomové.“

Podal šerifovi ruku a opustil úřadovnu.

Farlainův hon na Nicolase Shanea začal.

+ + + + +

Ty stopy se nedaly přehlédnout. Bezprostředně za městem se stáčely na sever a po dvou mílích křížily dostavníkovou cestu, která vedla z Bloomfieldu do Aztecu a Cedar Hillu. Cestu banditů otevřenou krajinou pak vyznačovala zdupaná tráva a polámané větve.

Odtud pak stopy vedly přes kopce porostlé travou a křovinami a lesy na sever, směrem k hranici Colorada. Farlaine jedoucí lehkým klusem se jich stále držel.

Nick Shane Aztec objel. Po dvou hodinách se stopy opět blížily k cestě. Až po Cedar Hill vedly souběžně s cestou, pak se od bandy oddělil jezdec, který se vydal k městu.

Farlaine se přidržoval stopy jeho kumpánů, jež vedla kolem Cedar Hill. Míli za městem se jezdec opět připojil k bandě. Desperáti tam na něho čekali a jejich koně se tam nějakou dobu pásli. Farlaine dokonce našel jednu prázdnou láhev od whisky. Čichl si k ní. Alkohol byl ještě stále silně cítit. Zahodil ji a vyšvihl se do sedla.

Dokázal si spočítat, co se dělo. Jelikož bandité neměli čas na návštěvu saloonu, poslali jednoho ze svého středu do města pro whisky. Za Cedar Hill se stopa v kopcovitém terénu přiblížila na dohled Animas River. Šerif Connaker měl pravdu. Bandité měli nejkratší možnou cestou namířeno do Colorada.

Brzy po poledni Farlaine překročil hranici. Kopce zde byly mnohem lesnatější, jen tu a tam prosvítaly rozlehlé louky. Odepnul si odznak federálního maršála a strčil si jej do vnitřní kapsy vesty. Tady v Coloradu neměl žádné pravomoci.

O několik mil dál banda přijela až na sto yardů k Animas River. Podél jejího břehu pak pokračovala k Durangu.

V Durangu bylo tou dobou mnoho dělníků pracujících na stavbě železnice, kteří se přidali ke směsici osadníků, zlatokopů a dobrodruhů, kteří toto město založili. Široko daleko nemohla Shaneova banda nalézt vhodnější místo pro odpočinek.

Farlaine si zapálil doutník, potáhl si a vydechl kouř. Náhle ucítil dým. Nedokázal si představit, že by Nick Shane udělal zastávku ještě před Durangem. Přesto se nedůvěřivě rozhlížel po okolí. Pach dýmu byl stále intenzivnější. Farlaine jel nyní krokem. Pro jistotu povytáhl winchestovku ze sedlového pouzdra.

V lese před ním se náhle mezi stromy objevil starý, zchátralý srub, z jehož komína se kouřilo. Když k němu Farlaine přišel, otevřely se rozvrzané dveře a v nich stál muž s plnovousem. V rukou držel springfieldku, kterou mířil na Jima.

Farlaine přitáhl svému šedákovi uzdu a s úsměvem si poklepal na okraj klobouku.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil, přičemž si všiml čerstvých koňských koblížků před domem. Bandité tedy nemohli mít moc velký náskok.

„Kdo jste?“ zeptal se vousáč.

„Člověk, který cestuje do Duranga,“ odpověděl Jim. „Říká se, že Denver & Rio Grande najímá lidi. Víte o tom něco?“

Vousáč pokrčil rameny. „Do města moc nejezdím;“ prohlásil. „Mám rád samotu. Ušetří mi to problémy s lidmi. Máte pěkného koně.“ Jimovi neušlo, že obdivně hledí na jeho šedáka.

Farlaine přikývl a poplácal valacha po krku. „Nevyměnil bych ho za nic na světě.“ Oddechl si, neboť jeho podezření, že bandité za sebou nechali jednoho muže, aby je jistil před případnými pronásledovateli, se nepotvrdilo. Viděl, že kůň, který se pásl v provizorní ohradě vedle srubu, několik posledních hodin stál.

„Pojedu dál,“ řekl.

„Jestli máte čas, tak pojďte na kávu, pane,“ řekl vousáč. „Právě jsem ji uvařil, ještě je horká.“

„To je něco,“ zasmál se Farlaine a seskočil ze sedla. „Asi tu moc často lidi nevidíte, co?“

Muž přikývl. „Ale ano, jenže dneska tudy projelo už osm cizinců. Ti také chtěli práci na stavbě železnice. Odjeli teprve před půl hodinou.“

Farlaine odvedl valacha do ohrady a odsedlal jej. Winchestrovku si vzal s sebou dovnitř. Vousáč otevřel dvéře a pustil ho dovnitř. Farlaine překročil práh a vstoupil do spoře zařízeného srubu, jehož nábytek sestával vlastně pouze z rozviklaného stolu, stoličky a dřevěné pryčny, na níž ležela přikrývka. Vše působilo velmi zanedbaně, všude, kam se Jim podíval, byl prach a pavučiny. Tady už dlouho nikdo nebydlel.

Tady už dlouho nikdo nebydlel!

V momentě, kdy si to Farlaine uvědomil, pocítil ostrou bolest v zádech.

Zavrávoral a pustil pušku. Chytil se stolu, aby udržel rovnováhu, ale marně. Všechno se kolem něj točilo.

A pak se skácel.

+ + + + +

Jim Farlaine netušil, jak dlouho ležel na zaprášených prknech. Ze všech sil se snažil udržet při vědomí. Jen pomalu se mu začaly rozjasňovat věci, na které se díval.

Klekl si a opřel se dlaněmi o podlahu, Poté se chytil hrany stolu a vytáhl se nahoru. Pocítil přitom ostrou bolest v zádech i to, že krvácí. Na okamžik se mu opět zatmělo před očima. Stále však viděl, že zákeřný vrah už je pryč.

Pak uslyšel frkání koně a hlas muže, který jej uklidňoval. Vousáč tedy ještě neodjel. Jim zatnul zuby a vstal. Oběma rukama se při tom musel opírat o stůl. Po chvíli se mu přestala třást kolena.

Sok pomalu odezněl. Bolest ignoroval, mohl být rád, že kulka nezasáhla žádný životně důležitý orgán. Nebezpečná byla pouze ztráta krve a horečka, kterou mohl čekat během několika dnů. Musel rychle k lékaři.

A pak si uvědomil, že k tomu, aby přežil, potřebuje koně. Pěšky by to nikdy nedokázal. Jestli ten vousáč zmizí, je všechno ztraceno. Zjistil, že bandita mu vzal winchestrovku i revolverový opasek. Zoufale pátral pohledem po místnosti, až uviděl pohrabáč, který visel na dvou skobách zatlučených do zdi.

Farlaine zatnul zuby a dovrávoral k němu. Chopil se jej a přišel k jedinérhu oknu srubu. Koně však neviděl. Opíraje se levou rukou o stěnu, doklopýtal ke dveřím a opatrně je otevřel. Zavrzaly, ale frkání neklidného koně je přehlušilo.

Farlaine vyklouzl ven a vydal se vlevo. Kráčel podél stěny, až dorazil k rohu. Vousáč osedlal svého hnědáka a nyní přistoupil k šedákovi. Valach nervózně popocházel a ržál.

„Jen klid, příteli,“ řekl vousáč a poplácal ho po krku. Položil mu na hřbet sedlo a pevně je přitáhl. Nakonec strčil Farlaineovu pušku do sedlového pouzdra a na hrušku pověsil revolverový opasek.

Farlaine se nepokoušel k němu dostat zezadu. Klidně počkal, až se vousáč vyšvihne na hřbet valacha, který uhnul a vrazil do prohnilého plotu ohrady.

„Však si na mě zvykneš, šedáku,“ zasmál se vousáč a levou rukou se chopil uzdy svého hnědáka. Nato vyjel.

Farlaine sevřel držadlo pohrabáče. Vousáč ho spatřil, když ve vzdálenosti deseti yardů míjel roh srubu.

V tom pohledu byl úžas a ohromení.

Farlaine dvakrát ostře hvízdl. Šedák radostně zaržál a postavil se na zadní. Vousáč se zřítil ze sedla na zem. Zatímco se pokoušel sebrat že země, dovrávoral k němu Farlaine a praštil ho pohrabáčem do hlavy.

Vyčerpán pustil pohrabáč na zem a přikročil k šedákovi.

„Hodný chlapec,“ pochválil ho a pohladil ho po nozdrách. Pak vytáhl ze sedlové kapsy želízka a nasadil je omráčenému banditovi na ruce.

Klekl si k němu a odepjal mu revolverový opasek, načež mu prohledal kapsy. Našel kožený váček, který obsahoval srolované svazky bankovek v hodnotě zhruba sto dolarů, dvoje zlaté kapesní hodinky a dva dámské prsteny.

Farlaine strčil váček do kapsy a připnul si opasek. Vousáčův opasek pověsil na hrušku svého sedla.

Když se obrátil, projela mu zády ostrá bolest. Slabost ho přiměla, aby si sedl na špalek, který stál vedle stěny srubu. Doufal, že bandita se brzy probere, protože neměl dost sil na to, aby toho obra zvedl do sedla. Navíc se musel co nejrychleji vydat na cestu, jelikož rána mu krvácela stále silněji.

Do Duranga to mohlo podle jeho odhadu být nějakých dvacet mil, ale pokud se chtěl vyhnout otřesům, musel jet krokem. Šance, že na někoho narazí už předtím, byla mizivá. Nacházel se sice v rezervaci Utů, ale indiáni stále kočovali. Musela by to být velká náhoda, aby potkal některou z loveckých skupin, jichž stále ubývalo, neboť v oblasti již nežila téměř žádná zvěř. Indiánská agentura ležela daleko na západě, mnohem dál než Durango, a on věděl, že tomu banditovi nesmí dát příležitost, aby využil jeho slabosti.

Náhle se ozvalo sténání. Desperát přicházel k sobě. Posadil se a udiveně pohlédl na želízka.

Jim Farlaine zatnul zuby a vstal. Přišel až na dva kroky k desperátovi.

„Máš smůlu,“ řekl. „Kdo jsi? A pročs po mně střílel? Důvěřoval jsem ti. Stačilo přece, abys mě omráčil.“

„Myslel jsem, že jsi zamaskovaný muž zákona,“ zavrčel obr. Zvedl spoutané ruce a dodal: „A to také jsi, že? Sledovali jste mě už měsíce. Můj náhradní kůň šlápl do krysí díry a zlomil si nohu. Musel jsem ho zastřelit a pak jsem našel tento srub. Dnes jsem chtěl dál. Doufal jsem, že za hranicí získám nového rezervního koně.“

„Takže ti šlo jenom o koně,“ řekl Farlaine a zavrtěl hlavou. „A Shaneova banda neměla koně nazbyt. Pověz mi, kdo jsi?“

„Sid Alderman,“ odpověděl bandita.

„Sid Alderman, který přepadl několik dostavníků,“ dodal Jim.

„Je mi líto, pane,“ zabručel desperát. „Vlastně to není můj styl někoho střelit do zad. Prostě jsem ztratil nervy.“

„To tě samozřejmě omlouvá,“ ironicky poznamenal Jim. „Nasedni na svého koně.“

Bandita poslechl. Farlaine rovněž vylezl do sedla a nechal jet Aldermana před sebou.

„Jedeme do Duranga,“ přikázal. „Podél břehu.“

Držel si pětiyardový odstup od bandity.

Ačkoli jeli pomalu, stále se o něj pokoušely mdloby a doslova mu hořelo čelo. Dostal horečku, která brzy přešla v zimnici. Jeho stav se rychle zhoršoval. Aldermanovi, který se často ohlížel, to nemohlo ujít.

„Do Duranga nevydržíš,“ prohodil desperát. „Proč neuděláme dohodu, která by pro nás oba byla výhodná? Ty mi sundáš ty zatracený pouta a já se ti postarám o ránu. Pak se rozdělíme. Ty pojedeš do Duranga a já zmizím za hranicí. To by přece byl dobrý obchod, ne?“

Farlaineovi se zajiskřilo v očích. „Asi mě máš za blbce, Aldermane,“ zavrčel. „Vím, co bys udělal. Vzal by sis mého koně a mě bys nechal ležet.“

„To určitě ne,“ durdil se bandita. „Omlouvám se, že jsem na tebe vystřelil. Byla to chyba, už jsem to pochopil. Kdybych tě nechal zhebnout, tak bych si proti sobě poštval zákon. Když ti ale pomůžu, tak pomůžu i sobě, chápeš?“

Farlaine cítil, jak mu těžknou víčka. Klátil se v sedle a jen stěží dokázal udržet oči otevřené. Aldermanovým slovům nevěnoval pozornost. Ten chlapík by mu dozajista vpálil kulku do hlavy. Proč by mu měl pomáhat? Nikdo o něm nevěděl a nikdo by ho ani nespojoval s mrtvolou u Animas River. Na to by mohli přijít jedině muži z Shaneovy bandy, a ti se o to nebudou pranic starat.

Jim Farlaine s sebou trhl, když se Alderman opět ohlédl a zavrtěl hlavou.

„Děláš chybu, člověče,“ podotkl. „Můj návrh pro tebe přece neznamená žádné riziko. Dřív nebo později spadneš ze sedla. Je to jenom otázka času. Tak proč se tak trápíš?“ Poté znovu pohlédl před sebe.

Farlaine musel připustit, že Alderman má pravdu. Byla to otázka času, a jistě ne příliš dlouhého. Lomcovala jím horečka a viděl jen rozmazaně. Každým okamžikem mohl ztratit vědomí.

A pak mu hlavou bleskla myšlenka, která pro něj možná znamenala záchranu.

„O.K., Aldermane,“ řekl. „Ještě jednou ti budu důvěřovat. Přesvědčils mě.“

„To je rozumné, člověče,“ řekl bandita, zasmál se a zastavil koně. „Nebudeš litovat. Své zbraně si můžeš nechat. Chci jenom přes hranici.“

Farlaine přijel k němu a předstíral, že hledá klíč k poutům. Alderman mu již nastavil ruce a spokojeně se usmíval.

Jim však náhle bleskově vytáhl remington, a než bandita stačil prohlédnout jeho trik, udeřil ho pažbou do hlavy. Desperát se bez hlesnutí zřítil z koně.

Farlaine strčil revolver do pouzdra a sesedl. Klekl si k Aldermanovi a odemkl mu pouta. To na pravé ruce mu nechal, druhé mu sňal a připnul si jej ke své levé ruce. Poté s banditou zatřásl.

Alderman přišel k sobě. Nejprve udiveně pohlédl na Farlaine a poté na želízka, které je nyní spojovaly. Nejprve mu cuklo ve tváři, pak se rozesmál.

„Co to má znamenat, člověče?“ pobaveně se zeptal. „Tíms přece dosáhl jenom toho, že se s tebou z koně zřítím i já. Všiml sis, že už ani nedokážeš logicky uvažovat?“

Jim mu neodpověděl. Místo toho zvedl ruku, chvíli ji podržel ve vzduchu, aby Alderman mohl vidět klíček k poutům, který svíral v prstech, a poté jej hodil do řeky. Žbluňk a klíček a zmizel.

„Ty ses musel zbláznit, člověče,“ hlesl obr.

„Tak poslouchej, ty zákeřný bastarde,“ řekl Farlaine klidným hlasem. „Teď už se mě nezbavíš. Buďto zhebneme oba, nebo tě najdou připoutaného k mrtvole. A pak si klidně vysvětluj nějakému muži zákona, co to znamená. Možná pak budeš uvažovat logicky, člověče! Můžeš přežít, jedině když přežiju já, rozumíš? Takže honem přemýšlej a hezky se o mě starej. Pak se za tebe přimluvím.“

Z kleteb a nadávek, které pak Alderman vychrlil, Jim Farlaine slyšel pouze část, protože se mu náhle zatmělo před očima a po chvíli upadl do bezvědomí.

+ + + + +

Sid Alderman nevrle hleděl na muže, který ho dokázal tak mistrovsky vyšachovat. Teď byla dobrá rada drahá. Lámal si hlavu nad tím, jak by se z té zapeklité situace dostal, ale na nic nepřicházel. Obě želízka byla spojena řetízkem. Vytáhl z Farlaineova pouzdra remington ráže 44, napnul řetízek a pokusil se jej rozstřelit, jenže jeho články byly příliš silné.

Těch pout ho mohl zbavit jedině kovář. Nejprve se tedy opravdu musel postarat o toho zatraceného chlápka. Náhle ho napadla spásná myšlenka. Do Duranga jet nemohl, protože místní muži zákona by mu jistě kladli nepříjemné otázky. Ale v okolí města bylo několik osamělých rančů a on už věděl, co tam lidem řekne.

„Podcenils mě, člověče,“ zavrčel a se spokojeným šklebem Farlaineovi stáhl revolverový opasek. „Pro mě za mě si můžeš po cestě klidně zhebnout. Já už se z toho dostanu.“

Přilákal svého hnědáka a vstal. Ačkoli byl velmi silný, stálo ho mnoho sil zvednout muže, který byl k němu připoutaný, do sedla a pak sám nasednout. Byl celý zpocený, když se mu to konečně podařilo. Pak přijel vedle valacha, avšak zvíře před ním ustoupilo. Vyrazil tedy, aniž měl šedého valacha pod kontrolou. Šedák klusal v odstupu za ním.

Byla to navýsost nepohodlná jízda. Pravou ruku musel mít položenou na

Farlaineově hrudi, poněvadž ji měl řetízkem spojenou s jeho levačkou. Aspoň že ten nemohl spadnout z koně.

Posléze Alderman dorazil řece a vjel do vody. Podstupoval přitom vysoké riziko, neboť když kůň náhle nedosáhl na dno a musel začít plavat, nesl dvojnásobnou zátěž, a to v silném proudu. Naštěstí na tom místě Animas River nebyla příliš široká. Na mělčině počkali na šedáka, a pak hnědák se dvěma muži na hřbetě vylezl na břeh.

Aniž se ohlížel na horečkou sužovaného muže, jehož osud mu byl zcela lhostejný, jel svižným klusem dál. Vůbec přitom nepomyslel na to, že tím velmi namáhá svého koně.

Po jedné hodině si Alderman všiml, že zvíře je unavené, přesto mu nedopřál odpočinku. Nechtěl znovu zvedat Farlainea do sedla.

Brzy hnědák začal klopýtat. Alderman zaklel. S pěnou u huby kůň zdolal ještě jeden kopec, ale nahoře se zastavil a zůstal stát.

Alderman pohlédl do širokého zeleného údolí, jemuž vévodil velký ranč. Po jarním shánění dobytka se na pastvinách pásly pouze březí krávy a telata. Kovbojové se zabývali vším možným. V jedné z ohrad zajížděli koně.

„Dokázali jsme to, starý,“ řekl Alderman, kopl hnědáka do slabin a vydal se dolů po svahu.

O půl hodiny později dorazil k ranči. Když projížděl mezi ohradami, přerušili kovbojové práci a pohlédli na něj. Alderman na ně přátelsky kýval a zastavil se u výběhu, kde stála skupina mužů. Díval se na jezdce, který zajížděl jednoho mustanga. Šiml divoce skákal po ohradě. Muži vykřikovali na jezdce, který při jednom skoku ztratil klobouk. Teprve nyní Alderman poznal, že to je dívka. Zakašlal, aby na sebe upozornil.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil. „Jmenuju se Dobbert. Kde tu najdu rančera?“

Z řady přihlížejících k němu přistoupil jeden mladý muž. „Je s předákem v domě,“ řekl. „Jsem Ray McCall, jeho syn.“

Alderman pozvedl spoutanou ruku. „Musím se zbavit těch želízek, aby tento muž mohl být ošetřen. Je to Sidney Alderman, hledaný za přepadení dostavníků. Ztratil jsem klíč při brodění přes Animas River.“

McCall na něj stále hleděl nedůvěřivě.

„Vy jste federální maršál?“ otázal se.

Alderman zavrtěl hlavou. „Já jenom zbavuju lidi, jako jste vy, takového ksindlu, jako je on. Stačí?“

Ray McCall poslal jednoho kovboje k hlavnímu domu, aby informoval jeho otce. Poté naznačil dvěma dalším kovbojům a Aldermanovi, aby hoj následovali. Obešli dům a dorazili ke kovárně. Tam Farlainea sundali z koně a odnesli ho dovnitř. Alderman se musel sehnout, když Farlainea položili na zem vedle kovadliny.

Kovář byl obdobně mohutný jako Alderman. McCall mu vysvětlil, o co jde, a kovář se dal do práce. Právě se mu podařilo přeseknout řetěz, když do kovárny vstoupili dva muži. Jeden z kovbojů položil Farlaineovu ruku na kovadlinu, aby mu kovář mohl rozštípnout kovovou manžetu.

Ray McCall kývl na oba muže, kteří právě přišli, a řekl: „Můj otec a náš předák Vince Clayborn. To je pan Dobbert, tati.“

Muži zvedli ruce na pozdrav. Rančer byl vysoký, štíhlý muž se sympatickým úsměvem. Tak padesátník, přesto ale ještě neměl šediny. Předák mohl být zhruba stejně starý, avšak byl o něco menší. Jeho vlasy již prokvétaly.

