John Kirby

Colorado western 054. Zlato v Nevadě

Přepadení transportu Wells Fargo v Nevadě! Bandité ukořistili spoustu zlata a zmizeli beze stop. Pouze jediná indicie naznačovala, že jde o neblaze proslulé bandity, kteří mají na svědomí už několik takovýchto přepadení. Touto indicií byl zdeformovaný kousek olova, který byl vytažen z těla jedné z obětí. Byla to střela s vroubkem. Jen tato kulka mohla vést k vrahovi a tím i k celé bandě. A na celém Západě byl pouze jediný člověk, který pro takový úkol přicházel v úvahu: Mitch Safford…

Mitchi Saffordovi vyvstaly na čele krůpěje potu. Lapaje po dechu hleděl na černého hřebce, který ho v těsné ohradě shodil ze sedla. Jeho kůže se leskla potem a od huby mu odkapávala pěna. Zvíře mělo vytřeštěné oči a ztěžka dýchalo.

Ten kůň byl na dně svých sil.

Mitch Safford to věděl a byl spokojen. Pomalu vstal ze země. Připadalo mu, jako by měl nohy z olova.

Hřebec se pokusil ustoupit stranou, při tom však klopýtl a musel se široce rozkročit, aby neupadl.

Mitch nepoznával svůj hlas, když k němu tiše hovořil. Hřebec nastražil uši a vycenil zuby. To však bylo všechno, co byl schopen udělat. Neměl už dost sil na to, aby svému mučiteli utekl. Trhl hlavou, ale to Mitchovi nezabránilo, aby ho nechytil za ohlávku a elegantně se nevyhoupl do sedla.

Vraník sebral své poslední síly, zaržál, prohnul hřbet a ještě jednou vyhodil všema čtyřma do vzduchu.

Mitch se však v sedle udržel. Hřebec se ještě vzepjal a pak to konečně vzdal. Jeho dech zněl jako chřestění řetězu. Rezignovaně sklonil hlavu.

Mitch Safford se předklonil, poplácal vraníka po hřbetě a důvěrně k němu promlouval.

V tom okamžiku zaregistroval pohyb vedle nízké kůlny, kterou měl za zády.

Reagoval s rychlostí pantera. Jeho pra vačka trhla k boku ještě dřív, než si uvědomil, že revolverový opasek s peacemakerem mu visí na nejvyšší tyči plotu ohrady.

Uslyšel tichý smích.

Seskočil ze sedla, aby se kryl za koněm.

Teprve nyní spatřil jezdce, který vyjel na šedém valachovi zpoza kůlny.

Mitch Safford polkl.

Poznal toho muže na první pohled, ačkoli ho naposledy viděl před pěti lety.

Jmenoval se Alex Wolverton.

Wolverton se za těch pět let téměř nezměnil. Už tenkrát měl šedivé vlasy, které mu sahaly až po ramena. Na mnoha místech promačkaný stetson měl posunutý hluboko do čela, takže mu jeho střecha zastiňovala oči. Jeho úzké rty byly zkřiveny do posměšného šklebu, když šedákovi u plotu ohrady přitáhl uzdu. Jeho snědý obličej byl zvrásněný jako Arizona. Na levé tváři jej zdobily dvě široké jizvy. Byl to tvrdý bojovník.

„Ahoj, Safforde,“ prohodil.

Také jeho hlas byl stejný jako před pěti lety. Tak jako dřív v něm zazníval číhavý podtón a Mitch měl opět ten starý pocit, že ho Wolverton chce ošálit.

„Ahoj, Alexi,“ odvětil ztěžka oddychuje. „Už je to dlouho, co…“

Wolverton zvedl levou ruku a zarazil ho. Nerad chodil dlouho kolem horké kaše. Pomalu se obrátil v sedle a prohlédl si budovy Mitchova koňského ranče. Jeho tenké rty se zkřivily do pohrdavého šklebu.

Mitch pocítil vztek. Věděl, že toho v předchozích pěti letech mohl dokázat víc, ale i tak mu to stačilo. Svůj výdělek do posledního centu investoval do malého stáda koní. Hodnotu ranče neurčovaly pozemky a budovy, ale čtyři chovné klisny. Už dosáhl prvních úspěchů. Černý hřebec, kterého ten den zkrotil, měl cenu více než sta dolarů.

Plácl hřebce po zadku. Vyčerpané zvíře udělalo několik toporných kroků.

„Co ode mě chceš, Alexi?“ zeptal se rozrušeně. Odpověď již předem znal. Přečetl si ji ve Wolvertonových světlých, chladných očích.

„Wells Fargo potřebuje tvůj kolt, Safforde.“

Mitch se přehoupl přes tyče ohrady a setřásl ze sebe prach.

Wolvertonova slova opět oživila minulost. Věřil, že už na všechno zapomněl, a ono to bylo rázem zase tady. Opět viděl tváře mrtvých, které se mu zjevovaly v nočních můrách.

Chopil se opasku s peacemakerem a klidnými pohyby si ho připnul. Snažil se zakrýt vzrušení, které se ho zmocnilo.

„To, co jsem tehdy řekl, stále platí, Alexi,“ poznamenal a pohlédl zpříma do zjizveného obličeje.

Wolverton se pousmál.

„Pojďme dovnitř, Safforde. Mám žízeň. Nechápu, jak člověk jako ty může žít sám v takové pustině.“

Mitch neodpověděl. Sevřel rty a dál pozoroval Wolvertona, který ladně seskočil ze sedla a uzdu svého šedáka omotal kolem sloupku.

„Jsi vítán jako host, Alexi,“ řekl Mitch, „pokud budeš respektovat mé tehdejší rozhodnutí.“

Wolverton se opět chladně pousmál.

„Muž jako ty by neměl utíkat sám před sebou, Safforde,“ odpověděl. „Narodil ses, abys nosil kolt, protože nikdo není rychlejší než ty. Nikdys nestál na špatné straně. Proč tedy ty výčitky svědomí?“

„To nejsou výčitky svědomí, Alexi. Jsou to tváře těch mrtvých. Ty mi nedají spát.“

Podsaditý, ramenatý muž se uchechtl a zvolal: „Ale to byli vrahové, které jsi dostal tam, kam patřili, na šibenici, Safforde! A co vím, tak jsi zabíjel jen v sebeobraně! Častokrát jsi sám koupil kulku, protožes chtěl šetřit svého soka.“

Nečekal na Mitchovu odpověď, otočil se a otevřenými dveřmi vešel do domu.

Mitch jej následoval. Wolverton se choval jako doma. Ze skříně v obývacím pokoji vzal láhev whisky a skleničky a posadil se ke stolu.

„Sedni si, Mitchi,“ prohodil a nalil.

„Zatraceně, já jsem tady doma, Alexi!“

Agent Wells Fargo se napil a opět si nalil.

„Proč jsi tak podrážděný, Safforde? Jsme přece staří přátelé, ne?“

„Co ode mě chceš, Alexi? O co jde tentokrát? Zmizely nějaké peníze? Máš více než dvacet mužů, Alexi. Proč potřebuješ zrovna mě?“

„Nebyl bych tu, kdyby to nebylo vážné, Safforde. Věř mi, že to pro mě nebylo snadné sem za tebou přijet. Ale nemám na vybranou. Neznám nikoho jiného, koho bych do této akce mohl nasadit.“

Mitch na něj vrhl mračný pohled.

„Na to zapomeň!“ zvolal.

Wolverton pomalu zavrtěl hlavou. „Potřebuju tě, Safforde.“

„Potřebuješ můj revolver.“

„A tvůj rozum.“

Mitch Safford mlčel. Vzal si sklenici a napil se. V útrobách se mu rozlilo teplo.

„Jde o náklad zlata v hodnotě sto tisíc dolarů a dva naše muže, které zavraždili,“ řekl Wolverton.

Mitch se trpce zasmál.

„Pořád stejné pořadí, že Alexi? Nejdřív peníze, potom lidi.“

Wolverton pokrčil rameny.

„Oba muži konali svou povinnost – tak jako já konám svou. Kdyby bylo po tvém, tak by se bandité a vrazi vesele promenádovali po světě.“

Mitch pevně sevřel rty. Mě nedostaneš, Wolvertone, pomyslel si.