Přistoupil ke kovadlině. Farlaine ležel na břiše. Clayborn si k němu klekl a pohlédl na díru od kulky ve vestě.

„Pojď se podívat, Jacku,“ zavolal na rančera.

McCall k němu přistoupil a též poklekl. Ačkoli Alderman stál jen dva kroky od něj, nerozuměl z jejich tichého rozhovoru ani slovu. Když vstali, sňal kovář konečně Farlaineovi kovovou manžetu ze zápěstí.

„Přeneste ho do noclehárny,“ řekl McCall kovbojům a obrátil se na muže, který ho přivedl. „Ty pojedeš do města, Berte, a přivezeš doktora. Měl by si pospíšit, protože ten muž ztratil hodně krve a nemusí dlouho vydržet. A přiveď sem i šerifa. Pan Dobbert si určitě zaslouží odměnu, která je vypsaná na Aldermana.“

Bandita s úsměvem mávl rukou. „To nebude nutné, pane McCalle. Šerif má určitě na práci důležitější věci. Zastavím se u něho, až pojedu do Duranga.“

Rančer se na něj usmál. „Po těch útrapách jistě přivítáte vydatnou večeři a drink. Moc by nás všechny zajímalo, jak jste toho nebezpečného chlápka dostal.“

Poté odešel za kovboji, kteří odnášeli Farlainea. Předák v kovárně zůstal a přihlížel, jak kovář zbavuje Aldermana – pravého Aldermana – manžety. Poté přišla hezká dívka a kývla na banditu.

„Zlomilas toho mustanga?“ otázal se jí předák.

„Prohráls pět dolarů, tati,“ odvětila se smíchem. „Kdy už konečně přestaneš sázet na můj neúspěch?“

„To je moje dcera Susanna,“ představil dívku Vince Clayborn. „Jezdí lépe než naši nejlepší kovbojové, a jestli to tak bude pokračovat dál, tak mě přivede na mizinu.“

„Těší mě,“ řekl Alderman, uklonil se a změřil si ji pohledem. Neustále si přitom masíroval zápěstí.

„Pojďte, pane Dobberte,“ vyzval jej Clayborn a položil Susanně ruku na rameno. „Váš hnědák by si měl trochu odpočinout. Je na pokraji zhroucení.“

Poté opustili kovárnu a obešli rančerův dům. Alderman se podrobil přáním rančera, aby nebyl nápadný. Věděl, že to určitě bude trvat dobrou hodinu, než bude moct přijet šerif. Do té doby bude mít jistě příležitost se vypařit. Zkasírovat prémii za sebe sama nepřipadalo v úvahu. Snadno ho přitom mohli odhalit. Svoboda byla důležitější než pár dolarů. Byl dokonce ochoten ledacos obětovat, aby jeho historka vypadala věrohodněji.

„Napadlo mě, že Alderman ještě musí mít po kapsách kořist z posledního přepadení,“ řekl Claybornovi. „Je to kožený váček. Byl byste tak laskav a řekl vašim kovbojům, ať ho zajistí?“

Clayborn přikývl a pověřil tím jednoho ze svých mužů. Jack McCall a jeho syn Ray již banditu očekávali na verandě svého domu. Rančer mu podal ručník a mýdlo a ukázal na studnu.

„Jistě se chcete osvěžit,“ poznamenal. „Jídlo už je hotové. V poledne máme vždycky brambory, které nám zůstanou z předchozího dne. Steaky jsou pochopitelně čerstvé.“

Alderman poděkoval a přišel ke studně. Důkladně se umyl, přičemž si spokojeně pohvizdoval. Všechno zatím šlo jako po másle. Byl to dobrý nápad. Po jídle okamžitě vyrazí k hranici. Nejradši by si přivlastnil Farlaineova valacha, ale to bylo příliš nebezpečné. Kůň by se mu jistě vzpíral a byl by zmíněn na zatykačích, pokud by se jeho majitel probral. Když se Alderman vrátil na verandu, bylo již prostřeno.

Pořádně se najedl. Dal si dva steaky, kopec brambor s vejci a jablkový koláč. Po drinku musel rančerovi a jeho rodině povědět, jak dopadl nebezpečného zločince.

Vylíčil jim, jak na Farlainea natrefil ve srubu.

„Zakopl jsem o práh, proto mě minul,“ poznamenal. „Když jsem na něj vypálil, právě se otáčel, chtěl běžet ke koním. Tak se stalo, že jsem ho zasáhl zezadu.“

„Ale proč jste se k němu připoutal?“ zeptal se ho mladý McCall.

„Aby nemohl spadnout z koně,“ odpověděl bandita.

To znělo věrohodně. Zatímco se Alderman bavil s McCallem o ranči, Clayborn na chvíli zmizel. Když se vrátil, doprovázeli ho dva mohutní kovbojové, kteří se opřeli o zábradlí.

Clayborn, který nenosil revolverový opasek, se předklonil a řekl: „Znám ten starý srub, pane Dobberte. Patřil jednomu osadníkovi, který při koupání v řece omdlel a utopil se. Ten dům stojí na východním břehu. Proč jste jel sem? Nebylo přece jednoduché přebrodit řeku. Muselo vám to zabrat hodně času. A vy jste přece chtěl toho muže přivézt k lékaři a ohlásit jeho dopadení šerifovi, abyste mohl dostat prémii za jeho hlavu. Jako lovec lidí přece žijete z těch odměn. A nejkratší cesta do Duranga vede po východním břehu. Proč jste riskoval to životu nebezpečné brodění?“

Ta otázka Aldermana zaskočila a přivedla jej do rozpaků.

„No,“ prohodil a olízl si rty, „chtěl jsem ještě před cestou, aby se koně napili. Při tom se valacha zmocnil proud a strhl ho s sebou. Bylo by škoda ztratit takové krásné zvíře. Vydal jsem se za ním, a tak jsme se dostali na druhý břeh.“

Vince Clayborn zavrtěl hlavou. „Proč nám vyprávíte takové nesmysly, pane Dobberte?“ řekl klidným hlasem. „Animas River je až do půlky mělká. Tak daleko koně do řeky nikdo nepustí. Kromě toho nechápu, proč se někdo po tom, co netrefí, dá na útěk a nevystřelí místo toho podruhé. To je přece nějaké divné, nemyslíte?“

„Chcete snad říct, že jsem lhář?“ ohradil se Alderman.

„V žádném případě, Dobberte,“ odpověděl předák. „Přeji si jen, abyste to, co jste nám tady povyprávěl, řekl i šerifovi. Chápejte. Objeví se u nás dva lidé připoutaní k sobě. Jeden z nich tvrdí, že je lovec lidí, a označí toho druhého za banditu. Ten druhý, ale není schopen na to něco říct. Až se to všechno vysvětlí, tak se vám rád omluvím. Do té doby si ponechám váš revolverový opasek.“

Alderman zbledl. Vyskočil a převrhl přitom židli. Než však mohl sáhnout po revolveru, namířili na něj oba kovbojové kolty. Jeden mu odepnul opasek a podal jej předákovi.

„Není to trochu předčasné, Vince?“ otázal se Jack McCall.

„Opatrnosti není nikdy nazbyt, Jacku,“ odvětil předák. „Víš, že lovce lidí nemám zrovna v lásce, ale to je jedno. Nemám rád ani ty, které loví. Ale i tento zraněný bandita má právo být vyslyšen. Něco se mi na tom nelíbí, Jacku.“ Obrátil se na oba kovboje a dodal: „Jste mi za pana Dobberta zodpovědní. Jestli se vám ztratí, tak si můžete sbalit své věci. Rozuměli jste mi?“

„Naprosto, Vincei,“odpověděli jako jeden muž a usmáli se při tom. Aldermanovi se stáhl žaludek.

+ + + + +

Farlaineovi se zdálo o překrásném andělovi s dlouhými světlými vlasy. Náhle jej drsné mužské hlasy vrátily do reality.

„Přišel k sobě, šéfe.“

Teprve nyní si uvědomil, že nesní. Ležel na pryčně v kovbojské noclehárně a oonen blond anděl byl z masa a kostí. Byla to hezká dívka, která stála uprostřed skupiny mužů v nohou pryčny a dívala se na něj svýma velkýma očima. Usmál se a pokusil se posadit, ale dopadlo to žalostně. Se sténáním kleskl zpátky na pryčnu.

Sklonil se k němu vysoký, štíhlý muž. „Jmenuju se Jack McCall, Aldermane.“

Farlaine zavrtěl hlavou. „Já jsem Farlaine,“ řekl.

„Farlaine?“

Ten hlas patřil jinému muži, který McCalla odstrčil stranou. Měl široký, sympatický obličej a světlé, bystré oči. Farlaine poznal šerifskou hvězdu na jeho prsou.

„Jsem šerif Ballard z Duranga,“ řekl muž zákona. „Jestli jste opravdu federální maršál Jim Farlaine, tak mi podejte hlášení.“

Jim Farlaine přikývl. „Jedu z Bloomfieldu, šerife. Poprosil jsem šerifa

Connakera, aby vám poslal telegram.“

„Moment,“ zarazil ho šerif a rozhlédl se. „Přiveďte toho druhého chlapíka.“

Jeden z kovbojů odešel pryč.

„Poprosil jsem vás, abyste uvědomil eskortu z Fort Lewisu, která jela pro majora Conklyna,“ řekl Farlaine šerifovi.

Jason Ballard přikývl a pohlédl na McCalla. „To na chlup souhlasí, Jacku. Co se stalo, když jste opustil Bloomfield?“ otázal se Farlainea.

Jim je zpravil o pronásledování Shaneovy bandy a o tom, jak ve srubu narazil na Aldermana. Když se dostal k závěru, vstoupili do noclehárny dva kovbojové a postrčili k pryčně Sida Aldermana. Jason Ballard mu sdělil, že je zatčen, a nasadil mu pouta. Bandita vrhl na Farlainea nenávistný pohled.

Šerif kývl na Farlainea. „Přeji vám brzké uzdravení, Farlaine, „ řekl. „Vojenská eskorta se vydá na cestu zítra brzo ráno.“

Poté si šerif sáhl na okraj klobouku a spolu s banditou odešel pryč. Jack McCall přidělil šerifovi dva kovboje a dalším mužům nařídil, aby Farlainea odnesli do jeho domu.

„Ale nezabijte ho přitom, chlapci,“ upozornil je s úsměvem.

Když ho přenášeli, Farlaine opět upadl do bezvědomí.

+ + + + +

O šest týdnů později už Farlaine opět seděl v sedle. Na první vyjížďce, při které ho doprovázel jeho „plavovlasý anděl“, který mu ukazoval ranč MC, jel opatrně. Susanna Claybornová byla dcerou předáka. Jim Farlaine o Claybornovi již slyšel. Tento pistolník byl známou osobností Oregonu. Kvůli dceři opustil domov, aby unikl neustálým výzvám na souboj, které mu předhazovali horkokrevní mladíci.

Farlaine se na ranči cítil jako doma. Všichni, od bosse až po posledního muže, tam s ním jednali přátelsky a s respektem. Litoval jen, že kvůli zákeřnému činu Sida Aldermana ztratil stopu Shaneovy bandy.

Stále častěji pokradmu pozoroval Susannu Claybornovou. Ta jinak tak živá a veselá dívka byla toho dne neobvykle vážná a zamlklá. Také její otec byl skoupý na slovo.

Dorazili k tůňce na kraji lesa u úpatí kopce v západní části údolí. Susanna Claybornová seskočila ze sedla a posadila se do trávy. Farlaine též sesedl. Mustang s šedákem odběhl k tůni, aby se napili.

Dívka utrhla stéblo trávy a začala jej žvýkat.

„Změnila jste se, Susan,“ řekl Jim. „Také váš otec je stále zamlklejší. Ptám se, jaké starosti, může mít tak krásná dívka, která si zanedlouho vezme rančerova syna?“

„Dělám si starosti o to, jak se vyvinou věci ve městě, Jime,“ řekla a s vážnýma očima na něj pohlédla. „Táta teď do Duranga nejezdí rád.

Prý se tam už sjíždějí pistolníci. Nechápu, jak někdo může udělat ze zabíjení druhých obchod, a co hůř, že pro to najde dost šílenců.“

Farlaine přikývl. „Takže to je ten důvod. Dovolíte mi, abych si zakouřil?“

Mlčky přisvědčila a zamyšleně se zahleděla před sebe. Také Farlaine přemýšlel, zatímco si zapaloval doutník. Už tři týdny se na ranči nehovořilo o ničem jiném, než o velké střelecké show, kterou chtěl v Durangu uspořádat jistý William Porter, majitel tančírny Eldorado. Jeho plán byl čirým šílenstvím.

Jeho inzeráty ve všech novinách Západu přilákaly do Duranga pistolníky, kteří tam měli bojovat o cenu v hodnotě pěti tisíc dolarů. Všem zúčastněným měl být losem určen soupeř a vylučovacím systémem se mělo dospět až k finále, jehož vítěz měl získat onu vysokou prémii.

Právní klička zabránila šerifu Ballardovi plánovaný spektákl zakázat. Porter přijal zásadu, že střelec, který by svého soupeře zabil, měl být diskvalifikován. A proti šerifově záměru pistolníkům jednoduše znemožnit přístup do města se zase postavili jeho občané. Pochopitelně je v tomto protestu podporovali i dělníci Denver & Rio Grande Railroad, kteří si tu akci nemínili nechat ujít. Navíc právě v těch týdnech vypršelo Ballardovo čtyřleté funkční období a město stálo před volbami šerifa. Pokud by se Ballard postavil proti plánované střelecké soutěži, mohl si být jist, že nebude znovu zvolen.

Farlaine potáhl z doutníku.

„Táta si myslí, že to nemůže dobře dopadnout,“ řekla Susanna. „V zápalu boje ti chlapi zapomenou na všechny podmínky soutěže. A těch pět tisíc dolarů při tom bude hrát jen druhořadou roli. Mnohem důležitější pro ně bude, aby se stali nejlepšími střelci Západu. Vítěz bude zahrnut nabídkami na špinavou práci a vydělá si při tom mnohem víc než těch pět tisíc.“

Farlaine přikývl. „Máš pravdu, Susan. Ne všichni pistolníci jsou jako tvůj otec, který sahá po zbrani, jen když je ohrožen jeho život. Mnozí se nechávají najímat rančery a zabíjejí lidi, které předtím nikdy nepotkali. Jiní jsou zase přehnaně ješitní. I já se bojím, že při té show zapomenou na všechna pravidla. Nemyslím si ale, že by někdo vyzval tvého otce, navíc když by z toho neměl ani cent.“

„Opravdu jste o tom přesvědčený?“ pochybovačně se zeptala Susan. „Táta si myslí něco jiného. Včera vytáhl z truhly své staré zbraně a trochu si s nimi zacvičil. To nedělal už léta. Mám strach, Jime.“

Položil jí ruku na rameno a řekl: „Důvěřujte mu, Susan. Je to moudrý a rozvážný muž. To dokazuje už to, že se vyhýbá městu.“

Povzdechla si a vstala. „Jenže právě teď je v Durangu. Jel tam vyzvednout Claire McCallovou k vlaku.“

Farlaine se též zvedl. Nasedli na koně a vrátili se k ranči. Tam na ně čekal štíhlý muž. I přes jeho oblečení bylo jasné, že je to indián.

Jim Farlaine byl rád, že ho vidí. Znal ho už dlouho, od chvíle, kdy při pronásledování jednoho vraha zajel do rezervace Utů. Tento Uta mu tenkrát zachránil život. Od té doby se setkali vždy, když tudy projížděl. Jim také doporučil zodpovědným mužům v Denveru, aby dotyčného Utu jmenovali zástupcem federálního maršála a nasazovali ho v případech, kdy se jednalo o zájmy indiánů v jejich rezervacích.

„Ahoj Tuscaroro,“ pozdravil rudocha a seskočil z koně. „Jak to vypadá ve městě?“

„Po Nicolasu Shaneovi ani stopy,“ odpověděl Uta. „Šerif nevěří, že je ještě ve městě. Objevili se dva další pistolníci. Jeden z nich se jmenuje Ernie Peel, je to takový zrzavý a pihovatý mladík. Tomu druhému se přezdívá Nevada.“

Farlaine si zahvízdl. „Jim Brack z Nyaly v Nevadě. S Garym Tolmanem a Johnem Gillbusterem, kteří přijeli už dřív, bude Porter mít ve své soutěži tři opravdové hvězdy. Ten Peel je asi nějaký horkokrevný fanfaron, který chce získat pistolnickou slávu. Ta věc se mi nelíbí, Tuscaroro. Vůbec nechápu, co si od toho Porter slibuje.“

„Ve městě už visí plakáty,“ řekl indián. „Jenom datum té show ještě chybí. Má se konat míli na sever od města. Tam je mezi kopci místo, kde tu soutěž budou lidé moct pohodlně sledovat. Navíc se vstup tam dá snadno kontrolovat. Lístek má stát jeden dolar.“

Farlaine přikývl. „To je právě to, Tuscaroro. Porter si tak může vydělat jenom pár set dolarů. To mu v žádném případě nebude stačit na prémii, kterou vypsal. Prodělá přitom balík peněz. Musí v tom být nějaká finta, nebo má Porter tolik peněz, že si může dovolit vyhodit pět tisíc dolarů z okna?“

Indián pokrčil rameny. „My indiáni často nerozumíme skutkům bílého muže,“ poznamenal. „Mám dál hledat Shanea?“

„To by nemělo moc smysl,“ odvětil Jim. „Spíš dávej pozor na toho Portera. Snad na něco přijdeš. Já se v Durangu objevím nejpozději do dvou týdnů.“

Tuscarora se obrátil a odjel. Jim hleděl za ním a všiml si přitom obláčku zvířeného prachu severně od ranče.

Byl to Vince Clayborn s bryčkou typu Columbus-Buggy taženou dvěma koni. Doprovázeli je kovbojové z ranče.

Vedle předáka, který měl v rukou opratě, na kozlíku seděla atraktivní mladá žena v městských šatech. Vince zastavil před domem. Z ohrad k domu přijeli zbylí kovbojové. Když žena slezla na zem, zvedli kolty, zavýskali a zamávali klobouky a přivítali ji střílením do vzduchu.

„Ahoj, chlapci!“ zvolala dívka a poslala jim vzdušné polibky.

Z verandy sešli Jack a Ray McCall a objali se s ní. Poté jí rančer představil Farlainea. Usmála se a nečekaně pevně mu stiskla ruku.

„Vince mi o vás vyprávěl,“ řekla. „Těší mě, že vás poznávám.“

„Potěšení je i na mé straně, madam,“ odvětil Farlaine a smekl klobouk.

Claire objala Susan a políbila ji. „Denver je vzrušující město, ale já jsem ráda, že jsem znovu doma. Mám ti toho tolik co říct.“

Farlaine zůstal venku, když ostatní šli dovnitř. Vince Clayborn setrval s ním.

„V Durangu jsem viděl jednoho starého známého,“ řekl vážným hlasem. „Slyšels někdy o Tonym Grimaldim?“

Farlaine se zašklebil. „Znám ho, Vincei. Je to pěkný ksindl. Dává svůj revolver do služeb kohokoli, bez toho, že by se nejdřív ptal. Vypadá to, že v Durangu nastanou těžké časy.“

„Před dvěma lety jsem s ním měl spor,“ povzdechl si Vince. „Došlo i na kolty. Měl jsem ďábelské štěstí, že jsem ho trefil jako první. S levákem je to vždycky tak. Bylo to v Idahu. Odjel jsem tenkrát se Susannou dřív, než se vykurýroval.“

„Viděl tě?“

Vince zavrtěl hlavou. „Ne, ale dřív nebo později se zřejmě potkáme. Jako předáka tohoto ranče mě má práce často zavede do města. Nemůžu se přece věčně skrývat. Slyšel jsem, že na cestě ao Duranga jsou už i Lester Myram a John

Gillbuster. Porter tak nalákal do své show už šest mužů. Hledá ještě dva.“

„Pak by měl čtyři páry,“ podotkl Farlaine. „Divím se, že si ještě nevzpomněl na tebe.“

„Asi s tím za mnou ještě přijde,“ zabručel Vince. „Každý tady ví, že spořím na svůj vlastní ranč. Jack McCall mi chce prodat kousek země na jihu údolí. Chtěl bych chovat koně. Pět tisíc dolarů by byl hezký kapitál do začátku.“

Farlaine s sebou trhl. „Snad si nezahráváš s tím, že by ses toho nesmyslu zúčastnil?“

Clayborne zavrtěl hlavou. „Jenom jsem tak nad tím přemýšlel. Susanna by mi to nikdy neodpustila. Ne, Farlaine, ty časy už jsou pryč. Nikdy jsem nesahal po zbrani rád. Ještě dva tři roky budu jezdit jako předák a pak budu mít dost peněz na ranč. Půjdeš se mnou dovnitř?“

„Jen jdi, Vincei,“ řekl Jim. „Přijdu později, nebudu je teď rušit, je to rodinná záležitost. Co vlastně Claire McCallová dělala v Denveru?“

„Učila se tam u svého strýce účetnictví,“ řekl Clayborn. „Kromě toho i vaření a hru na klavír, aby se s ní muž, který si ji vezme, cítil dobře. O dobytku a koních ví víc než leckterý kovboj na ranči. Její návrat bude pro muže v Durangu velkou událostí. Není to jenom hezké děvče. Je to ta nejlepší partie široko daleko.“

Poté vyšel na verandu a vstoupil do domu.

Farlaine musel připustit, že na něj Claire udělala dojem.

+ + + + +

Po večeři oslavovali návrat Claire domů. Kovbojové popíjeli u ohně před domem a i whisky a pivo z velkých soudků, které Vince přivezl z Duranga, a kuchař opékal vola.

Byl to nádherný večer. Lehký vánek přinesl vůni trávy. Jim seděl s rodinou a Claybornovými na verandě a naslouchal vyprávění krásné Claire, která jim s temperamentem sobě vlastním líčila společenský život v Denveru. Vládla dobrá nálada.

Jeden kovboj přinesl kytaru a začal hrát. Hovor ustal a všichni se zaposlouchali do jeho hry. Když spustil „Oh my Darling Clementine“, začali jeho druhové zpívat. Jméno Clementine při tom nahradili „little Claire“.

Dívka byla lehce opilá a s okouzlujícím úsměvem jim naslouchala. Doslova zářila štěstím. Když kytarista dohrál, zatleskala mu ze všech nejhlasitěji. Poté pohlédla na svého otce.

„O víkendu všichni pojedeme do města, ne, tati?“ otázala se. „V Durangu už se všechno chystá na tu velkou show. Na nádraží visí girlandy.“

„Pane Bože,“ povzdechl si Jack McCall. „Na to jsem nepomyslel.“ Nato se obrátil na Jima Farlainea.

„Příští pondělí je 4.července, Den nezávislosti. To bude v Durangu veselo. Město bude slavit poprvé od svého založení loňského roku.“

„Tak co, tati?!“ naléhalo děvče. „ Oslavíme to tam všichni společně?“

McCall s úsměvem pohlédl na Farlainea. „Ptá se, jako by to záleželo na mně. Chce, abych si zachoval tvář. Ve skutečnosti si přitom vždycky prosadí svou, bez ohledu na mě. Cítíte se dost silný na to, abyste se k nám mohl připojit?“

„Na to, abych si tam dal jedno pivo, mám sil habaděj,“ odvětil Jim.

Spokojená Claire zatleskala. „Fajn! Pak tam tedy pojedeme všichni. Budeme tam tři dny jenom slavit. Oblečeme si nové šaty, Susan, které jsem přivezla z Denveru. Už se nemůžu dočkat.“

Tak se tedy Jim Farlaine měl do Duranga dostat dřív, než si původně myslel.

+ + + + +

V následujících dnech si Farlaine povšiml, že Claire záměrně vyhledává jeho společnost. Od Susan Claybornové se dozvěděla, jakým způsobem se dostal na ranč MC. Farlaine měl pocit, že v něm vidí tajemstvími opředeného dobrodruha. Byl sice zvyklý na to, že přitahoval ženy, ale neskrývaný zájem a sympatie Claire jej rozrušily.

Cítil, že Claire by mu mohla totálně zamotat hlavu a připravit ho o rozum. Claire sice byla plnoletá, ale on si s ní nechtěl nic začínat. Uvědomoval si, že za ten krátký čas se se mezi nimi nemůže vytvořit pevný vztah, a navíc se nechtěl Jacku McCallovi odvděčit za pohostinnost tím, že by svedl jeho dceru.

Když byli o samotě, viděl, že to na něj zkouší všemi ženskými triky. Při jedné vyjížďce si rozepnula horní knoflíky blůzy tak, že jí mohl vidět ňadra. Navíc se pohybovala se vzrušující kočičí ladností. Claire kolem něj kladla rafinované pasti a on měl co dělat, aby se jim vyhnul.

Na jeho zdrženlivost reagovala rozdílně. Někdy zlobně, někdy posměšně, jindy zase s úsměvem. Dokonce ani přítomnost Susan Claybornové jí nezabránila v tomto svádění. A jelikož Susan vařila a pomáhala i s dalšími pracemi, beztak na ně neměla mnoho času.

Jim tak byl nakonec rád, když nadešla sobota. Poněvadž v Durangu bylo mužů víc než dost, doufal, že pozornost této neodbytné dívky přitáhne někdo z nich.

To ještě Claire McCallovou neznal.

+ + + + +

Pozdě odpoledne 2.července přejeli po mostě přes Animas River. Bryčku, v níž se vezly obě dívky, doprovázelo téměř celé mužstvo. Pouze čtyři kovbojové zůstali na ranči. V příštích dnech je měli jiní muži vyměnit, aby se i oni mohli zúčastnit oslav Dne nezávislosti.

Cesta vedla kolem několika dřevěných domů. Vince Clayton vysvětlil Farlaineovi, že to jsou podniky pro pány. Farlaine si všiml, že předák není ozbrojen.

Poté minuli nádraží. Pozemky za ním si nárokovala železnice Denver & Rio Grande Railroad.

Teprve za železničním skladištěm začínalo vlastní město. Hlavní ulice byla v podstatě prodloužením cesty, po které jeli. Nejprve zamířili ke stáji, kde nechali koně a rozdělili se. Kovbojové se vydali do ulic na vlastní pěst, zatímco dívky zůstali s Jackem a Rayem McCallovými. Předák se připojil k Farlaineovi, který chtěl navštívit šerifa. Později se všichni měli setkat v tančírně.

Ulice byly slavnostně vyzdobené a plné lidí. Vítr povíval s nápisem „První Den nezávislosti v Durangu“, který visel nad Main Street. Ulicemi táhly halekající skupiny již notně opilých železničních dělníků.

Oba muži se museli prodírat davem a oddechli si, když konečně dorazili k šerifově úřadovně. Jason Ballard tam právě debatoval s malým, elegantně oblečeným mužem. Zdobil ho plnovous a na nose měl brýle.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil je Ballard a obrátil se k štíhlému mladíkovi, který stál vedle vousáče.

„Je mi líto, pane Peele, ale slyšel jste to. Jestli vás pan Porter nechce, tak je to jeho věc. Nemohu mu nic nařizovat.“

„V novinách se přece jasně píše, že se může přihlásit každý plnoprávný občan. Nemáte právo mě vyloučit.“

Porter si sňal brýle a promnul si oči. „Mějte přece rozum, Peele,“ řekl. „V Durangu jsou teď čtyři známí pistolníci, kteří se chtějí účastnit mé show. Z toho dva se odmítli proti vám postavit, pokud byste k nim byl vylosován do dvojice.“

„To přece nemůže být pravda!“ rozesmál se Peel. „Radši se na ně vykašlete, Portere. Jsou to staří chlapi, kteří by měli kolty pověsit na hřebík. Bojí se, že bych je porazil a oni by přišli o svou pistolnickou pověst. Kdo jsou ti dědci?“

Porter si opět nasadil brýle. „Vy jste ale pošetilý, Peele. Teď už vím, proč se zdráhají vám postavit. Raději byste měl držet jazyk za zuby, příteli. Ti dva dědci jsou totiž Nevada a Gillbuster.“

„Neuvěřitelné,“ prohodil zrzavý mladík a zavrtěl hlavou. „U Nevady ještě chápu, proč couvl. Táhne mu na čtyřicet. Ale John Gillbuster? To jsou doopravdy všichni Texasani jenom mluvkové?“

Vince Clayborn si odkašlal a zahákl palce za opasek. „Dovolíte mi otázku, pane Peele?“ řekl, přičemž zvláštní důraz položil na slovo „pane“.

„A kdo jsi ty, dědku?“ opáčil mladík.

„To je Vince Clayborn z Oregonu, ty nafoukaný skřete!“ vykřikl šerif Ballard.

Vince mávl rukou. „Nech ho být, Jasone. Nažvaní toho za dva Texasany.“ Pohlédl na Peela a dodal: „Muži jako John Gillbuster a Nevada se tohoto podniku zúčastní jen proto, že chtějí zjistit, kdo z nich je rychlejší. Nechtějí se zranit nebo dokonce zabít. Na to střílejí příliš dobře. Jejich pověst vznikla v pistolnických soubojích proti psancům, když byli přinuceni tasit zbraň. A přirozeně jim jde i o peníze. Aby si vydělali pět tisíc, tak by se museli nechat najmout do dvou, tří válek na prérii, a navíc by přitom riskovali, že je někdo sejme ze zálohy. To jim při této show nehrozí. Jsou vystaveni pouze jednomu nebezpečí – že je nějaká horká hlava, jako jste vy, trefí do břicha. Ti nepřišli do Duranga proto, aby tu skončili na místním hřbitově. Rozumíte? Nevyhýbají se vám proto, že se vás bojí. Klidně by vás zvládli, i kdyby museli vytáhnout kolt levou rukou z holínky.“

Peel přikývl a jedovatě se usmál. „Tak Vince Clayborn ještě žije. Kdo by si to byl pomyslel? Naposledy jsem o vás slyšel před rokem nebo dvěma. Už nenosíte zbraň, jak vidím. Tomu ve vašem věku říkám rozumný přístup k životu. Mluvil jste hezky, jen co je pravda. Má to jen jeden háček. Počet zářezů na pažbě koltu nic neříká o pevné ruce střelce. Mohu vám na místě dokázat, že trefím minci vyhozenou do vzduchu. Nevada a ten Texasan se o svá břicha nemusí bát.“

Než se k tomu mohl někdo vyjádřit, vstoupil do úřadovny muž. Nechal otevřené dveře a vpustil dovnitř mohutného psa, který připomínal vlka. Zapískal a obrovité zvíře velké jako tele si sedlo, až zaduněla prkna podlahy.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil muž a dodal: „Ohó, sním či bdím? Vince Clayborn v Durangu? To se mi snad jen zdá!“

Zatímco se oba muži srdečně vítali, dřepl si Jim k psovi a poplácal jej po krku.

„Ahoj, Bucku,“ řekl s úsměvem. „Jestli ještě budeš růst, tak tě ocejchují a pošlou vlakem na Východ.“

Muž odstoupil od Vince a otočil se. „Ten tu ještě chyběl. Vy jste mi přece od Amarilla dlužný revanš, Farlaine. Vzpomínáte si?“

Farlaine vstal a podal mu ruku. „Jak bych na tu partii mohl zapomenout, Lesi. Jsem rád, že vás zase vidím.“

Mladý Peel pohlédl na cizincův revolver, jednočinný kolt s dvanáctipalcovou hlavní v pouzdře, které nebylo připnuto k opasku. Chyběla mu chlopeň, takže ke střelbě ho stačilo jen pozvednout – ani nemusel zbraň z pouzdra vytahovat.

„Lester Myram,“ s takřka nábožnou úctou hlesl Peel.

Vince Clayborn pistolníka seznámil s ostatními. William Porter celý zářil, když si s Myramem podával ruku.

„Zúčastníte se show, pane Myrame?“ otázal se. „Jsem pořadatel. Nyní již opět doufám, že se show nescvrkne na miniturnaj.“

Myram mávl rukou. „Jen pomalu, pane Portere. Ještě jsem se nerozhodl. Nejdřív chci vědět, jestli do Duranga přijel i Gilly.“

Clayborn přikývl. „Texasan je tady, Lesi.“

Pouze Vince s Farlainem věděli, že Myram a Gillbuster jsou přátelé.

„A jak to s ním vypadá?“ otázal se pistolník.

Clayborn pokrčil rameny. „Zdá se, že on i Nevada do toho nesmyslu půjdou. Náš mladý přítel byl z klání vyloučen hned na začátku. Nechcete se snad postavit proti němu?“

Lester Myram přikývl. „Rozumím! Kdo dál tu je?“

„Gary Tolman a Tony Grimaldi,“ odvětil Porter. „A pak se přihlásil ještě nějaký Cushman, ale u toho platí to samé, co u tohoto mladého muže. Je to ještě…“

„…zelenáč,“ dokončil Myram jeho myšlenku. „Pokud do toho půjdu, tak nás bude pět. Co je s tebou, Vincei? To, čemu ty říkáš nesmysl, je přece jenom zábava.“

„Znáš mě, Leši,“ odvětil Clayborn a zavrtěl hlavou. „Dal jsem Susanně slovo a dodržím ho. Vážně si myslíš, že to bude zábava? Jsi si jistý, že Tolman s Grimaldim budou dodržovat pravidla?“

„Věřím v to,“ odtušil pistolník. „Jestli je diskvalifikují, nedostanou ani cent.“

„Abys v té době ještě žil,“ varoval ho Clayborn. „Třeba se na tu prémii vykašlou, když se na ně potom budou nabídky jenom hrnout.“

„Ale Vincei, stačí přece spadnout ze schodů a zlomíš si vaz,“ usmál se Myram. „Neber to tak vážně. O.K., pane Portere, můžete se mnou počítat!“

„Pak budete mít po dobu soutěže stravu a ubytování zadarmo, pane Myrame,“ řekl spokojený majitel tančírny.

Farlaine na něj pohlédl a poznamenal: „Jak jste vlastně na to s tou střeleckou show přišel, pane Portere? Ta prémie pro vás přece znamená ztrátu. Nějak se mi to nezdá.“

Farlaine měl pocit, že tou otázkou vousáče dokonale zaskočil. Porter si odkašlal a začal si upravovat brýle. Poté se přinutil k úsměvu.

„Na ten nápad jsem nepřišel já,“ odpověděl. „Stojí za tím člověk, který chce zůstat inkognito. Je nesmírně bohatý a může si dovolit věnovat pět tisíc dolarů. Až bude stanoveno datum té show, přijede do Duranga, aby soutěži přihlížel. Nějaké peníze ale vydělám za vstupné, pane Farlaine, taková ztráta to zase nebude. Nemáte chuť se podílet na organizaci? Nebo byste si rád zastřílel?“

Myram na Farlainea s úsměvem pohlédl a řekl: „Neblázni, člověče. Jestli se přihlásíš, tak okamžitě končím. Na tom bych nemohl vydělat.“

Porter s Peelem si Farlainea nevěřícně měřili pohledem.

„Farlaine,“ prohodil Porter. „Pak jste ten legendární federální maršál, kterému ještě žádný bandita neunikl.“

„Nesmíte věřit všemu, co se povídá, Portere,“ odtušil Jim s úsměvem.

„K těm historkám si každý něco přimyslí a nakonec nemají s pravdou skoro nic společného.“

Lester Myram obejmul Clayborna a Farlainea kolem ramen. „Pojďte, chlapci, zvu vás. Bucku, ty líný tlusťochu, zvedni se!“

Hvízdl a zvíře vstalo.

V dobré náladě pak muži doprovázení obrovitým psem opustili kancelář.

Peel je následoval se skloněnou hlavou. Na chodníku se zastavil a díval se za nimi. Přitom přemýšlel o Myramově poznámce, že se ze soutěže odhlásí, pokud se jí zúčastní Farlaine.

Něco ho napadlo.

+ + + + +

Durango mělo více saloonů, než je prstů na rukou, a všude vládl čilý ruch. Myram je navštívil všechny, protože hledal svého přítele. Lil do sebe whisky, jako by to byla voda. Farlaine a Clayborn se raději drželi zpátky. Předák si objednával pouze piva.

Buck, Myramův obrovský pes, svého pána věrně doprovázel. V jednom saloonu náhle zvedl hlavu a hrozivě zavyl.

Myram mu položil dlaň na čumák a řekl: „Sorry, kámo. Jen klid.“

Poté si poručil velké pivo a postavil no před psa. Buck jej očichal, nachce a vystavuje ho tak výsměchu mužů v saloonu. Zmocňoval se ho vztek. Poznal, že v rovném boji podlehl, a uchýlil se k neférovému prostředku.

V nestřežené chvilce Farlainea zákeřně kopl mezi nohy. Bolest Jima na chvíli omráčila. Peel se chopil prázdné sklenice od piva stojící na barovém pultu a rozbil mu ji o hlavu.

Farlaine odhodil všechny zábrany a zaútočil na něj se vší silou. Přikrčen přiskočil k mladíkovi a zasadil mu dva tvrdé údery do hlavy a do břicha.

Dostali se až k vchodu, kde Jim Peela udeřil do brady. Mladík vyletěl dveřmi ven.

Přihlížející uznale tleskali a bučeli. Myram Jima přivedl k pultu a podal mu čerstvě natočené pivo. Farlaine se napil a rozhlédl se.

„Kde je Buck?“

Myram se rozesmál a mávl rukou. „Někde se ztratil. Potřebuje se pořádně vyspat. Na ten výprask ten zrzek jenom tak rychle nezapomene. Smím vám představit Johna Gillbustera, Farlaine?“

„Co kdybysme nechali těch formalit, Lesi,“ řekl Jim a podal Texasanovi ruku. „Těší mě, že vás poznávám, Johne. Bylo to od toho chlapce hloupé, že vás neposlechl.“

Pohlédl ke dveřím, ale Peel již mezitím zmizel.

„Takové horké hlavy člověk potkává stále,“ mínil ještě ne třicetiletý pistolník. „Většina z nich zmoudří, až už je pozdě.“

Farlaine s nimi vypil pivo a pak se vydal k McCallům právě v okamžiku, kdy se objevila obě děvčata. Posadila se a rančer pro ně objednal limonády. Ray jim povyprávěl, co se stalo.

Claire McCallová se zahleděla Jimovi do očí a povzdechla si. „Škoda, že jsem to neviděla. To jste vždycky tak plný energie, nebo vám stačí rvačka, abyste se vybouřil?“

„Co to má být, Claire?“ otázal se rančer a pozvedl obočí.

„Měl bys vědět, že mi dal košem, když jsem ho chtěla svést k polibku, tati,“ s úsměvem poznamenala. „Myslím, že to udělal kvůli tobě. Vždycky zachovává dekórum.“

Jim Farlaine se rovněž usmál. Její vyzývavost ho však iritovala.

„Zapomeňte na to, Jime,“ řekl McCall klidným hlasem. „Je jako mustang, kterého ještě nikdo neosedlal. Kromě Vince jste jediný muž, který jí zaimponoval. Od smrti své matky si jde svou vlastní cestou. Já už na ni mám pramalý vliv.“

Claire Jima provrtávala očima. „Chtěl tím říct, že dělám to, co chci, a jsem za to zodpovědná. To, že jste host našeho ranče, vás k ničemu nezavazuje.“

„Jestli nechcete přijít o tancovačku v Eldoradu, tak bysme měli vyjít,“ vpadl do jejich konverzace předák.

Zaplatili a vstali. Když Claire vrhla na Jima další nyvý pohled, otočil se a šel se rozloučit s pistolníky. Poté vyšel ven. McCallové a Claybornové na něj před saloonem. Když vyrazili k Eldoradu, zadržel Jima Vince Clayborn a zamumlal: „Claire je učiněný ďábel, Farlaine. Chce si s vámi začít, protože ještě nikdy nic s žádným mužem neměla. U mě se drží zpátky, protože jsem o něco starší a protože jsem Susannin otec.“ Rozesmál se a dodal: „Kdyby se ji Jack pokusil zkrotit, okamžitě by si sbalila své věci a do hodiny by ranč opustila. On to ví a proto si ho omotala kolem prstu. Mám ti něco říct? Prostě ji při nejbližší vhodné příležitosti sbal. Jack by proti tomu nic neměl. Naopak, myslím, že doufá v to, že si s ní začneš. Ví o tobě, že jsi férový chlap, a Claire by se mohla spustit s někým daleko horším.“

„Neblázni, Vincei,“ zabručel Jim. „To zní, jako bys mě vyzýval, abych ji zatáhl do nejbližšího seníku.“

„Přesně tak,“ zasmál se předák. „Hezká je snad na to dost, ne?“

Poté dostihli McCallovy se Susan. Většina místních i návštěvníků města v té době vysedávala po saloonech. Stmívalo se. A tu se náhle uprostřed Front Street zjevil Ernie Peel.

„Stůjte, Farlaine!“ zvolal. „Až napočítám do tří, tasíte!“

„Na to ti kašlu, Peele,“ odvětil Jim a zpomalil. Vince Clayborn také

Zrzek začal nahlas počítat. Když Farlaine nereagoval, bleskurychle vytáhl kolt a vypálil mu pod nohy. Lidé na Front Street se klidili na chodník. Peel namířil na McCallovy.

„Zmizte,“ zasyčel.

Farlaine na ně kývl. V tváři Claire se zračilo napětí. Zdálo se, že ta nebezpečná situace se jí zamlouvá. Také Vince Clayborn se stáhl, i kvůli tomu, že nebyl ozbrojen. Šklebící se Peel strčil kolt do pouzdra.

„Nu,“ prohodil Peel.