„Nemůžu tu koně nechat samotné, Alexi,“ namítl.

„O to už je postaráno. Dva muži sem jedou s vozem a zásobami na dva týdny. Nebudeš na tom tratit. Naopak. Odměna, kterou ti nabízím, je dost vysoká na to, abys mohl počet svých koní ztrojnásobit.“

Mitch zrudl. Rozčilovala ho Wolvertonova jistota.

Agent Wells Fargo si levou rukou sáhl do kapsy kabátu a na stůl hodil zdeformovaný kousek olova.

Mitch zpozorněl, když poznal, že to je kulka z revolveru.

„A sakra!“ povzdechl si.

Stáhlo se mu hrdlo a vybavily se mu hořké vzpomínky. Planoucíma očima hleděl na světlý zářez v kulce, který byl přes zdeformování jasně viditelný.

„Vytáhli ji z těla jednoho z mých mužů, Safforde,“ řekl Wolverton. „Poznáváš ji?“

Jak by ji Mitch nepoznával?! Sám kdysi držel podobnou kulku v dlani poté, co ji lékař vyřízl z těla

jeho přítele Mikea O’Learyho. Mike pracoval jako kočí společnosti Wells Fargo. Bandité jeho povoz přepadli a uloupili dvacet tisíc dolarů. Mitch Mikeova vraha nedostal, i když po něm pátral mnoho týdnů.

„Kde?“ zeptal se stroze.

Wolverton se pousmál a v jeho očích se krátce zablýsklo.

„Pocotillo,“ řekl. „Tam zemřel muž, kterého zasáhla tato kulka. Byla to náhoda, že si ji tamní lékař nechal. Stačilo, když jsem viděl ten zářez, a věděl jsem všechno. Přesto jsem ji nechal srovnat s jinými kulkami. Není pochyb. Byly vypáleny z toho samého revolveru.“

„Zjistil tvůj muž v Pocotillu něco?“

Wolverton pokrčil rameny. „Vyšetřoval loupež zlata. Jednalo se o vůz, který zmizel i s nákladem na cestě z Pocotilla do Elka. Zmizel se zlatem i s vozkou.“

„Nikdo ten transport nedoprovázel?“

„Ne. Ani ve snu nás nenapadlo, že by ho někdo přepadl. Jen Ruben Haig, majitel dolu Blue Bell, a já jsme o tom věděli.“

Mitch Safford mlčel. Wolvertona téměř neslyšel. Myslel na Mikea O’Learyho. Opět ho viděl ležet v krvi. Věděl, že na jeho smrti má svou vinu. Kdyby se tenkrát neopozdil kvůli děvčeti, byl by teď Mike naživu.

Pohlédl na Wolvertona a řekl: „Ukaž to, Alexi.“

Wolverton si oddechl a zazubil se.

Sáhl do vnitřní kapsy svého kabátu a vytáhl odtud hnědou obálku, odkud vzal několik papírů a položil je na stůl.

+ + + + +

Domluvili se, že se sejdou v Pocotillu. V saloonu Mokomoke. Když Mitch vstoupil dovnitř, stál Alex Wolverton s nějakým mužem, který byl Mitchovi na první pohled odporný, u pultu.

Alex na něj krátce pohlédl. Mitch rozuměl. Měl se držet zpátky.

Postavil se zhruba čtyři yardy od Wolvertona a pistolníka a kývnutím upoutal barmanovu pozornost.

„Pivo.“

Hubený muž vedle Alexe si ho změřil pohledem. Zdálo se, že větří nebezpečí.

Barman mu přinesl pivo.

Mitch se napil. Poslouchal při tom, jak Alex říká: „Myslel jsem, že jste toho za ty čtyři dny, co jste v Pocotillu, zjistil víc, Stuarte.“

To jméno Mitchovi něco říkalo. Náhle si vzpomněl. Před dvěma lety přece viděl zatykač na toho muže v okrese Box Elder v Utahu. Věděl, že Stuart zavraždil mladou ženu.