„Než budete mluvit dál, Peele,“ přerušil ho Farlaine, „tak bych vás chtěl varovat. Jestli zkusíte tasit, tak vás zasáhnu do levé ruky. A jestli ani potom nedostanete rozum, tak přijde na řadu vaše pravá ruka. Ani jako celkem dobrý střelec vám nemohu zaručit, že ty ruce nebudete mít nadosmrti chromé. Přemýšlejte.“

„Pořád jenom žvaníte,“ zasmál se Peel a tasil.

Ačkoli byl rychlý, Farlaine ho o zlomek vteřiny předběhl. Zatímco Farlaine uskočil a tím se o vlas vyhnul kulce, Peel vykřikl a pohlédl na svou levou ruku, z níž se mu řinula krev. Bez ohledu na Jimovo varování na něj opět vystřelil. Farlaine se převalil na břicho a vypálil. Mířil Peelovi na pravou ruku, ale mladík se nešťastně otočil a kulka ho trefila do hrudi. Bez hlesu se skácel do prachu.

Les Myram a John Gillbuster, kteří se po prvním výstřelu vyřítili ze saloonu, přiběhli k Peelovi a klekli si vedle něj. Farlaine vstal a vydal se k nim. Pohnutě hleděl do mladíkovy voskové tváře. Peel žil a díval se na něj vytřeštěnýma očima.

Farlaine v nich četl nenávist. O něco později se objevil doktor Carson. Byl to obr s rukama jako lopaty. Dokázal je však neuvěřitelně jemně používat. Poté, co Peelovi nahmatal puls, jej nechal odnést do své ordinace.

„Dostane se z toho, doktore?“ otázal se Jim.

Carson pokrčil rameny. „Takoví hubení hoši jsou většinou obzvlášť houževnatí,“ odvětil. „Ale o vás si dělám větší starosti, Farlaine. Na člověka, který by se měl šetřit, jste až moc podnikavý. Ne,“ řekl, když jej Jim chtěl následovat. „Povězte mi, kde vás mohu najít, dám vám vědět.“

„Budeme v Eldoradu,“ odpověděl Clayborn a dal Jimovi ruku na rameno. „Nemusíš si nic vyčítat, amigo.“

Mezitím přišel i šerif Ballard. Farlaine ho poprosil, aby poslal telegram chlapcově rodině v Moabu. Poté se i s Claybornem vydal do Eldorada, ačkoli na nějakou zábavu neměl chuť.

Porterův šílený plán si vyžádal první oběť, ještě než klání vůbec vypuklo. Farlaine se obával, že to nebylo poslední krveprolití.

Ve vzduchu bylo cítit násilí.

+ + + + +

Takový podnik, jako bylo Eldorado, v Durangu Jim nečekal, obzvlášť ne vzhledem k tomu, že městečko bylo založeno jen před rokem. William Porter musel mít velkou důvěru v budoucnost města.

V Eldoradu byly tři velké sály. Vepředu se rozprostíral saloon pro obyčejné lidi s kulatými stoly na těžkých podstavcích, dlouhým barovým pultem a klavírem. Až do výše ramen byly jeho stěny ozdobené teakovou překližkou, nad níž byla zeď potažená rudou vzorovanou tapetou. Kromě toho stěny zdobily i vycpaniny zvířecích hlav. Saloon praskal ve švech.

Prodrali se davem do vedlejšího tanečního sálu. Také tam stál dlouhý pult, naproti němuž na pódiu čtyři dívky do rytmu zvedaly nohy. Muži u pultu zpívali refrén písničky, kterou hrál pianista.

Jack McCall zamířil k druhému saloonu, v němž se bavila lepší společnost. Před jeho vchodem zakrytým plyšovým závěsem se zlatými šňůrami stáli dva muži, kteří se starali o to, aby se dovnitř dostala pouze honorace. McCallovy přátelsky pozdravili.

Tento saloon byl menší, zato ale mnohem luxusněji vybavený. Zdobily jej plyšové tapety, zrcadla se zlatými rámy a křišťálové lustry. Skupina se posadila ke stolu rezervovanému pro McCallovy a rančer objednal pití. Nikomu z nich nebylo moc do řeči. Především Jim Farlaine byl otřesen přestřelkou na ulici.

Když se vedle začalo tancovat, vyzval Ray McCall svou snoubenku a šel s ní do tanečního sálu. Claire pohlédla na Jima, který upřeně hleděl na svou sklenici.

„A co my dva, Farlaine?“ otázala se.

Jim byl tak zabrán do chmur, že se vyděsil.

„Jen běž, amigo,“ ponoukal ho Vince. „To tě přivede na jiné myšlenky.“

Když Claire vstala, nezbývalo mu než jít s ní. Vzala ho za ruku a odvedla ho do tanečního sálu. Při tanci se k němu tiskla a on se marně snažil udržet si od ní odstup.

Když už to nemohl vydržet, pustil ji a nevrle řekl: „Nechte toho, prosím, Claire.“

„Nelíbím se vám?“ otázala se.

„Vy dobře víte, jak pošetilá je ta otázka,“ odpověděl. „Prostě nemám náladu, musíte mi rozumět. Raději se vraťme.“

„Jste hlupák,“ sykla a vytrhla se mu.

Poté ho tam nechala stát. Jim na ni rozhořčeně pohlédl a vydal se k barovému pultu. Tam potkal Lestera Myrama, Johna Gillbustera a Jima Bracka. Myram ho i s posledně jmenovaným, kterému se přezdívalo Nevada, seznámil.

„Právě jsme debatovali o tom incidentu s tím mladým horlivcem, „ řekl Nevada. „Pokoušel jsem se jim naznačit, že něco podobného čeká i nás. Ten, kdo se utká s Grimaldim, se vystavuje nebezpečí, že ho ten ksindl chladnokrevně oddělá. O tom jsem přesvědčen. Tomu chlápkovi je jedno, jestli bude diskvalifikovaný nebo ne. Jeho cena pak stoupne. Navíc potom bude mít o jednoho konkurenta míň.“

„To je zajímavá teorie, pane Bracku,“ řekl William Porter, který se k nim přitočil. „Proč jste se ale přesto podepsal pod smlouvu?“

Nevada si odsunul klobouk do týla a poškrábal se na hlavě. „To je zatraceně dobrá otázka, Portere,“ přikývl. „Asi jsem nad tím moc nepřemýšlel. Až potom mě napadlo, že na konci možná vítěze diskvalifikujete. A ten, kdo je diskvalifikovaný, nedostane ani cent. Navíc ten, kdo podepsal, už nemůže couvnout a musí se toho zúčastnit, jinak zaplatí dva tisíce dolarů pokutu. Proč se nesoutěží jinak, tak, aby nehrozilo zranění? Třeba střelbou na mince nebo na něco podobného?“

Porter se usmál. „Na to jsem bohužel nepomyslel, pane Bracku. Teď už je příliš pozdě. Při střílení na prázdné flašky by chybělo napětí. Nepřilákalo by to ani polovinu diváků, co souboj. Ne, už to nezměním.“

Nevada přikývl. „Rafinovaně jste nás podvedl, Portere. Určitě spekulujete s naší smrtí.“

Porter s úsměvem objednal drinky na účet podniku, kývl na ně a odebral se do zadního saloonu.

„Pěkný neřád,“ řekl Nevada.

Farlaine zahlédl Claire, jak tančí s jedním mladíkem. Všimla si Jimova pohledu a hned začala svého tanečníka koketními pohyby svádět tak, aby to Farlaine viděl.

V tom okamžiku k pistolníkům přistoupil doktor Carson.

„Jak to vypadá, doktore?“ zeptal se napjatý Farlaine.

„Ten kluk to přežije,“ odpověděl Carson.

Farlaine polkl. „Říkáte to tak smutně, doktore.“

Dlouhán se chopil skleničky, kterou mu přisunul Les Myram a naráz ji vypil. „Kulka mu poranila páteř, což zřejmě bude mít těžké následky.“

Jimovi proběhl mráz po zádech. Mlčky postavil sklenici na stůl a opustil taneční sál. Prodral se davem do předního saloonu, rozkopl dveře a vyšel na chodník. Zmocnila se jej jakási prázdnota. Z kapsy vytáhl doutník a zapálil si.

Vyčítal si osud Ernieho Peela. Jistě, za to, že v okamžiku výstřelu se chlapec nešťastně pohnul, nemohl, ale přesto si to vyčítal. Možná kluka nadosmrti zmrzačil.

+ + + + +

Jim sebou trhl, když mu kdosi položil ruku na rameno. Byl to Vince Clayborn. Jim byl tak zamyšlený, že si jeho příchodu vůbec nevšiml.

„Moc přemýšlíš, amigo,“ řekl předák a taktéž si zapálil doutník. „A to není dobré. Při tvé práci musí člověk mít čistou hlavu.“

„Je mu teprve dvacet, Vincei,“ řekl Jim.

Předák přikývl. „Jo, je to zlé, ale je to jenom jeho vina. Ctí tě, že se tě to tak dotklo, ale měl bys na to zapomenout. Pojď dovnitř a pobav se. Potom tě odvezu na ranč.“

Farlaine mávl rukou. „Najdu si pokoj ve městě, Vincei. Koneckonců tu nejsem kvůli zábavě. A navíc Tuscarora všechnu práci nevyřídí sám.“

„Podle mě tu jenom ztrácíte čas,“ poznamenal Clayborn a zavrtěl hlavou. „Je to už šest týdnů, co tudy protáhla Shaneova banda. Městu se ale určitě vyhnuli obloukem. Je tady na ně příliš živo. Teď jsou už kdovíkde.“

„Já se tak snadno nevzdávám, Vincei,“ odpověděl Farlaine. „Za týden sem přijede soudce Olson. Po procesu s Aldermanem bych chtěl odjet.“

Odhodil nedopalek doutníku a vydal se i s Claybornem do saloonu. Ve velkém sále byla právě pauza. Claire stála i se svým partnerem u pultu a pila limonádu. Když opět začala hrát hudba, smekl před ní jeden kníratý gentleman klobouk. Byl to obávaný pistolník Grimaldi.

„Smím vás poprosit o tanec, slečno McCallová?“

„Je mi líto,“ odvětila Claire. „Už jsem zadaná.“

Mladíka, který stál po jejím boku, odtáhla na taneční parket. Tony Grimaldi zbledl. Neušel mu její odmítavý tón. Opět si nasadil klobouk a poručil si whisky. Když ji dostal, spatřil Vince Clayborna. Předák si jej změřil od hlavy až k patě.

Pistolník se zašklebil a řekl: „Podívejme! Odkdy chodíš po světě nahý, Clayborne?“

Tím narážel na to, že předák není ozbrojen.

„Ahoj, Grimaldi,“ pozdravil ho Vince. „Revolver nosím jen na ranči. Určitěs už slyšel, že jsem se usadil.“

Grimaldi přikývl. „Už nejsi tak rychlý, jaks býval, co? Víš, že s tebou mám jeden otevřený účet. Na tvém místě bych teď denně cvičil. Po té soutěži tě navštívím na tvém ranči. A pak mi zaplatíš.“

Clayborn zavrtěl hlavou. „Ušetři si cestu. Já už nestřílím. Jak si můžeš být tak jistý, že po té show budeš živý a zdravý?“

„Protože porazím každého, kdo se jí zúčastní.“

Vince se suše zasmál. „To ses teda od té doby musel hodně zlepšit.“

„To ještě uvidíš, Clayborne,“ zlostně zasyčel Grimaldi. „A nemysli si, že se z toho nějak vykroutíš. Jestli budeš chtít couvnout, tak tě zesměšním před všemi tvými lidmi. Žádný poctivý kovboj tě potom neakceptuje jako předáka. Takže opraš kolt, jestli nechceš, aby se ti všichni smáli!“

Pak od Clayborna odstoupil a záměrně vrazil do chlapce, který tančil s Claire. Obrátil se, vykřikl: „Hej, nemůžeš dávat pozor, ty usmrkanče!“ a chrstl mu whisky do tváře.

Mladík pustil Claire a promnul si slzící oči.

Claire zrudla a rozhořčeně zvolala: „Vy hrubiáne! Vy jste do něho vrazil schválně!“

Grimaldi se zazubil a poznamenal: „Kdo by věřil, že když se rozzlobíte, jste ještě krásnější?“

Claire popadl vztek. Rozmáchla se a dala mu facku. Poté si uvědomila, co udělala, a odstoupila. V sále se rozhostilo ticho.

Grimaldi se ovládl a zašklebil se. Poté pohlédl na mladíka a zavrčel:

„Ty jsi přece ten Cushman, kterého pan Porter odmítl.“

Mladík si mlčky otíral obličej šátkem.

„Pan Porter je moudrý muž,“ dodal Grimaldi. „To děvče má více odvahy než ty, ty chudáku!“

Cushman zatnul pěsti.

„Jen to zkus,“ provokoval ho pistolník. „Na ulici můžeš panu Porterovi dokázat, že se mýlil. Jestli mě zvládneš, máš šanci získat tu prémii.“

„To by stačilo, Grimaldi,“ zabručel Vince.

„Drž se zpátky,“ sykl Grimaldi. „Je dost starý na to, aby se o sebe postaral sám. Jenže je to zbabělec, ubohá, mizerná krysa.“

Cushman zrudl a bezděky pohlédl na Claire. Stále ještě nechápal, proč si ho ten večer vybrala jako svého tanečního partnera. To, že ho Porter nepustil do soutěže, akceptoval. Sám uznal, že na elitní střelce nemá. Nesnesl by však, kdyby ho ta krásná dívka považovala za zbabělce. Pohlédl na Grimaldiho a přikývl.

„Dobrá, vyřídíme to koltem,“ procedil mezi zuby.

Farlaine se Claybornem mu to chtěli rozmluvit, ale on je odstrčil, a než ho Farlaine stačil úderem do brady omráčit (a zachránit mu tak život), obklopili jej lidé lační vidět krev.

Zdivočelý dav se vyhrnul z tanečního sálu a převrhával při tom stoly a židle. Když odtáhli, válelo se všude rozbité sklo. Farlaine s Claybornem chránili Claire vlastními těly.

Teprve, když se sál vyprázdnil, odešli i oni. Dostali se však jen k létacím dveřím. Na chodníku nebylo k hnutí. Náhle třeskl výstřel, načež se ozvalo zasténání. Kdosi volal doktora.

Poté Farlaine s Claybornem museli uhnout davu, který se vrátil do Eldorada. Podle vzrušených debat očitých svědků přestřelky pochopili, že Grimaldi hned první a jedinou ranou zasáhl mladíka do ruky.

Clayborn objednal dvě whisky.

„Ten parchant,“ zabručel. „Jednoho dne za všechna svá svinstva zaplatí.“

„Doufám, že to bude brzo,“ odpověděl předák a bouchl pěstí do stolu. „Jinak ho utopím v nejbližším vědru s vodou.“

Rozzlobeně se rozhlédl, ale Grimaldiho nikde nespatřil.

Clayborn si poručil další drink. Ten večer to nebyl jeho poslední.

Kolem půlnoci pianista zahrál poslední píseň k tanci a pak zábava skončila, jako když utne. Tak jako ostatní přespolní, i McCallové se se svými lidmi zvedli k odchodu. Farlaine ještě jednou rančerovi poděkoval a slíbil mu, že ho navštíví, než z kraje odjede.

Claire byla jeho rozhodnutím zůstat ve městě očividně zklamaná. Viděl to na ní, když se loučili. Objetí Susanny Claybornové bylo o to vřelejší.

Dva kovbojové odvlekli svého opilého předáka. V předním saloonu ještě bylo živo, neboť šerif Ballard posunul zákaz rušení nočního klidu na jednu hodinu po půlnoci. Několik opilých železničních dělníků zpívalo neslušné odrhovačky.

Farlaine se vydal hledat nocleh. V hotelu Diamond, který patřil Porterovi, byly všechny pokoje obsazené. Střelecká show do města přilákala spoustu přespolních, kteří chtěli vidět slavné pistolníky v akci vlastní oči.

Nakonec se Jim Farlaine ubytoval v malém penzionu, který provozovala jedna postarší žena se svou dcerou. Penzion stál na East Street. Na prostranství před ním se její syn staral o malou stáj, která patřila k penzionu.

Farlaineovi se to hodilo. Měl tak koně po ruce. Vydal se tedy do stáje ve městě, aby odtud přivedl svého šedáka.

Ve stáji narazil na Tuscaroru, který o čemsi debatoval s majitelem. Uta nechtěl spát v hotelu, ale ve stáji. Když slyšel, že si Farlaine chce svého koně odvést pryč, okamžitě se ho zeptal, zda by se k němu nemohl přidat.

„Jistě,“ odvětil Jim.

Zaplatili a osedlali koně. Poté vyjeli na East Street. V penzionu neměli nic proti tomu, že indián spal u svého koně. Cena ani nestála za řeč. Farlaine okamžitě zaplatil a pak vyvedli koně.

Poté se ještě chvíli bavili se synem majitelky, sympatickým chlapíkem, kterému bylo třicet. Dionneové byli

Kanaďané a penzion zdědili po svém strýci, jenž několik měsíců po založení Duranga zemřel.

Poněvadž Kirka Dionnea probudili, raději se s ním rozloučili a nechali ho dál spát.

Pák se vydali do města.

V Durangu již tou dobou vládl klid, jelikož saloony už měly zavřeno. Oba muži se chtěli jen projít kolem jednoho bloku. Zabočili na Front Street. Kráčeli liduprázdnou ulicí.

Když se blížili ke School Street, uslyšeli náhle zpoza křižovatky kroky. Ve světle několika karbidových lamp spatřili muže, jenž nesl na zádech pytel a neustále se rozhlížel kolem sebe. Jeho chování bylo natolik nápadné, že oba muži raději vyskočili na chodník a skryli se do jednoho výklenku.

Jim toho muže už viděl v Eldoradu. Pomáhal tam dávat do pořádku převrhlé stoly a zametal střepy, jež měl na svědomí senzacechtivý dav při souboji Cushmana s Tonym Grimaldim.

Muž zabočil do Školní ulice, která tonula ve tmě. Farlaine s Tuscarorou se přikradli k rohu.

„Znáš ho?“ zeptal se Farlaine.

Tuscarora přikývl. „Je to největší blbec ve městě. Když sem přišel, obřadně požádal Portera, jestli by nemohl vytírat plivátka. Nikdo neví, jak se jmenuje. Říkají mu Pancake, protože vždycky sní kupu lívanců. Nechápu, jak to, že neztloustl.“

Dorazili k rohu ulice a přitiskli se ke stěně. Pancake, který měl viditelně naspěch, právě kráčel osvětleným pruhem na konci ulice. Poté se vydal vpravo a zmizel.

Jimovi bylo jeho chování podezřelé. Bylo možné, že Pancake Portera okrádal. Kam však táhl ten pytel? Vždyť mířil ke kraji města.

Ze svého místa Farlaine s Tuscarorou viděli na volné prostranství s budovou školy, aniž by sami byli viděni.

Náhle se ozvaly hlasy dvou mužů. Stáli někde ve stínu pod stromy rostoucími vedle školy. Jim s Utou je sice slyšeli, ale nerozuměli jim ani slovo. Kdesi zafrkal kůň.

Hovor mohl trvat tak pět minut, pak náhle zařehtal kůň a vyšel zpod stromů. Kdosi zaklel. V kruhu osvíceném lampou visící nad vchodem se objevil Pancake. Za ním se vynořil muž, který držel za uzdu koně, zatímco Pancake na něj nakládal vak.

Kůň se náhle Vzepjal a vrazil do toho muže, kterému přitom spadl klobouk. Když se s klením snažil koně uklidnit, aby Pancake mohl přivázat vak, osvítila jej zář lampy.

Jim Farlaine sebou trhl, když ho poznal. Byl to George Galloway, jeden z nejnebezpečnějších mužů Shaneovy bandy, desperát, který vynikal svou krutostí. Poté, co bandita konečně koně uklidnil, zvedl klobouk a posadil si jej na hlavu. Pancake pevně přivázal vak k sedlu a Galloway se vyšvihl na koně. Poté mu pokynul rukou a odjel.

Pancake se vydal zpátky do města. Muži se přitiskl ke stěně domu. Minul je jen o několik yardů. Opustili svůj úkryt teprve, když prošel po School Street a zahnul na Front Street.

„Znáš toho chlapa?“ otázal se Jima indián, který cítil jeho rozrušení.

Federální maršál přikývl. „Patří k bandě Nicolase Shanea. Máme šanci ho ho sledovat, Tuscaroro?“

Uta zavrtěl hlavou. „Je zatažená obloha a nesvítí měsíc,“ odpověděl. „Mohli bysme sice začít stopovat za úsvitu, jenže i pak bysme museli mít velké štěstí, aby se nám to podařilo. Severně od města se zvedají Skalisté hory a půda je tam kamenitá. Navíc se tam mohou kdekoli schovat. Nikdy bych si nebyl pomyslel, že jsou ještě tak blízko.“

„Ani já ne, Tuscaroro,“ přiznal Jim a vytáhl si doutník. „Kdy se ten Pancake přistěhoval do Duranga?“

„Před pár týdny. Zhruba tou dobou, kdy s tebou Alderman přijel na ranč MC.“

„Je celkem možné, že to není takový idiot, za jakého ho lidé považují,“ zamyšleně poznamenal Jim a zapálil si doutník. „Když ta banda přepadla banku v Bloomfieldu, viděl jsem tam jednoho takového vysokého chlápka. Nejsem si ale jistý, jestli to byl Pancake. Všechno to tenkrát proběhlo hrozně rychle. Ale jak jinak by se mohl dostat do kontaktu s bandity? Podle mě to není náhoda, Tuscaroro.“

„Proč si ho jednoduše nepodáme?“ otázal se indián.

„Protože by se na něco vymluvil a my bysme mu to nemohli nijak vyvrátit,“ odvětil Jim. „A pak by varoval bandity. Vince Clayborn si myslí, že banda se městu vyhnula. Přesto zůstávají poblíž. Proč? Durango se přece jen hemží lidmi a pouze deset mil odtud leží Fort Lewis.“

„Kavalerie v horách patrolu je zřídkakdy,“ řekl indián. „Přepadení místní banky by se jim vyplatilo. Neustále přece vykupuje zlato a stříbro z dolů mezi Durangem a Silvertonem. Každý pátek sem přijíždějí střežené transporty a na konci týdne jsou sejfy banky napěchované zlatem. V pondělí se bedny vždycky naloží do vlaku a pošlou se po železnici do Denveru.“

„Třeba chtějí přepadnout vlak,“ poznamenal Farlaine.

Tuscarora pokrčil rameny. „Ten vlak chrání vojáci,“ namítl. „Zlato totiž vykupuje vláda. A je hrozně těžké. Bandité by s ním nemohli jenom tak snadno manipulovat.“

„Jsi chytrý, Tuscaroro,“ uznale podotkl Jim. „Takže banka kupuje zlato z dolů a hned je zase prodává vládě. Proč ten mezičlánek?“ otázal se.

„Protože banka zlato přetavuje do prutů. Kromě toho majitel banky platí hned, zatímco z Washingtonu by to trvalo dlouho.“

Farlaine si zahvízdl. „Proto ovšem banka musí mít značné množství papírových peněz. A s těmi už bandité mít problémy nebudou.“

„Jenže při tom shon tady by přepadení banky bylo sebevraždou, Jime,“ namítl Tuscarora.

Dorazili ke stáji na East Street a zastavili se před ní. Zamyšlený Farlaine věřil, že dospěl k vyřešení hádanky.

„Máš pravdu, Tuscaroro,“ řekl. „Každý tady považuje přepadení banky za nemožné. A právě s tím Nick Shane spekuluje. Myslím, že už vím, co má za lubem. Ve všech novinách jsou inzeráty o Porterově show. A ta se má konat míli od města. Už ti to dochází, Tuscaroro?“

Uta zavrtěl hlavou.

„Je to úplně jednoduché, amigo,“ poznamenal Farlaine na vysvětlenou. „Protože termín té soutěže bude vypsán několik dnů předem, Shane se o něm zavčasu dozví. V sobotu nebude v celém Durangu ani noha. Všichni budou na střelecké soutěži. Vsadím se, že tu zůstane jen hrstka lidí a pár psů.“

Teď to indián konečně pochopil. „Ta show se má konat na sever od města. To znamená, že banda udeří z jihu. To myslíš vážně?“

Jim přikývl. „Dám na to krk. Nesmíme ztrácet čas. Za úsvitu se vydáme hledat jejich úkryt.“

Tuscarora se zarazil. „Proč? Můžeme se na ně přece v klidu přichystat.“

Farlaine mu položil ruku na rameno. „Každého chlapa z Shaneovy bandy čeká provaz, Tuscaroro. Budou se chtít prostřílet ven. A přitom by možná zemřeli nevinní lidé, možná i ženy a děti. Proto se vydáme hledat jejich úkryt. Před tím o všem řekneme šerifovi, ať svolá lidi, než udeříme.“

„Jsi mazaný,“ chválil Tuscarora jeho prozíravost. Usmál se a zmizel ve stáji.

Farlaine se tu noc dlouho převaloval v posteli a nemohl usnout.

+ + + + +

Následujícího rána krátce před úsvitem již seděli v sedlech. Tuscarora jel na hnědém pintoví se světlými kotníky a bílým pruhem na břiše. Jednalo se o nádherné zvíře.

Jelikož byl oblečen jako kovboj, nedalo se na něm poznat, že je indián. Spíš vypadal jako míšenec. Pod mohutnými jilmy u školy Uta seskočil ze sedla a jal se prohledávat stopy. Mezi stromy a okrajem lesa se rozprostírala louka.

Na ní Tuscarora narazil na stopy jednoho jezdce. Udusaná stébla tráva se již mezitím narovnala, avšak kopyta zdupala i květy, jejichž lístky nyní ležely v trávě. Díky nim mohl Uta poznat stopy.

Tuscarora přitáhl pinta k okraji lesa. V měkké půdě pod stromy byla stopa zřetelnější. Indián se opět vyšvihl do sedla a vydal se po nich. Jim jej následoval.

Sledování stop jim nedělalo problémy. Zdolávali strmé svahy i příkré strže, projeli několik údolí a roklin a při tom stoupaly do Skalistých hor. Brzy byla půda kamenitější. Často se na ní stopa ztrácela. Tuscarora se orientoval pouze podle ulomených větví.

Kolem deváté hodiny dorazili k lesu, v němž rostly jedle douglasky, a tam si odpočinuli.

Za lesem byla vegetace chudší a cesta se stávala stále obtížnější. Za hodinu dorazili k hřebeni. Hluboko pod nimi se třpytila hladina Florida River. Úzké koryto řeky se vinulo mezi strmými úbočími hor.

V takovém terénu koně kráčeli jen s největším vypětím.

Když dorazili ke břehu řeky, sesedli a nechali koně napít.

Jim se rozhlédl. Slovo břeh v tomto případě nebylo zrovna nejpříhodnější. Především na druhé straně se přímo z vody, bez nějakého přechodu, zvedal strmý svah.

„To nevypadá moc nadějně, Tuscaroro,“ povzdechl si.

„Dvě míle odtud to bude lepší,“ utěšoval ho indián. „Tam už svahy nejsou tak příkré. Myslím, že jedeme dobře. Florida River je jediný zdroj vody široko daleko. Po proudu to všude vypadá tak jako tady. Banda by mohla tábořit jedině někde poblíž Duranga a to by pro ně bylo příliš riskantní. Proto musí být někde proti proudu.“

„Jak daleko si myslíš, že to je?“

„Čtyři, pět mil,“ odhadoval Tuscarora. „Řeka se tam stáčí. Ideální terén na úkryt. Kromě toho je tam jediný brod přes řeku.“

„Pak bysme neměli ztrácet čas,“ poznamenal Jim.

Opět nasedli a krokem pokračovali dál.

Za rozsochatou skalou Tuscarora zastavil.

„Teď jsme blízko ohybu,“ zašeptal. „Možná brod sledují. Navrhuji rozdělit se, ať se do léčky nedostaneme oba. Pojedu tam a upoutám jejich pozornost. Ty se zatím ukryj. Jestli mě chytí, tak jim řeknu, že jsem utekl z rezervace a vydal se na sever.“

„A co když tě hned sejmou?“ namítl Farlaine.

„Pak aspoň budeš vědět, kde jsou, a budeš tam moct přivést lidi z Duranga,“ odpověděl Uta se stoickým klidem. „Nevěřím ale, že by po mně hned stříleli. Musí totiž počítat s tím, že patřím k nějaké větší skupině a jedu před ní jako zvěd.“

Farlaine si uvědomil, že má pravdu. Pokud by oba padli do pasti, v Durangu by se o tom nikdo nedozvěděl. Nikdo nevěděl, kam jeli. Takto měl aspoň šanci Tuscaroru osvobodit.

„Ten plán je dobrý, Tuscaroro,“ řekl. „Ale byl by ještě lepší, kdyby ses k nim přiblížil po druhém břehu. Pak si budou myslet, že na této straně nikdo není.“

Uta s úsměvem přikývl. „V mém kmeni bys patřil k moudrým a seděl bys v radě starších. Obrátím se, odjedu kousek po proudu a přebrodím se na druhou stranu. Pak se vydám rovnou k brodu.“

Mlčky na sebe pohlédli, načež si podali ruce. Poté indián otočil koně a zamířil po vlastních stopách zpět.

Jim se zadumal, přičemž přišel na ztřeštěný nápad. Možná by bandě mohl zasadit úder. Zatímco zvažoval pro a proti této myšlenky, pozorně sledoval druhý břeh. Čekání mu drásalo nervy. A pak se mezi skalami na za řekou konečně objevil Tuscarora.

Farlaine nasedl a pomalu se vydal do svahu.

+ + + + +

Ujel asi pět mil krokem a náhle se mu jeho plán přestal líbit.

Litoval nyní, že indiánovi přenechal iniciativu. Zmocnil se ho neklid, navíc když přes stromy neviděl na řeku. Proto se vrátil zpět ke břehu. Vysoké jedle byly němými svědky jeho počínání.

Právě dorazil k řece, když uslyšel hlasy. Seskočil ze sedla a ukryl se do křoví. Skýtal se mu odtud dobrý výhled.

Zhruba sto yardů odtud na druhém břehu právě Tuscarora slézal z pinta. Vedle padlého ztrouchnivělého kmene stál muž, který byl k Jimovi otočen zády. V rukou držel pušku a hovořil s Tuscarorou. Jim mu na tu vzdálenost ovšem nerozuměl ani slovo. Muž si přiložil dlaň k ústům a cosi volal přes řeku.

Farlaine se vrátil k šedákovi a vytáhl winchestrovku. Když opět vlezl do křoví, spatřil dva jezdce, kteří hnali své koně mělkou vodou brodu. Po krátkém rozhovoru jeden z nich zmizel mezi stromy. Pravděpodobně chtěl zjistit, jestli je Tuscarora sám.

Druhý jezdec něco Utovi řekl a kývl revolverem přes řeku. Tuscarora vzal uzdu svého pinta a táhl jej vodou, která mu sahala až po pás.

Zatímco jezdec se v jistém odstupu vydal za ním, posadil se muž, který na onom místě hlídal, na ztrouchnivělý kmen. Když Jimovi Tuscarora i s průvodcem zmizeli, vrátil se ke svému šedákovi. Odvedl jej od břehu a poté se souběžně s řekou vydal proti proudu.

Padesát yardů před brodem šedáka přivázal ke stromu.

Na úrovni brodu, který vedl ohbím řeky, začal les řídnout. Přesto se Jim mohl stále dobře skrýt za stromy a křovinami. U brodu byl břeh vykrojen do malé zátoky. Z vody se zde zvedala dvě třicet yardů dlouhá a deset yardů vysoká skaliska, jež se podobala převráceným lodím.

Jim se nyní musel vydat doprava, aby jej nespatřil bandita hlídající na druhém břehu. Poté mezi stromy a křovisky zamířil až na úroveň „kýlu“ prvního skaliska. Bezprostředně za ním se mezi stromy otevíral průsek.

Rozhlédl se a přikrčen vyrazil k němu. Před průsekem se vrhl k zemi a připlazil se ke křoviskům rostoucím těsně u průseku. Měl odtud dobrý výhled a to, co viděl, mu vyráželo dech. Po jeho levé ruce se táhl les, jenž začínal krátce za druhým skaliskem. Po jeho pravé ruce se zvedal zalesněný svah. Mezi ním a pobřežním porostem se rozprostírala mýtina.

Jim si přírodních krás moc všímat nemohl. Jeho pozornost poutaly tři malé stany u levého kraje lesa a muži, kteří seděli kolem ohně a opírali se o sedla. Jejich koně se nerušené pásli.

Když Tuscarora a jeho průvodce přišli k táboru, jeden z mužů vstal. Byl to Nicolas Shane, vůdce bandy. Poté, co odsedlal koně a plácnutím ho poslal k ostatním, musel si indián odepnout revolverový opasek. Muž, který si jej vzal a který pak Utu prohmatal, byl George Galloway. I když ho Farlaine noc předtím viděl jen na krátký okamžik, okamžitě ho poznal.

Vypadalo to, že Nick Shane se Tuscarory na něco ptá. Pak mu ukázal, aby se posadil k ohni. Také ostatní muži si sedli. Jen Galloway zůstal stát. Vzrušeně debatoval se svým bossem.

Farlaine by rád věděl, o čem, ale neměl šanci se k táboru dostat blíž. Na mýtině nebyl jediný keř, za který by se mohl schovat. Stále to vypadalo, že indiánovi nehrozí nebezpečí. Když se posadil i Galloway, Shane se s Utou velmi klidně bavil.

S oběma bratry Mayovými, které poznal podle jejich mexického oděvu, Farlaine napočítal sedm banditů. Při přepadení v Bloomfieldu jich bylo deset. Dva z nich byli zastřeleni, jeden však stále chyběl. Farlaine nevěřil, že banda postavila dva muže jako hlídky. Kolem tábora se přes den nedalo nepozorovaně projet. Jeden muž u brodu stačil.

Jim přemýšlel a po chvíli na tu hádanku přišel. Shane nechal jednoho z mužů, na něhož ještě nebyl vypsané zatykač, v Durangu. Potřeboval tam někoho jako informátora. Jim by se vůbec nedivil, kdyby tím mužem byl Pancake, který u školy předal Gallowayovi ten záhadný pytel. Pravděpodobně slabomyslnost jen předstíral. Lepší kamufláž si ani vymyslet nemohl.

Bandité si nabrali z kotle nad ohněm jídlo. Také na TuscarorU se dostalo.

Po jídle poslal Shane jednoho z mužů s nádobím k řece. Po nějaké době se s miskami vrátil jiný muž. Byl to ten chlapík, který hlídal u brodu.

Jim tušil, proč s indiánem jednají tak přátelsky. Shane čekal na jezdce, který jel po Tuscarorových stopách. Bandité se chtěli ujistit, zda je opravdu sám.

Farlaine přemýšlel, jak by mohl dát Tuscarorovi znamení. Nakonec přiložil dlaň k ústům a vykřikl jako prérijní jestřáb. Nevěřil, že to bandité poznají. Pro indiány ovšem byla příroda součástí jejich života. Tuscarora určitě věděl, že prérijní jestřábí křičí pouze vysoko ve vzduchu. Farlaine produkci ještě dvakrát zopakoval. Indián nyní musel vědět, že je poblíž.

Jim už ležel v křoví hodinu, když se druhý jezdec vrátil. Pohovořil s Shanem a odsedlal koně. Poté si přinesl misku. Galloway vzrušeně debatoval se svým šéfem. Také bratři Mayové a Tuscarora se občas vmísili do hovoru.

„Tak dost!“ zvolal Shane tak nahlas, že to slyšel i Jim. Dalším slovům bandity a jeho druhů však již nerozuměl.

Farlaine se domníval, že se hádají o to, co mají dělat s Tuscarorou. Když po půlhodině jeden z nich vytáhl foukací harmoniku a začal na ni hrát, Jim se opatrně odplížil.

Přiběhl ke svému šedákovi a chopil se uzdy. Nato jej lesem odvedl ke svahu a vydal se na sever. Takto mohl bezpečně obejít průsek. Ten na konci zatáčel doleva. Jeho poslední úsek nebylo z tábora vidět.

Farlaine odtud zavedl valacha ke skupině stromů na břehu řeky. Kryt stromy se pak plížil k táboru. Musel přitom překonat ještě jednu louku, která les oddělovala od břehu. V úrovni tábora valacha přivázal ke stromu.

S winchestrovkou v ruce pak opatrně kráčel k zhruba sto yardů vzdálenému táboru.

Nejprve se plížil od stromu ke stromu, poté si lehl a začal se plazit.

Bandité o něčem debatovali. Farlaine jejich hovoru nyní rozuměl. Kdosi tam mluvil o plánu, jak přijít k tak velkým penězům, že do konce života nebudou muset nic dělat.

„Jestli se k nám přidáš, tak si budeš žít jak prase v žitě. Nabízím ti, šanci, indiáne. S podílem z toho lupu budeš moct žít kdekoli a nebudeš se muset vracet do rezervace.“

Farlaine překonal poslední yardy a zalezl do vysoké trávy pod stromy. Poznal, že hovoří samotný NÍCK Shane.

„Za ten risk to stojí,“ odpověděl mu Tuscarora. „Co můžu ztratit?

„Mně se to nelíbí, Nicku,“ zavrčel Galloway. „Rudochům se nedá věřit. Co když nás zradí?“

„Jestli opravdu v rezervaci zapíchl indiánského agenta, tak mu ta zrada nepomůže, Georgi. Poděkovali by mu a hned by ho pověsili,“ poznamenal Ismael Mayo, mladší z obou Mexičanů. Galloway vztekle mávl rukou. Nick Shane pohlédl na staršího Maya.

„Co si o tom myslíš ty, Jorge?“

Jorge Mayo žvýkal stéblo trávy. „Žádný problém, compadre. Dá se to snadno ověřit. Zavraždění indiánského agenta se určitě muselo donést až do Duranga.“

Nick Shane nadšeně přikývl. „Máš pravdu, amigo. Pokud mluvil pravdu, pak by měl dostat svou šanci.“ Obrátil se na banditu, kterého Jim neznal, a dodal: „Jestli dneska v noci budeš mluvit s Pancakem, Vicu, tak mu řekni, aby se na to poptal. Až se s ním setkáš příště, budeme vědět, na čem jsme.“ Poté pohlédl na Tuscaroru a řekl: „Jestlis ale lhal, tak:..“

Rukou pak udělal gesto naznačující podříznutí. Nato vyzval Vica, aby něco zahrál na harmoniku. Bandita si ji přiložil k ústům a spustil. Jeho kumpáni si broukali s ním.

Jim se vrátil zpátky k šedákovi. Pohladil mu nozdry, aby jej uklidnil.

Poté opět vykřikl jako prérijní jestřáb. Jen jednou, aby indián poznal, kde nyní je. Zbývalo doufat, že ho bandité náhodou neobjeví.

A pak ještě přečkat noc a ráno vše vsadit na jednu kartu.

Bylo nasnadě, že díky Pancakeovi, který tedy k bandě skutečně patřil a slabomyslnost jen předstíral, se Tuscarorova báchorka o vraždě indiánského agenta brzy provalí. Farlaine neměl na vybranou.

Musel počkat do setmění a pak Tuscaroru osvobodit. Přitom však, jak si uvědomil, bylo jasné i to, že, když to s Tuscarorovým útěkem vyjde, Shane toto místo okamžitě opustí. Oddíl z Duranga tam přijede pozdě, pokud vůbec dorazí. Jim přemýšlel, jak bandě zasadit co nejcitelnější úder.

Pohrával si s šílenou myšlenkou unést Nicka Shanea.

Kolem šesté hodiny bandita Vic osedlal svého koně. Bohužel se s Nickem Shanem bavil tak tiše, že jim Farlaine nerozuměl. Věděl však, že Vic má namířeno do Duranga, kde se chtěl setkat s Pancakem.

O dvě hodiny později bandité seděli u večeře. Farlaine se musel spokojit s pemikanem, klobásou a vodou.

Po jídle desperáti přivedli koně, kteří se předtím pásli kolem tábora, a přivázali je ke stromům za stany. Po setmění se od brodu vrátil muž, který hlídkoval. Mohl si to dovolit. Potmě v tom kraji nikdo necestoval. Po večeři Nick Shane řekl ostatním, aby šli spát, a nechal spoutat Tuscaroru.

„Pro jistotu, amigo,“ uklidňoval indiána. „Musíš nám rozumět. Jestli Pancake to o tom indiánském agentovi potvrdí, máš mou plnou důvěru.“

Nato zmizel v nejbližším stanu. Jeho muži zalezli do dalších dvou stanů. Tuscarora ležel u ohně, kde seděl i Ismael Mayo, na kterého připadla první hlídka.

Setmělo se.

Náhle koně přivázaní ke stromům zneklidněli. Patrně zavětřili nejenom Farlainea, ale i valacha, který nebyl daleko.

Bandita se zvedl od ohně a vydal se ke koním. Farlaine se vrhl k zemi. Ještě stále ležel mimo okruh osvětlený ohněm. Koně nervózně přešlapovali a nedali se uklidnit.

„Tak už konečně dejte pokoj, herky mizerný,“ zavrčel na ně desperát.

Z jednoho stanu se vynořila postava. Farlaine poznal Jorgeho, staršího z bratří Mayů. Mexičan zamířil ke svém kumpánovi.

„Co se děje, Jime?“

„Nemám tušení,“ odvětil desperát. „Nějak zneklidněli.“

„Asi je nablízku medvěd,“ podotkl Jorge. „Nebo kojot. Nevadí. Oheň je zastraší.“

Škrtl sirkou, oba desperáti se posadili a zapálili si cigarety. Tiše se spolu bavili.

Jimovi ubíhal drahocenný čas. Jestli se hlídky budou střídat každé dvě hodiny, tak ho bude mít zatraceně málo. Trvalo to hodinu, než Jorge Mayo konečně zmizel ve stanu. Poté se pomalu připlížil k muži u ohně. Dostal se při tom do ozářeného kruhu. Při plazení v trávě nespouštěl z očí vchod do Shaneova stanu.

Koně se uklidnili. Jim se k banditovi připlazil ještě blíž. Naštěstí si ho ten muž vůbec nevšiml. Když se Jim dostal až k němu, tiše vstal. Odložil winchestrovku do trávy a z pravého pouzdra tasil remington 44. Chytil jej za hlaveň, rozmáchl se a udeřil desperáta do hlavy. Bandita se bez hlesu zhroutil do trávy.

Tuscarora se převalil a pohlédl na Jima, který vytáhl nůž a přeřezal mu provaz, jímž měl spoutané ruce. Pak indiánovi zašeptal do ucha:

„Teď jdu pro Shanea. Musíš mezitím osedlat koně. Pojedeme přes brod a pak do lesa. Tam se vydáme na sever a zůstaneme tam schovaní do rozednění. Jestli se budeme muset rozdělit, jeď s Shanem. Já už vás nějak najdu.“

Indián si masíroval zápěstí. Jim vedle něj položil winchestrovku. Když se chtěl obrátit k Shaneovu stanu, Tuscarora jej zadržel.

„Má u sebe moje zbraně,“ zašeptal.

Farlaine přikývl a vstal. Přikrčen se pak plížil ke stanu. Přes celtovinu slyšel chrápání. Opatrně odhrnul vchodovou chlopeň a vklouzl dovnitř. Mířil k místu, odkud se ozývalo chrápání. Když při tom vrazil do banditových nohou, muž cosi zabrblal, ale neprobudil se.

Farlaine vytáhl svůj remington a škrtl sirkou. Pak Shanea udeřil pažbou do hlavy. Bandita jen tiše zasténal. Když sirka zhasla, vytáhl Jim zpod opasku provaz a svázal jím Shaneovi ruce. Pak znovu škrtl sirkou. Tuscarorovy zbraně ležely na konci deky, na které Shane spal.

Farlaine vzal desperátovi šátek, skrčil jej a vrazil mu jej jako roubík do úst. Pak uřízl kus přikrývky a omotal ji Shaneovi kolem úst a zátylku tak, aby držela roubík.

Koně opět zneklidněli. Tuscarora jim byl cizí.

Jim vzal jeho zbraně a naložil si banditu na ramena. S remingtonem v pravé ruce vylezl ze stanu a vydal se ke koním.

Tuscarora mezitím osedlal svého pinta i banditova koně. Společně Shanea, který právě přicházel k sobě, vysadili do sedla. Jim mu přivázal ruce k hrušce, aby ve tmě nemohl spadnout ze sedla.

Tuscarora se chopil svých zbraní a vrátil Farlaineovi jeho winchestrovku. Vzal Shaneova hnědáka za uzdu a krokem s ním odjel pryč. Farlaine zatím odřezával zbylé koně banditů.

Tři koně už byli volní, když Jimovi nad hlavou hvízdla kulka. Hřebeny hor i roklí se nesla ozvěna výstřelu.

Zapomněli na omráčeného muže u ohně. Ten nyní přišel k sobě. Farlaine se otočil, spatřil klečící postavu a vypálil. Bandita vykřikl a skácel se do trávy. V tom okamžiku ostatní desperáti vyskočili ze svých stanů. Oba Mexičané drželi v rukou revolvery a rozčileně se rozhlíželi.

Farlaine zmizel mezi stromy. Kousek běžel lesem, načež zahnul doprava. Ještě si stačil všimnout, že tři koně, které odřezal od stromů, se vyděšeně rozprchli.

Při běhu přes mlází a hustý podrost se orientoval podle záře ohně. Teprve v bezpečné vzdálenosti od tábora opět zamířil na mýtinu. Slyšel vzrušené nadávky banditů, kteří mezitím zjistili, že jejich vůdce zmizel.

Farlaine dorazil k okraji lesa a běžel vysokou trávou ke stromům, kde na něj čekal jeho šedák. Desperáti zatím osedlali tři zbývající koně a vydali se k brodu. Jeden muž se s klením pokoušel chytit zaběhnuvšího se koně.

Šedák Jima přivítal radostným řehtáním. Bandita, který ho ve tmě omylem považoval za jejich koně, se rozběhl k nim. Jim se vyšvihl do sedla, strčil winchestrovku do sedlového pouzdra a pobodl koně do slabin. Přitisknut ke krku zvířete vyrazil vpřed a málem při tom smetl desperáta, který uskočil až v poslední chvíli.

Když Farlaine vjel do kruhu ozářeného ohněm, poznal bandita svůj omyl. Tasil revolver a vypálil na něj, jenže to již Jim opět zmizel ve tmě.

Před ním ležel brod. Držel se ve stínu stromů. Desperáti se už přebrodili na druhý břeh. Tuscarora je odlákal do lesa, tak jak se dohodli. Jim slyšel jejich hlasy a praskání větví. Tyto zvuky se pomalu vzdalovaly a byly stále slabší. Bandité byli zcela logicky přesvědčeni, že noční vetřelci míří tou nejkratší cestou do Duranga.

Se spokojeným úsměvem poplácal šedáka po krku a vydal se k brodu. Pod ním ještě jednou zastavil a nechal valacha, aby se napil. Teprve pak ho vehnal do vody. Zvíře už vylézalo na druhý břeh, když se ozvalo zafrkání koně.

Jim vytáhl svůj remington. V té tmě nebylo nic vidět, ale nalevo od něj praskla větev a pak cosi zašelestilo v podrostu. Nejasně viděl obrys jedné postavy, která se k němu pomalu blížila. Několik kroků před ním se zastavila.

Jim horečně přemýšlel. Je to Tuscarora? Povedlo se mu snad skrýt se tu a zmást tak bandity, kteří jeli dál? Možná, že indián teď byl stejně nejistý, jako on sám.

„Jsi to ty, Matte?“ zeptal se ten muž.

Nyní bylo jasné, že desperáty podcenil. Výstřely v táboře jim určitě nemohly uniknout. Jistě upoutaly jejich pozornost. Nikdo přece nestřílí jen tak do vzduchu, když honí rozuteklé koně.

Federální maršál chtěl zastřeným hlasem odpovědět, ale bandita na něj nečekal a vystřelil. Kulka hvízdla Jimovi těsně kolem hlavy. Okamžitě opětoval palbu, ovšem nic nenaznačovalo, že v té tmě trefil. Ten chlapík jako by se vypařil.

Farlaine obrátil šedáka na zadních a pobodl jej do slabin. Přitisknut k jeho krku se pak rychle přebrodil zpátky. Výstřely musely být v rokli slyšet daleko. Jim počítal s tím, že jistě bandity přimějí k tomu, aby se vrátili, pokud ještě nejsou poblíž. Musel je znovu přilákat na tuto stranu řeky, pokud je chtěl odpoutat od Tuscarory a jeho zajatce.

Na druhém břehu strčil remington do pouzdra a zamířil do křovin. Poté šedáka obrátil vlevo. Chtěl počkat mezi křovisky a jedlemi, zda jej bandita nepronásleduje. K tomu se však už nedostal.

Z malé zátoky se totiž ozval dusot kopyt. Desperát v táboře tedy už jednoho koně chytil. Dusot se rychle blížil. Náhle šedák klopýtl a s vyděšeným ržáním se zřítil k zemi. Jim byl katapultován ze sedla a hlavou narazil na kámen.

Okamžitě ztratil vědomí.

+ + + + +

Když opět přišel k sobě, cítil tupou bolest v zátylku. Omakal si to místo a nahmatal bouli a sraženou krev. Opatrně vstal a hlavou přitom narazil na spodní větve jednoho keře. Utřel si prsty do nohavic a zhluboka se nadechl.

Vzpomínal si ještě na pád z koně, ale naprosto neměl tušení, jak dlouho tam ležel. Něco se však změnilo. Bylo jiné světlo. Měsíc již stál mnohem výše a byl vidět i ze dna rokle.

Farlaine zjistil, že leží v dolince zarostlé křovím. Naslouchal, ale slyšel jen zurčení řeky. Kde mohou být bandité? Museli ho přece mezitím najít. A kde je šedák?

Jima se zmocnila hrůza. Bylo možné, že bandité to věrné zvíře zastřelili a nechali je svému osudu? Bez koně pro ně nemohl znamenat nebezpečí.

Po chvíli hledání nalezl svůj klobouk a nasadil si ho na hlavu. Poté, co se přesvědčil, že oba remingtony jsou na svých místech, se zvedl.

Vylezl z dolíku a rozhlédl se. Po banditech ani vidu ani slechu. Na opačném břehu se nic nehýbalo. Byla to zvláštní situace a on nevěděl, co má dělat.

Náhle někde poblíž něj zafrkal kůň. Jim zaslechl tiché šustění. Ozvalo se to někde mezi jedlemi. Teď už věděl, jak je na tom. Jediné, co ho zachránilo, byl dolík, do kterého spadl. Bandité číhali někde poblíž, až vyleze.

Farlaine vytáhl jeden remington z pouzdra a ve stínu keřů se plížil k jedlím.

Když dorazil k prvním stromům, vstal. Opět to hrabání. Kůň nestál ani deset yardů od něj. Přikrčen se k němu přikradl.

Náhle se před ním vynořila silueta zvířete. Farlaine k vlastnímu úžasu zjistil, že zvíře nemá jezdce. Pak kůň obrátil hlavu a přivítal ho tichým zaržáním.

Jim byl radostí bez sebe. Ten kůň byl jeho šedák! Tiše k němu promlouval a hladil ho. Poté ohmatal sedlové pouzdro a s úlevou zjistil, že Winchestrovka je na svém místě.

Vyšvihl se do sedla a pomalu se vydal do lesa.

Po deseti minutách objel i onu malou zátoku a za posledními stromy spatřil mýtinu osvětlenou měsícem. Nevěřil vlastním očím.

Stany byly pryč! Také všichni koně byli pryč.

Bandité odtáhli. Z táborového ohně zbyl jen doutnající popel.

Farlaine jel mezi stromy dál. Míli za tábořištěm překonal mýtinu a mezi dvěma skupinami stromů zamířil k řece. Na břehu sesedl a zabalil všechny zbraně do naolejované kůže, načež je pevně přivázal k hrušce sedla. Poté opět nasedl a po nějakých sto yardech vjel do vody.

Když valach nedosáhl na dno, slezl Jim ze sedla a s uzdou v ruce plaval vedle něj. Musel přitom bojovat s proudem, který jej odnášel k brodu. Jelikož zde však Florida River nebyla příliš široká, dosáhl druhého břehu míli nad brodem.

Vybalil zbraně z naolejovaé kůže a dal je zpět na místa. Nato vylil vodu z holínek. Když konečně opět seděl v sedle, zavyl jako kojot. Ani ne dvě sta yardů napravo od něj se ozvala odpověď.

Jim chvíli počkal a znovu zavyl. Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Nyní si byl jist, že Tuscarora je poblíž.

Ačkoli byl na setkání s ním připraven, objevil se před ním tak náhle, že málem vykřikl zděšením. Indián držel v ruce jeho pušku a usmíval se.

„Dal sis načas, bratře.“

Farlaine seskočil ze sedla a vzal šedáka za uzdu. Stručnými slovy pak Utu zpravil o tom, co se stalo poté, co se rozdělili. Když se zmínil o opuštěném tábořišti, indián jen se stoickým klidem pokýval hlavou.

„Vím,“ poznamenal. „Když třeskly výstřely u brodu, přivázal jsem Shanea ke stromu a vrátil se. Právě se brodili i se všemi věcmi. Ten chlap, kterého jsem viděl u školy, jim dával příkazy. Byl tam i jeden z těch dvou Mexičanů.

„Myslel jsem, že na mě čekají u brodu, aby se mi pak přilepili na paty a tajně mě potom sledovali,“ řekl Jim.

Tuscarora zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím. Ten muž, kteréhos v táboře postřelil, na tom musí být hodně špatně. Měli zatraceně naspěch. Asi se pokusí nám odříznout cestu do města. Možná na nás chtějí udeřit těsně před Durangem. Právě jsem tě chtěl jet hledat, když ses ozval.“

„Tomu nerozumím,“ řekl zamyšlený Farlaine. „Mohli si to přece snadno spočítat, že jsi pomalejší. Proč se teda potom zdržují s těžce raněným? Myslím…“

Náhle se ozval výstřel, jehož ozvěna se nesla horami.

„Vypadá to, že poznali svou chybu,“ lakonicky podotkl Tuscarora.

O něco později dorazili ke skupině zakrslých borovic. K jedné z nich byl přivázán vůdce banditů. Laso mu nedovolovalo žádný pohyb. Se sténáním trhal hlavou sem a tam.

„Co je?“ otázal se indián. „Máš žízeň?“

Shane přikývl.

Tuscarora vytáhl nůž a přiložil mu ho na krk.

„Cekni a je po tobě,“ varoval ho. Poté mu uvolnil stáhl pruh látky z úst a vytáhl mu z nich roubík. Shane zalapal po dechu. Když mu Jim přiložil láhev s vodou k ústům, lačně se napil.

„Kdo ksakru jste?“ zeptal se poté. „Co se mnou chcete dělat? Jste muži zákona?“

„Jsem federální maršál Jim Farlaine,“ odpověděl Jim. „Odvezeme tě do Duranga a předáme tě šerifovi. Ještě nějaké otázky?“

„Farlaine? K čertu!“ zúpěl bandita,

„Znáš mě?“

„Slyšel jsem o tobě,“ odpověděl Shane. „Mnozí si o tobě myslí, že jsi lovec lidí, ale to nemůže být pravda, protože jiní zase tvrdí, že sis nikdy nevzal odměnu. Jestli jsi federální maršál, tak proč potom nenosíš hvězdu?“

Farlaine zašpuntoval láhev. „Hádej.“

„Jsi zákeřný kojot,“ vykřikl desperát. „Jednou tě někdo odpráskne jako prašivého psa.“

„Toho dne se ty nedožiješ,“ klidným hlasem odpověděl Jim. „Ten chlapec, kterého jste při přepadení banky v Bloomfieldu srazili, zemřel. Viděl jsem to na vlastní oči, Shane.“

Bandita polkl. „Ty po nás jdeš už od Bloomfieldu?“ nevěřícně se zeptal. „Jak to, žes nás našel po tak dlouhé době?“

Farlaine se mlčky odvrátil a pověsil láhev na sedlo. Mezitím Tuscarora nacpal Shaneovi roubík do úst.

Uta rozvázal laso, kterým byl připoután k borovici. Společnými silami pak banditu vysadili na hnědáka a přivázali mu ruce k hrušce sedla. Poté nasedli na koně a vyrazili.

V čele jel Uta. Farlaine držel v ruce hnědákovu uzdu. Padesát yardů od břehu se zvedal takřka nekonečný svah.

Jim přemýšlel. Jestli se dostanou do Duranga, chtěl opět vychutnat lepší stránky života. Události toho dne mu ukázaly, jak snadno může být v divočině člověk konfrontován se smrtí.

Neubránil se úsměvu, když si uvědomil, že stále častě ji myslí na Claire McCallovou.

+ + + + +

Město odpočívalo po náročném víkendu, aby mělo dost sil na poslední den oslav. Když před šerifovou úřadovnou slezli z koní, vyšel ze dveří jeden z šerifových zástupců. Jmenoval se Dan Kovacs. Byl to hubený muž.

„Tady jste, pane Farlaine,“ řekl vzrušeným hlasem. „Kde jste se schovával? Měli jsme o vás starosti. A kdo je ten chlapík?“

„Jen pomalu, Kovacsi,“ odtušil Farlaine a jal se odvazovat Shanea. „Kde je šerif Ballard?“

„Právě vstal a umývá se,“ odpověděl zástupce.

Jelikož se kolem nich začali shromažďovat zvědavci, rychle zajatce dostrkal do vězení.

Ballard, když se právě holil, užasle odložil břitvu a pohlédl na něj. Druhému zástupci, který prostíral stůl, málem vypadla konvice s kávou z ruky.

„Dobré ráno, pánové,“ pozdravil zubící se Ballard.

„Odkud vás čerti nesou?“ podivil se Ballard.

Jim počkal, až Kovacs zavře dveře za Tuscarorou, a pak pověsil Shaneův revolverový opasek na opěradlo jedné židle.

„Toto je Nicolas Shane, šerife,“ představil banditu.

Ballardovi i jeho zástupcům poklesla čelist. Farlaine banditovi rozvázal ruce a vyňal mu z úst roubík. Randy Jagger, druhý zástupce, postavil konvici s kávou na stůl a odvedl Shanea do jedné ze čtyř cel.

Farlaine tam spatřil Sida Aldermana. Desperát se zvedl ze své pryčny a přistoupil k mřížím. Jelikož se Shane tvářil lhostejně, nedalo se poznat, jestli si vzpomíná na setkání s Aldermanem v opuštěném srubu v lese.

Při snídani musel Jim vyprávět o všem, co se událo po jeho zmizení z Duranga. Šerif, jeho zástupci i muži v celách pozorně naslouchali. Shane, jenž seděl na pryčně a kouřil, zaklel, když slyšel, jak se Jim dostal bandě na stopu.

„Neuvěřitelné,“ poznamenal šerif Ballard, když Jim skončil. „Všichni jsme Pancakea považovali za úplného idiota. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že patří k Shaneově bandě.“

Farlaine přikývl. „Určitě by obstál v divadle, Jasone. Rychle ho zatkněte, ať je s jeho špiclováním v Durangu konec.“

Jason Ballard tím pověřil Kovacse. Zástupce si připnul revolverový opasek a opustil úřadovnu. Jagger se obrátil na šerifa a navrhl: „Neměl bych svolat muže? Jestli je banda poblíž města, tak by se nám mohlo podařit je dostat.“

Ballard tázavě pohlédl na Jima, avšak ten zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že by s vámi místní honili bandity zrovna dneska,“ odtušil. „Kromě toho není vůbec jisté, jestli byste je našli. Měli bychom se vyhnout krveprolití. Hlavně aby byl Shane dnem i nocí střežen. Nejméně dva z vás musí být stále v úřadovně, Jasone. Až se Tuscarora a já vyspíme, porozhlédneme se po městě. Bohužel nevíme, kde teď banda je.“

„Je ale jasné, že budou svého bosse chtít osvobodit,“ řekl Ballard. „To, že jste sem přijel se zajatcem, se už ve městě určitě rozneslo.“

Farlaine přikývl. „Jenom si nejsem jistý, jestli jim jejich šéf za to riziko stojí, Jasone. George Galloway a bratři Mayové nejsou žádní hlupáci. Ti si snadno spočítají, že z úřadovny uděláte pevnost. Možná dokonce spekulují s tím, že se soustředíme na hlídání Shanea.“

Ballardovi zaskočilo. „Myslíte, že by to přepadení provedli bez Shanea?“

„Proč ne?“ prohodil Farlaine a pohlédl na vůdce banditů.

Ten na něj tázavě hleděl. Pravděpodobně o tom neuvažoval ani ve snu.

„Přemýšlejte, Jasone,“ dodalJim. „To přepadení mají jistě pečlivě naplánované. Jestli tu banku přepadnou bez něho, bude to pro ně méně riskantní než ještě osvobozovat Shanea. Navíc si budou moct mezi sebe rozdělit jeho podíl. Nejlepší bude, když prostě a jednoduše počkáme.“

Vstal a pohlédl na Tuscaroru.

„Pojď, amigo, jsem k smrti unavený.“

V tom okamžiku dovnitř vrazil Dan Kovacs. „Pancake zmizel!“ zvolal vzrušeným hlasem. „Před půlhodinou vyvedl svého koně ze stáje a odjel z města.“

Farlaine pokrčil rameny. „Pak byl včas varován. Stačilo mu jen počkat, jestli se vrátíme do města. Bylo mu jasné, že o něm víme.“

Kývl na muže a spolu s Tuscarorou opustil kancelář. Odjeli k penzionu, kde zanechali koně ve stáji. Kirk Dionne je přivítal s úlevou a s radostí.

Jim Farlaine byl tak unavený, že ani nešel do pokoje a lehl si vedle Tuscarory do slámy. Kirk Dionne ještě odsedlával koně, když oba muži již tvrdě spali.

+ + + + +

Jim Farlaine se probral a promnul si oči. Zmateně se rozhlédl a teprve po chvíli si uvědomil, že šel spát s Tuscarorou do stáje. Jenže jeho indiánský druh tam nyní nebyl. Náhle se ozvaly výstřely. To, co považoval za sen, byla skutečnost. Právě ty výstřely ho probudily.

Chvatně se zvedl a setřepal z kalhot slámu. Byl tak unavený, že si ani neodepnul revolverový opasek. Teď si ho aspoň nemusel připínat. Opustil box a spatřil Kirka Dionnea, který stál v otevřených vratech stáje.

„Hej, co se to tam venku děje?“ zvolal a vykročil k mladíkovi.

Dionne se s úsměvem otočil. „Už jste se vyspal? To střílení není nic důležitého. Město jenom oslavuje Den nezávislosti.“

Teprve nyní Jim uslyšel dechovku. Vytáhl si niklové hodinky a zjistili, že už se blíží večer. Nemohl tomu věřit.

Přistoupil k němu Dionne a řekl: „Máma vám sem poslala snídani,“ a ukázal na kamrlík na konci stáje. „Káva je ještě horká, ale placky budu muset ohřát.“

„Kde je Tuscarora?“ zeptal se Farlaine.

„Váš přítel je už několik hodin pryč,“ odpověděl Dionne. „Mám vám vyřídit, že se šel podívat za svým starým známým.“

„Kde se tu můžu umýt?“

„U mě,“ odpověděl muž a odvedl jej do kamrlíku.

Ze smaltované konve mu pak do velkého vědra nalil vodu a na stoličku položil mýdlo a ručník. Farlaine se umyla pak si ze sedlové kapsy přinesl holení. Mezitím začal Dionne ohřívat placky.

Když se Farlaine zbavil svého strniště, cítil se jako znovuzrozený. Silná káva jej definitivně probrala z ranní ospalosti. Hladově shltal snídani. Hlavně placky mu velmi chutnaly. Byly plněné ostře kořeněnou sekanou. K nim ještě dostal volská oka se slaninou a jako dezert jablkový závin.

„Vaše máma je skvělá kuchařka, Kirku,“ pochválil Jim Dionneovu matku a poplácal se po břichu.

„V kuchyni u nás vládne moje sestra Angie,“ zasmál se Kirk. „Vaše pochvala ji potěší.“

Farlaine si vzpomněl na hezkou tmavovlasou dívku, kterou krátce zahlédl. Vytáhl z kapsy doutník a nabídl i Dionneovi. Zatímco pokuřoval, vyprávěl mu mladý Frankokanaďan o životě v prosperujícím městě.

„Jsme v penziónu jedinými hosty?“ otázal se Jim. „Viděl jsem jenom naše koně.“

„Nastálo u nás bydlí tři hosté,“ odvětil Dionne. „Ale to jsou starší lidé, kteří chtějí strávit podzim svého života v Durangu. Stáj je takové moje malé království, kde si můžu dělat, co chci.“

„Vymalujete?“

Farlaine kývl na malířský stojan se započatou krajinkou.

„Je to můj jediný koníček,“ řekl mladík. „Několik rančerů už si od mě koupilo pár obrázků. V Eldoradu též visí moje obrazy. Máma by je nejradši všechny pověsila do penzionu. Pokaždé, když něco prodám, křičí a protestuje.“ Přitom se rozesmál a zavrtěl hlavou.

„Jste opravdový umělec, Kirku,“ poznamenal Jim. „Na východě byste zbohatl. Uvědomujete si to?“

„Rád bych žil v nějakém větším městě, myslím jako opravdový malíř,“ přiznal Dionne. „Ale máma nechce, abych odjel pryč. Durango je ještě příliš divoké na to, abych ji tu s Angie nechal.“

„Na stáj teď na chvíli zapomeňte, Kirku,“ řekl Farlaine. „Zvu vás na drink. Můžete mi přitom ukázat svá díla. Vaše práce mě zajímá.“

Kirk pozvání váhavě přijal. Zdálo se, že je na rozpacích, ale Farlaine si povšiml, že jeho zájem mu zalichotil. Zatímco si balil holení, připínal si Kirk revolverový opasek.

Společně pak stáj opustili.

+ + + + +

Ve městě se bujně slavilo. Pro Jima Farlainea to bylo velmi náročné, protože jeho zajetí obávaného vůdce banditů bylo hlavním tématem dne. Všude, kde se s Kirkem Dionnem objevil, ho lidé poplácávali po rameni a chtěli mu objednat drink. Kdyby všechna tato pozvání přijal, byl by už po dvou hodinách namol.

Konečně se dostali do Eldorada, které praskalo ve švech. Důvodem byla oznámení Williama Portera, že se toho večera bude konat losování účastníků střelecké soutěže. Velká show se měla konat nadcházející sobotu.

Oba muži se prodrali davem až do tanečního sálu, kde ovšem museli počkat, až kapela přestane hrát. Při tom je objevila Claire McCallová, jež se omluvila svému tanečníkovi a přišla za nimi.

„Ahoj, velký hrdino,“ pozdravila Jima. Svítily jí oči a přímo zbožně na něj hleděla. Její šaty byly na Západ velmi odvážné. V rafinovaném výstřihu se rýsovala ňadra.

„Mohl bych vás už konečně namalovat, Claire?“ otázal se Dionne.

„Vy ale máte trpělivost, Kirku,“ odvětila s úsměvem. „Já držím slovo.“ Zavěsila se do obou mužů a dodala: „Teď na mě všichni budou žárlit; Mám největšího místního umělce a nejudatnějšího hrdinu. Pojďte, táta vás rád uvidí.“

Oba vousatí vyhazovači, kteří stáli u vchodu do luxusního saloonu, se uklonili a odstoupili.

Když vešli dovnitř, zvedl se Porter ze židle a začal tleskat. Ostatní hosté se k němu přidali. Poté jim Porter nechal přinést dvě židle, aby se mohli posadit k McCallům, kteří je srdečně přivítali. Vince Clayborn a jeho dcera Susanna tam seděli též. Claire vychutnávala pozornost, kterou jim ostatní hosté věnovali.

Farlaine jim samozřejmě musel do detailů povyprávět o svém statečném činu. Později, ukázal na jeden velký, krásný obraz visící nad barovým pultem. Byl na něm vyobrazen indián na lovu bizonů. Kirk Dionne mu potvrdil, že autorem je on.

„Neuvěřitelné, Kirku,“ řekl s obdivem v hlase. „Jako by byl živý.“

Jack McCall přikývl. „I já od něho mám dva obrazy. Kirk je nadaný umělec. Durango je jako kopka hnoje, ve které je zahrabaný diamant. Mohl by město proslavit víc než ten hloupý pistolnický duel. Možná od něho koupím všechny obrazy, které ještě neprodal. Myslím, že by to byla dobrá investice.“

„Zcela s vámi souhlasím, Jacku,“ přisvědčil Jim a pohlédl na Dionnea. „Znám jednoho obchodníka s uměním ve Washingtonu, Kirku. Souhlasil byste, abych mu poslal telegram? Jsem si jistý, že by sem přijel, aby se na vaše díla podíval.“

Dionne s rozpaky přikývl. „Když myslíte, pane Farlaine.“

Debatu ukončily fanfáry v sále. Na taneční parket přinesli stůl, na němž stál klobouk, z něhož měl Porter losovat dvojice. Pět účastníků si stouplo vedle stolu. Hosté podniku napjatě očekávali výsledek losování.

První duel svedl dohromady Tonyho Grimaldiho a Garyho Tolmana. Grimaldi svému soupeři neslušným gestem ukázal, co si o něm myslí. Náhoda tomu chtěla, že v druhé dvojici nastoupí Lester Myram proti svému příteli Johnu Gillbusterovi. Nevada, pro kterého nezbyl protivník, se zklamaně vydal k pultu, zatímco zvědavci se rozešli.

Farlaine se omluvil a vstal od stolu. Vešel do tanečního sálu, z něhož byl odnesen stůl, aby se opět mohlo začít tančit. Zamířil k pultu, kde stáli i oba jeho přátelé.

„Nevypadá to, že byste na sebe stříleli rádi,“ poznamenal.

„Je to smůla, amigo,“ zazubil se Myram a přiklonil se k němu. „Budeme si mířit na ruku s koltem. Ten, kdo to koupí, pustí kolt. Chápeš? Potom si prémii rozdělíme.“

„Dobrý trik,“ řekl Jim. „Ale mezi vámi a prémií ještě stojí vítěz toho druhého souboje. Neříkoj hop, dokud nepřeskočíš, Lesi.“

Myram mu chtěl odpovědět, když v tom k nim přistoupila Claire McCallová. S úsměvem na ně kývla a poté pohlédla na Farlainea.

„Zatancujeme si?“

„Rád,“ odvětil a oběma pistolníkům se omluvil.

Když ji na parketu objal kolem boků, okamžitě se k němu přitiskla. Tentokrát ji od sebe neodtrhl. Tentokrát si vychutnával blízkost jejího teplého těla vonícího pižmem. Líbilo se mu to a její úsměv mu prozradil, že ona o tom ví.

Po tanci se chvíli ovívala dlaní. „Hu, při té muzice je ale horko,“ poznamenala. „Musím na čerstvý vzduch.“

Chytla ho za ruku a už se prodírali davem ven. V předním saloonu kralovali železniční dělníci. Několik z nich již bylo tak opilých, že spali na stolech. Farlaine Claire otevřel dveře a vyšel za ní ven.

Venku již panovala tma. Chladný vzduch jim prospěl.

„Och, to je dobře,“ povzdechla si Claire. „Neuděláme si malou procházku?“

Jim souhlasil. Na ulici, kromě vyvádění pár opilců a zpěvu rozjařených kovbojů, panoval klid.

Jim držel Claire za ruku. Ve větru šelestily papírové girlandy a transparenty, pod nohama se jim leskly konfety.

Po School Street přišli až k nádraží. Tábor železniční společnosti zel prázdnotou. Claire Jima zatáhla ke stáji, která stála mezi posledními domy a kolejemi.

„Je to tu hodně opuštěné,“ řekl Jim. „Neměli bychom se raději vrátit?“

Místo odpovědi Claire zrychlila a táhla ho dál. Nad vraty se houpala lucerna. Claire prošla kolem a zavedl jej za roh. Jimovy oči si nejprve musely zvyknout na tmu. Poté spatřil bryčku, která tam stála. Její oj byla položená na zemi. Claire pustila Jimovu ruku, otevřela dvířka bryčky a nasedla dovnitř.

Jim se zarazil. „Co to má znamenat, Claire?“ otázal se, ačkoli její záměr už dávno prohlédl. „Co když nás tu někdo překvapí? Lidé pak budou mít řeči.“

„To vás zajímá jen vaše dobrá pověst?“ odtušila a zasmála se. „Mě moje pověst vůbec nezajímá. Kromě toho ten vůz patří nám, tak co? A vůbec, přestaňte se mnou už konečně jednat jako s malým dítětem.“

V té chvíli nemohl nepomyslet na těžké okamžiky na Florida River, kdy si předsevzal, že už nebude ignorovat hezké věci v životě. Tehdy si přece vzpomněl právě na tuto mladou, krásnou dívku. Právě na ni.

Claire se k němu nyní naklonila, objala ho a políbila.

Opět pocítil omamnou pižmovou vůni, když vsunula jazyk mezi jeho rty. Zmocňovalo se jej vzrušení. Vylezl za ní do bryčky a zavřel dvířka.

„Claire.“

Ať už jí chtěl říci cokoli, neudělal to, protože ho zahrnula polibky. Byla cítit alkoholem. Divoce ho líbala, až se náhle zarazila a odstrčila ho.

„Od chvíle, co jsem tě viděla poprvé, jsem žila jen pro tento okamžik. Jsem se do tebe zamilovaná, zamilovaná až po uši, Jime.“ Položila mu dlaň na rty, aby mu nedovolila mluvit. „Vím, že brzy odjedeš pryč. S tím už se musím smířit. Ale dneska v noci tě chci mít jen pro sebe.“

A pak se začala svlékat a přitáhla si jeho obličej k ňadrům. Měla malá a pevná prsa, jejich bradavky byly tvrdé jako oblázky v řece. Její vzrušení ho rozžhavilo.

„Odlož už ten zatracený revolverový opasek,“ poprosila ho.

Zatímco si jej odepínal, svlékla si i zbytek a ukázala se mu tak v rouše Evině. Poté se k němu přitiskla a spolu se začali oddávat tajům lásky, nespoutaným a divokým jako příroda Západu.

Její otec i Vince Clayborn se mýlili. Claire nebyla nevinná a neposkvrněná. V Denveru se neučila jen vařit a hrát na klavír. Trávila zde čas i mnohem příjemněji, což oba muži vůbec netušili.

Jim se rovněž svlékl a blizardu lásky již nestálo nic v cestě. Claire byla bouřlivá a vyzývavá. To, co mu v následující půlhodině ukázala, by dívky z místních hampejzů přimělo, aby sbalily kufry a odjely někam hodně daleko.

„Och Jime,“ zasténala nakonec. „To stačí na měsíc.“ Odhrnula si kadeř vlasů z čela a dodala: „Myslíš si teď o mně něco špatného?“

„To v žádném případě, zlato,“ ujistil ji a něžně ji políbil.

„Určitě ne?“ otázala se, zatímco se oblékala.

„Čestné slovo, krásko,“ odvětil. „Bylo to nádherné, bylas prostě skvělá. Jedno ti povím: Muž, který tě někdy dostane, ti určitě neuteče.“

„Vážně, Jime? Opravdu to bylo tak dobré?“

„Samozřejmě,“ ubezpečoval ji.

„Ttak to mám potom zatracené štěstí,“ poznamenala a rozesmála se. „Před tebou jsem totiž měla jenom jednoho muže. To všichni umělci tolik rozumí lásce?“

„Já přece nejsem umělec,“ zasmál se Jim.

„V některých ohledech ano,“ odtušila, „ale myslela jsem tím svého učitele hry na klavír v Denveru. Byla jsem zvědavá a tak jsem ho svedla. Prostě jsem se během vyučování svlékla a začala před ním nahá tančit. Toho to ale vzalo! Úplně strnul, a tak jsem mu musela vložit ňadro do ruky. Už jsem o něho měla jsem strach, když konečně zareagoval. Ale pak na mém těle začal hrát ty nejkrásnější melodie. Bylo to božské. Nikdy bych si nebyla pomyslela, že to může být ještě hezčí. Mají malíři taky takovou fantazii?“

„Jaks na to přišla?“ podivil se Jim.

„Imponují mi muži, kteří jsou inteligentní a mají smysl pro krásu,“ odvětila. „A v Durangu je Kirk Dionne. Vypadá skvěle. Chce mě namalovat. Kdybych mu dovolila akt, snad bych ho i svedla. Myslím, že je do mě zamilovaný. Akt by tu byl obrovskou senzací. Musel by si mě pak vzít, aby se má pověst aspoň napůl vylepšila. Co myslíš?“

„Ty jsi nemožná, Claire,“ zasmál se Jim a pomohl jí z vozu.

Zavěšeni do sebe se pak vraceli k Eldoradu. Před vchodem na Ecke Front a Main Street se Tuscarora opíral o trám. Kouřil a pokyvoval na ně.

„Z banditů jsem ještě nepotkal nikoho,“ poznamenal. „Teď dávám pozor na šerifovu úřadovnu. Třeba pro ně Nick Shane je tak důležitý, že se ho pokusí osvobodit.“

Farlaine mu položil ruku na rameno. „Chceš tu snad stát celou noc, Tuscaroro? To není nutné. Vždyť vevnitř jsou dva muži. Tam by se nikdo nedostal, aniž by přitom ztropil rámus. Pojď se mnou.“

Uta zavrtěl hlavou. „Ještě udělám jednu obchůzku. Jinak, šerif je vevnitř, hledal tě. Má pro tebe novinu.“

„No, tak hodně štěstí, když tady chceš vystát důlek,“ řekl Jim a spolu s Claire vstoupil do saloonu.

Ten se mezitím poněkud vyprázdnil. Jasona Ballarda nalezli u barového pultu v tančírně, kde se bavil s Lesterem Myramem a Johnem Gillbusterem. Pistolníkův pes jim ležel u nohou. Buck spal jako zabitý a nenechal se okolním rámusem rušit.

„Už je zase v limbu,“ smál se Myram. „Ještě štěstí, že oslavy už končí. Teď si zase bude muset zvyknout na tři piva za den. Jinak by ztloustl.“

„Chtěl jste se mnou mluvit, Jasone?“ otázal se Jim šerifa.

Ballard přikývl. „Soudce Olsen poslal telegram z Wagon Wheel, že se tu v sobotu zastaví. Proces s Aldermanem se má konat příští pondělí. Toho banditu hledají kvůli přepadením i v Coloradu. Myslím, že Shaneův případ soudce předá soudu v Aztecu. Je tam okresní soud pro okres San Juan, pod který spadá i Bloomfield.“

Farlaine přemýšlel. „V takovém případě eskortu doprovodím až do Mexika. Stejně musím při procesu vypovídat jako svědek.“

Mezi hosty podniku náhle zavládl neklid.

„Pane Bože,“ hlesl Ballard, když spatřil svého zástupce Kovacse.

Hubený muž k nim přivrávoral, a byl by spadl, kdyby ho dva hosté nezachytili. Neměl opasek a jeho tvář byla zbrocena krví.

„Shane a Alderman,“ zasípal.

Ballard do něj nalil whisky. „Jen klid, Dane. Stalo se něco?“

Dan Kovacs přikývl. „Jagger, to prase,“ zavrčel. „Praštil mě plnou flaškou zezadu do hlavy. Když jsem přišel k sobě, byl pryč i s bandity.“

„Randy Jagger?“ nevěřícně se tázal Ballard. „Jsi si jistý, Dane?“

„Byli jsme tam jenom já a on, Jasone,“ odpověděl zástupce. „Jinak v úřadovně nikdo nebyl a bandité klidně seděli ve svých celách.“

„Postarejte se o něho,“ požádal šerif pár mužů a vyrazil na ulici.

Jim i oba pistolníci jej následovali. Ve dveřích úřadovny se srazili s Tuscarorou. Poté, co Kovacs vyvrávoral z kanceláře, se tam okamžitě šel podívat.

„Utekli oknem v zadní noclehárně,“ poznamenal. „Proto jsem je neviděl. Snad je ještě dostihneme ve stáji.“

Muži se rozběhli po Main Street směrem ke stáji. Už ze Station Street viděli otevřená vrata stáje. U nich našli Petea Wigga, který se právě probíral z omráčení.

Potvrdil jim, že Ballardův druhý zástupce se přidal k banditům. Desperáti ho zmlátili a zmizeli i se svými koňmi. To bylo asi tak před čtvrt hodinou.

„Nechápu to,“ žasl Jason. „Za Randyho bych dal ruku do ohně. Ten ksindl Shane ho musel podplatit. Ale kdy a jak? Jagger s ním nebyl ani na vteřinu sám. Vždycky jsme s ním hlídali buď Kovacs nebo já. Shane mu ani nemohl napsat žádný vzkaz. Nechápu to.“

„Teď už s tím nic neuděláme, Jasone,“ řekl Farlaine. „Stalo se a musíme se s tím vyrovnat. Nemá smysl je teď v noci hledat. Přes den možná Tuscarora najde stopy.“

Poté i s pistolníky stáj opustil.

„Jste tak zamyšlený, amigo,“ poznamenal na zpáteční cestě Myram.

Farlaine přikývl. „Myslím, že bandité mají ve městě svého člověka, o kterém my nevíme. A právě ten přesvědčil Jaggera, aby se k nim přidal. Nemohl to udělat v úřadovně, ale na ulici, když Jagger sám obcházel město. Musel jít sám, protože ostatní dva hlídali vězně. Jestli je ten pomocník banditů někdo z místních občanů, tak se s ním mohl klidně bavit, aniž vzbudil podezření. Bandité vědí, že jejich šéf je za mřížemi, a přesto se nikdo z nich ani neukázal. Museli se někam schovat. Čekají na rozhodující úder.“

„Větší skupina se nemůže schovat tak snadno, Farlaine,“ namítl John Gillbuster. „To by muselo jít o nějaký větší dům. Potřebují jídlo a mají s sebou koně, které musí mít pořád po ruce, aby mohli rychle odjet. Kam by je mohli chovat? Jedině na nějaký ranč.“

Světlovlasý Texasan uvažoval logicky.

„Na tom něco bude,“ připustil Jim.

Potkali McCallovy a jejich kovboje. Farlaine se s nimi rozloučil, protože již odjížděli na jejich ranč. Vince Clayborn vyhnal opilé kovboje ze saloonu. Ulicemi zněl jejich falešný zpěv.

Když Jim podával ruku Claire, zamumlala: „Dobře se vyspi, velký muži.“

Ve světle lucerny viděl, že se z hezké dívky stala krásnou ženou, jež byla ještě půvabnější, než se mu předtím zdálo.

Když se před Eldoradem rozloučil s pistolníky, aby se s Tuscarorou a Kirkem Dionnem vydal k penziónu, nelitoval ničeho. Claire McCallová na něj svým přímým jednáním udělala dojem. Věděl, že na ni nyní bude myslet často a rád. A nejenom z toho důvodu.

Tuscarora s Dionnem pozvedli obočí, když si náhle začal hvízdat.

+ + + + +

Následující den se o úkrytu banditů nedozvěděli nic. V úterý, den po 4.červenci, nalezli hrající si děti mrtvého Jaggera. Podplacený zástupce ležel v křoví pod mostem. Bandité ho za osvobození svého šéfa odměnili kulkou. Potom se jejich stopy definitivně ztratily.

Toho samého dne železniční dělníci odtáhli dál. V Durangu zůstal jen sklad kolejí a pražců, které pak rozváželi po trati.

Ve městě opět zavládl klid.

Farlaine s Tuscarorou se rozdělili a takto začali pátrat po banditech. Přitom prohledali i několik opuštěných rančů, ale vše bylo marné.

Pro všechny případy šerif Ballard najal několik mužů, kteří hlídali strategické body. Na jihu šlo o most přes Animas River, ze severního konce Main Street se zase dala přehlédnout cesta vedoucí do Silvertonu. Další muži hlídali u kostela na západním výjezdu z města a na východním okraji u Dionneovy stáje. Poněvadž se muži pravidelně střídali, snižovala se možnost, že jim bandité proklouznou, na minimum.

Ve středu se Farlaine s Tuscarorou soustředili na Williama Portera. Majitele Eldorada ze spolupráce s Shaneovou bandou podezírali vůbec nejvíce. Koneckonců, Pancake byl zaměstnán právě u něj. Porter navíc mohl bandu schovat městě snáze než kdokoli jiný. Otázkou bylo pouze to, kde ustájil jejich koně.

Jim nad tím usilovně přemýšlel. A pak mu to došlo. Mezi plánovaným přepadením banky a střeleckou soutěží za městem nebyla žádná souvislost. Tuscarora se mýlil, když ho informoval o obchodech mezi bankou a majiteli dolů. Jestli transport stříbra a zlata do Duranga dorazí v pátek, pak za něj banka musí okamžitě zaplatit. To znamenalo, že v době show budou trezory prázdné. Přepadení proto bandité museli provést už ve čtvrtek nebo v noci na pátek. To bylo zcela jasné.

Nebylo těžké to vysvětlit Tuscarorovi a šerifu Ballardovi. Ve čtvrtek se proto chtěli plně koncentrovat na hlídání banky. Když o tom slyšeli Les Myram a John Gillbuster, nabídli mu své služby.

Jenže čtvrtek uplynul klidně. Banditům zůstávala jediná noc.

Lester Myram se nechal zavřít do banky. Měl s sebou Bucka. Pes by ho při sebetišším šramotu probudil. Zástupce Kovacs, který měl ovázanou hlavu, strávil noc v úřadovně, zatímco Jim Farlaine a Tuscarora se skryli poblíž banky. Jelikož Jim počítal s tím, že bandité přepadnou bankéře v jeho domě, aby jim otevřel trezor, přidělil mu světlovlasého Gillbustera jako osobního strážce. Za setmění byli všichni na svých místech. S napětím čekali, co se bude dít.

+ + + + +

A čekali marně. Noc uplynula bez zvláštních událostí. Bankéř přišel svého peněžního ústavu dříve než obvykle, aby Lese Myrama a jeho psa pustil ven. Ospalí muži se sešli v restauraci k snídani. Obří pes ležel pod stolem a žvýkal dva syrové steaky, zatímco muži se posilňovali horkou kávou a vydatným jídlem.

Poté zamířili do saloonu Fat Man, aby zde prodiskutovali své postřehy nad skleničkou něčeho ostřejšího. Pro chování Shaneovy bandy neměli vysvětlení. Šerif Ballard se dokonce domníval, že to vzdali. Buck jejich debatu na chvíli přerušil, když si sedl a tak dlouho kňučel a vyl, dokud mu jeho pán nekoupil pivo. Pak se rozešli. Pistolníci zamířili do hotelu, aby se vyspali, a šerif se vydal své úřadovny.

Jim šel s Tuscarorou k nádraží, kde v kanceláři Western Union poslal telegram obchodníkovi s uměním ve Washingtonu. Nato přikázal indiánovi, aby se konečně vyspal.

„A ty?“ otázal se ho Tuscarora.

„Já musím přemýšlet. Nejlépe mi to myslí u piva,“ odpověděl Farlaine.

Uta přikývl. „Tak pojďme přemýšlet.“

Vrátili se do saloonu Fat Man, kde si poručili pivo. Na rozdíl od šerifa Ballarda si Jim nedokázal představit, že by Shane na přepadení rezignoval. Jenom nevěděl, jak by ho nyní mohl provést.

Že by jim nešlo o peníze, ale o zlato? Jenže jeho transport byl tak pečlivě střežen, že přepadení by bylo sebevraždou.

Jako na potvrzení Jimových myšlenek v tom okamžiku před kovárnou zastavily dva povozy tažené čtyřspřežími. Doprovázelo je devět jezdců, kteří právě sesedali z koní, mohutní chlapíci s puškami v rukou. Jeden postarší muž vstoupil do banky, která stála vedle kovárny.

Farlaine s Tuscarorou přihlíželi, jak čtyři vozkové odhrnují plachty a odnášejí těžké bedny do kovárny. Muži s puškami se kolem nich postavili do půlkruhu a nedůvěřivě se rozhlíželi po ulici. O něco později postarší muž zase vyšel, tentokrát doprovázen bankéřem, a oba zmizeli v kovárně.

Po půlhodině se vrátili do banky. Jim je pozorně sledoval a přemýšlel. Vypadalo to, že Nick Shane svou šanci propásl. Možná, že šerif Ballard měl pravdu.

Z kovárny vyšli vozkové a vylezli na kozlíky svých vozů. Poté práskli bičem a povozy se se skřípěním rozjely. O něco později se na ulici objevili bankéř se svým průvodcem. Jim spatřili Kovacse se třemi muži.

Viděl, že postarší muž bere ze svého koně sedlové brašny a následuje bankéře Dreisera do banky. Oněch osm jezdců se vyšvihlo do sedel. Posléze se bankéř se svým návštěvníkem rozloučil. Ten naložil nyní již napěchované kapsy na hřbet svého koně. Poté, co si podal ruku s Dreiserem a prohodil pár slov se zástupcem Kovacsem, nasedl na koně. Osm jezdců jej obklopilo.

Pak vyrazili.

V tom okamžiku to Jimovi došlo. Zavolal na Fatty Sullivana a zaplatil. Pak i s Tuscarorou vyšel ven. Indián, který nechápal jeho rozčilení, na něj vrhl tázavý pohled.

„Teď už vím, o co jde, Tusearoro,“ řekl Jim. „Jdi do hotelu a vzbuď oba pistolníky. Řekni jim, že potřebuju jejich pomoc. Ať vyvedou koně ze stáje a jedou k Dionneově stáji. Ty tam běž napřed a osedlej naše koně. Otázky si nechej na potom. Nesmíme ztrácet čas.“

Přeběhl ulici a vešel do banky. Thomas Dreiser ho srdečně přivítal a nabídl mu doutník. Farlaine jej s díky odmítl a z kapsy si vytáhl svůj.

„Ty transporty se zlatem sem dorazí vždycky před polednem?“ otázal se.

Dreiser přikývl. „Vždycky vyjedou ve čtvrtek v poledne a noc stráví v Hermose. V pátek pak urazí zbylých dvanáct mil. A protože snídají ještě v Hermose, mohou hned po zvážení zlata a stříbra odjet pryč.“

„Ten šedovlasý muž měl sedlové kapsy napěchované papírovými penězi, že ano? Kolik tam měl?“

„Zhruba šedesát tisíc,“ odpověděl Dreiser. „Je to člen Spolku majitelů dolů. Ty peníze přiveze do banky v Silvertonu, kde je rozdělí mezi členy Spolku.“

„Pokud se tam dostane,“ suše podotkl Farlaine. „Co se stane s tím zlatem?“

„Přetavíme ho do prutů a pak ho uskladníme v trezorech. Zůstane tam, dokud si pro něj v pondělí nepřijede armádní eskorta, která ho pak dopraví k železnici. Speciálním vagonem pak pojede na Východ.“

Farlaine se rozloučil a chvatným krokem se vydal do kovárny. Kovář a jeho pomocníci právě roztavené zlato lili do tyglíků. Farlaine si Kovacse odvedl stranou.

„Povězte šerifovi, že jsem vyjel za jezdci ze Silvertonu,“ uložil mu. „Myslím, že Shane na ně po cestě nastražil past. Ale buďte ve střehu, kdybych se měl mýlit. Shane je liška podšitá.“

Poplácal zástupce po rameni a odešel do penzionu. Před stájí již stáli osedlaní koně. Krátce po něm se tam objevili i oba pistolníci, provázení Buckem. Netvářili se zrovna nadšeně.

„Jaká šílenost vás popadla tentokrát, amigo?“ otázal se Les Myram. „Máte zatracené štěstí, že vás máme tak rádi.“

Farlaine jim vysvětlil situaci.

Myram přikývl. „Vypadá to, že máte pravdu,“ poznamenal a pohlédl na svého přítele. „Ale nemyslíte si, že při všem našem přátelství toho po nás požadujete trochu moc, Farlaine? To snad máme jen kvůli sympatiím k vám riskovat život a bránit peníze úplně cizích lidí?“

„Moje řeč,“ zabručel Gillbuster a zašklebil se.

Jim se vyšvihl do sedla a pohlédl na ně. „Jsem si jistý, že majitelé dolů nebudou při odměňování troškařit, amigos. Šedesát tisíc dolarů, to už je nějaká suma.“

„To bych teda řekl,“ povzdechl si Myram. Poté vyjeli.

+ + + + +

Cesta do Silvertonu vedla podél Animas River na sever. Koryto řeky měli po pravé ruce a neviděli je. Po osmi mílích dostihli oba plachtou kryté povozy, jejichž vozkové očividně neměli zrovna naspěch.

Jim Farlaine se dozvěděl, že v Rockwoodu chtějí zastavit, aby se tam najedli. Jezdci jeli daleko před nimi. Chtěli jet do Silvertonu bez zastávky. Farlaine jim poděkoval a i s oběma pistolníky se vydal za jezdci.

Když dorazili do Hermosy, měli jezdci před nimi hodinu náskok. Za vesnicí se cesta zužovala a vedla hornatým terénem. V některých místech na jedné straně se tyčily kolmé skalní stěny, na druhé straně zela bezedná propast.

Právě projížděli jedním takovým úsekem, když tu třeskly výstřely, jejichž ozvěna se ještě dlouho nesla horami. Nemohlo být pochyb. Farlaine měl pravdu.

Pobídli koně a vydali se směrem, kde ty výstřely padly.

Po půlhodině se cesta opět rozšiřovala a klesala dolů. Vedla do kaňonu zarostlého stromy a keři. Muži měli z cesty dokonalý přehled o situaci v kaňonu.

Boj zuřil na jeho konci. Bandité si na jezdce počíhali v místě, kde cesta opět zužovala a vedla úzkou roklinou. Koně jezdců eskorty s vyděšeným ržáním pobíhali kolem. Několik mužů bezvládně leželo na zemi, ostatní se kryli v křoví a stříleli na útočící bandity.

Farlaine i jeho průvodci dorazili na dno kaňonu a tryskem se vydali k místu přestřelky. Tuscarora přitom pronikavě zaječel.

Palba na chvíli ustala. Bandité byli viditelně překvapeni. Poté se koncentrovali na své nové protivníky.

Farlaine viděl, jak sebou Gillbuster trhl. Muž, který na Texasana střílel, stál vedle velkého saguáru. Chtěl na něj vypálit po druhé, ale tu ho trefila Jimova kulka. Byl to Ismael, mladší z bratří Mayů.

Další bandita ztratil nervy. Byl to Pancake. Vyskočil z křoví a rozběhl se ke svému koni. Jenže už se tam nedostal. Překazil mu to Buck, který se na něho vrhl a srazil ho k zemi. Buck jej kousl do ruky a bandita s výkřikem pustil pušku. Poté se již ničeho neodvážil. Pes nad ním zůstal stát s vítězoslavným výrazem v očích.

Nyní začali znovu střílet i muži z eskorty. Desperáti poznali, že propásli svou šanci, a rozběhli se ke svým koním, přičemž kolem sebe zběsile stříleli. Dva z nich byli zasaženi kulkami a skáceli se k zemi.

Nick Shane právě mířil na Farlainea, když ho Myramova kulka srazila ze sedla.

Tuscarora mocným úderem ze sedla zabránil Georgei Gallowayovi v tom, aby nasedl na koně. Bandita se zřítil na zem, mrštně se převalil a zvedl kolt. Tuscarora, jehož pinto cválal dál, k němu byl nyní otočen zády.

Farlaine na Gallowaye za jízdy dvakrát vypálil. Bandita sebou trhl a pak zůstal bezvládně ležet. Náhle se kaňonem ozval výkřik. Farlaine spatřil Jorgeho Maya. Mexičan výhružně zvedl pěst a poté zmizel mezi skalami. Byl s ním ještě jeden muž, ale toho Jim nepoznal. Podle postavy to mohl být Sid Alderman.

Boj skončil. Muži z eskorty vstali a nadšeně pozdravili své zachránce. Farlaine představil sebe i své společníky.

Jeden starší muž ze sebe oklepal prach a představil se: „Jsem Donald Bradley. Patří mi jeden důl v Silvertonu. Ani nevím, jak bych se vám mohl odvděčit, maršále Farlaine. Jak jste se sem vůbec dostal?“

Jim mu vše vysvětlil, načež Bradley přišel ke svému koni a vytáhl ze sedlové kapsy svazek bankovek. Poté je předal Farlaineovi.

„To je pro vás a vaše přátele,“ poznamenal. „Zachránil jste nám život i velké peníze.“

„To je od vás hezké, pane Bradley,“ řekl Farlaine a poděkoval mu. Poté zamířil k oběma pistolníkům.

Myram k sobě přivolal psa, který neochotně opustil třesoucího se Pancakea. Na Farlaineovy otázky odpovídal krátkými, přerývanými větami, přičemž neustále pošilhával po Buckovi, kterého Myram držel za obojek.

Tuscarora mezitím ovázal Gillbustera. Texasan to koupil do ramene.

Všichni poslouchali Pancakeovo vyprávění.

„S tím nápadem přišel Porter. Je to Shaneův bratranec. Kdyby to vyšlo, tak by se lidé v Durangu dozvěděli o přepadení až po několika hodinách. Jeho podíl by byl mnohem vyšší než prémie, kterou vypsal pro vítěze té pistolnické soutěže.“

„Ale proč celá ta komedie?“ otázal se Jim. „Ta show se přece měla konat až zítra. Tou dobou už jste mohli být dávno za horama.“

Pancake si olízl rty. „Ta soutěž by znemožnila pronásledování. Šerif by nenašel dost lidí, kteří by se s ním za námi vydali, protože by všichni byli na té show.“

„Připojil se k vám po přepadení vězení i Sid Alderman?“ zeptal se Jim.

Pancake přikývl.

Farlaine pohlédl na okolostojící a dodal: „Pak tedy uprchl on a Jorge Mayo. Co je s ostatními bandity?“

„Kromě něho jsou všichni mrtví,“ odvětil Tuscarora a kývl na Pancakea.

Farlaine přistoupil k Bradleymu.

„Chci se vrátit do Duranga, řekl. „Vadilo by vám, kdybyste tu počkali na vaše vozy a pak na ně naložili mrtvé?“

„To rozhodně ne,“ ujistil ho majitel dolu. „Ti dva, co přežili, se ničeho neodváží. Počkali bychom tu tak jako tak, sami jsme ztratili čtyři muže.“

„Tak hodně štěstí,“ řekl Jim a rozloučil se.

Zamířil k oběma pistolníkům, kteří spoutávali Pancakea. Když předal Myramovi svazek bankovek, pistolníkovi se zajiskřilo v očích.

Zatímco Farlaine pomohl Tuscarorovi přivázat Pancakea k sedlu, Myram přepočítal peníze a zahvízdl si.

„A sakra!“ zvolal. „Tisíc dolarů, chlapi! To dělá 250 dolarů pro každého.“

Farlaine zavrtěl hlavou. „Patří vám, amigos. Já jsem za tuto práci placen od státu, a jak jsem slyšel, i Tuscarora bude zanedlouho nosit hvězdu. To znamená, že každý z vás dostane bez padesáti dolarů pro Bucka pět set babek.“

„A proč pro Bucka?“ užasl Myram.

„Aby měl na pivo,“ usmál se Jim.

Oba pistolníci se rozesmáli a Myram prohodil ke Gillbusterovi: „Co na něho říkáš, Johne? Mně se líbí čím dál víc.“

Zamávali Bradleymu a jeho společníkům a v dobré náladě se vydali zpět do Duranga.

+ + + + +

V neděli ráno přišli McCallové do kostela. Jim se k nim připojil. Když po bohoslužbě vycházeli z kostela, stál na prostranství před chrámem Tony Grimaldi.

„Konečně, Clayborne!“ zvolal. „Tentokrát ti už žádné výmluvy nepomůžou. Vyřídíme to teď! Rozumíš?“

Vince Clayborn si se stoickým klidem zapálil cigarillo. „Nejsem hluchý, Tony,“ odvětil. „Máš ale smůlu. Nejsem ozbrojen. Takže zmiz.“

Chtěl jít dál, ale Grimaldi vytáhl kolt a několikrát mu vystřelil pod nohy. Susanna vykřikla.

„Jen klid, zlato,“ prohodil k ní Clayborn. „Tak dobrá, Tony. Chtěls to sám. Nechej mě přijít k vozu, pak ti budu k dispozici.

„Tati, ne!“ zaječela Susanna a objala ho.

Odtrhl se od ní a odstrčil ji. Poté se vydal ke svému koni, který byl přivázán k vozu, jímž do města přijeli McCallové. Otevřel sedlovou kapsu a vytáhl z ní revolverový opasek. Zatímco si jej připínal, lidé, kteří vycházeli z kostela, se klidili pryč, aby je nezasáhla zbloudilá kulka.

Farlaine pevně držel Susannu. Dlaní jí zacpal ústa, aby nekřičela, když její otec kráčel od vozu ke Grimaldimu.

A pak se zastavil. Oba muže dělilo zhruba dvacet yardů.

„Jsem připraven, Tony,“ řekl Vince a strčil si tenký doutník za stužku svého šedého klobouku. Poté rozpažil ruce a čekal.

Uplynula téměř jedna minuta, když tu Grimaldi trhl rukou ke koltu. Byl velmi rychlý, ale nestačilo to.

Vince Clayborne musel potají cvičit, protože byl obdivuhodně rychlý. Grimaldi se ani nedostal k tomu, aby na něj namířil. Než to stačil udělat, koupil kulku z předákova Smith & Wessonu. Clayborn byl přesný. Trefil ho přímo do srdce.

Susanna se vytrhla Farlaineovi a rozběhla se ke svému otci. Objala jej a rozplakala se. Clayborn ji pohladil, načež strčil revolver do pouzdra, vytáhl zpoza stužky klobouku doutník a labužnicky si z něj potáhl.

Ano, ještě stále to byl velký pistolník.

Lidé se k nim seběhli, dávajíce najevo svou radost z toho, jak to dopadlo. Farlaine zůstal před kostelem sám – tedy kromě Claire. Právě k němu chtěla přikročit, když tu těsně kolem Jima hvízdla kulka a srazila ze zdi omítku. Jen o vlas přitom minula hlavu Claire.

„K zemi, Claire!“ zvolal Jim a vytáhl oba remingtony. Výstřel rozehnal lidi shromážděné kolem Clayborna.

Zákeřný střelec se skrýval na hřbitově. Jim se rozběhl tím směrem. Třeskly další dvě rány, ale i tentokrát vyvázl Farlaine bez zranění. Jim takový útok čekal, zmýlil se jen v tom, kdo byl tím střelcem. Počítal s tím, že jde o Jorgeho Maya, který chce pomstít smrt svého bratra. Muž, který se nyní zvedl mezi hroby, však byl Sid Alderman.

Než stačil znovu zamířit, zaduněla rána z Jimova remingtonu. Smrtelně raněný Alderman se skácel mezi kříže.

+ + + + +

V pondělí se konal proces s Williamem Porterem a Pancakem Wilsonem. Pancake unikl šibenici, protože vše pokorně doznal. Spolu s Porterem putoval na mnoho let za mříže. Fat Man Sullivan si v bance půjčil dostatečný obnos peněz a koupil Porterovo Eldorado. Podnik pak provozoval pod novým jménem – Fat Man’s Dance Hall.

Jim Farlaine s Tuscarorou zůstali jako hosté u McCallů a opustili ranč, teprve když byli telegrafem povoláni do Denveru. Poslední noc Claire vklouzla k Jimovi do pokoje a velmi příjemným způsobem mu zabránila, aby usnul.

Když se poté na nádraží loučili, vzala si ho stranou a řekla: „Tak dobrý jako ty Kirk Dionne není, ale člověk by neměl být neskromný. Hodně štěstí, tygře!“

Políbila ho a odešla za Kirkem Dionnem.

Lester Myram a John Gillbuster s Jimem a Tuscarorou jeli až do Denveru. Poté vyvedli z nákladního vagonu koně a vyjeli vstříc nových dobrodružstvím.

O dva měsíce později se ve Washingtonu konala výstava, která vzbudila velký ohlas. Mladý umělec, jistý Kirk Dionne, si u místní umělecké veřejnosti získal značnou oblibu. Jeho krásná manželka Claire, rozená McCallová, se polichoceně usmívala především, když lidé chválili obraz, kde byla namalovaná v zelených šatech.

Věděla totiž, že Kirk ji původně namaloval nahou a šaty tam domaloval jen kvůli společenským konvencím.

Občas pomyslela i na Jima Farlainea.

Zdalipak ho ještě někdy uvidí?