Stuart chraplavým hlasem odvětil: „To jste čekal, že vám ty bandity naservíruj u na stříbrném podnose, Wolvertone?“

„Ne, Stuarte. Slyšel jsem ale, že jste za uplynulé čtyři dny neopustil město. Proč jste se nepokusil najít ten zmizelý povoz?“

Pistolník položil sklenici na pult.

„To už zkoušel maršál Bristoe a marně. Nebo mě snad platíte za to, že se projíždím po okolí?“

Alex Wolverton neodpověděl. Pohlédl na dveře, jimiž právě vstoupili dva muži. Jeden byl štíhlý, elegantně oblečený švihák, druhý, mohutný, ramenatý chlapík, byl očividně jeho hlídací pes.

Mitch toho elegána znal. Jmenoval se Ruben Haig a byl v Pocotillu velkým magnátem. Patřil mu důl Blue Bell, z něhož pocházelo zlato, které tak záhadně zmizelo.

Haig přistoupil k Alexovi, podal mu ruku a něco mu řekl. Mitch to neslyšel. Viděl však, že snědý obličej agenta Wells Fargo ztmavl ještě víc. Vypadalo to, že Haigovi skočí po krku.

V tom okamžiku Haigův osobní strážce tasil kolt.

Nestačil jej ale zvednout, protože tu zasáhl Stuart.

To, co se pak dělo, se odehrálo během několika vteřin. Zdálo se, že Stuart se vůbec nehýbá, a sotva kdo z přihlížejících viděl, jak Stuart zasazuje osobnímu strážci úder pažbou revolveru do čela. Muž se skácel na podlahu a bezvládně na ní zůstal ležet.

Stuart kolt bleskově vytáhl a stejnou rychlostí zbraň zmizela v jeho pouzdře.

„Proč se od něj necháte urážet, Wolvertone?“ zeptal se pistolník neuvěřitelně klidným hlasem, jako by se nic nestalo. „Něco takového si přece nemůžete nechat líbit.“

Ruben Haig ucouvl. Jeho úzký obličej byl zrudlý hněvem, avšak magnát se neodvážil Stuartovi odporovat. Rozhněvaně pohlédl na Wolvertona a procedil mezi zuby: „Ještě si promluvíme, Wolvertone!“ Nakvašeně se otočil a opustil

saloon, aniž se staral o svého osobního strážce.

Stuart luskl prsty a kývl na vědro, které stálo za pultem. Barman mu je podal a Stuart ho vylil na ležícího muže.

Obr se pohnul, ale trvalo mu ještě drahnou chvíli, než pochopil, kde je. Pokusil se vstát, ale několikrát se mu to nepodařilo, protože se mu podlomila levá noha. Poté se konečně zvedl a svýma malýma očima pohlédl na pistolníka.

Snad čekal, že mu někdo dá nějaký příkaz, ale ten nepřišel. Nakonec se obrátil a toporným krokem odešel ze saloonu.

Wolverton mezitím zaplatil svou útratu a otočil se k východu. Ani jednou přitom nepohlédl na Mitche. Tomu bylo jasné, že Alex se s ním bude chtít setkat, teprve až bude mít jistotu, že je nikdo nebude rušit.

Již měli dohodnuto místo takového tajného setkání.

+ + + + +

Mitch Safford uslyšel tiché kroky a přitiskl se k prkenné stěně malé kůlny. Nacházel se v areálu opuštěného dolu. Pod masivem Treasure Hill Ridge zářila světla Pocotilla. Vítr k dolu přinášel hluk města.

Mitch se koncentroval na ty kroky. Zastavily se před chatou.

„Safforde?“

Byl to Alexi. Mitch vystoupil ze stínu kůlny.

Alex byl sám. Mitch si oddechl.

„Ahoj, Alexi,“ zamumlal.

Wolverton vytáhl z kapsy od kalhot klíče a otevřel úzká vrátka chaty. Nechal Mitche projít, načež jej následoval a zase vrátka zavřel. Poté zapálil sirku. Její mihotavý plamének osvítil dvě široké jizvy ve Wolvertonově snědém obličeji.

Nato agent Well Fargo zapálil kerosinovou lampu na rozviklaném stole. Když nasazoval skleněný cylindr na hořící knot, zaklel. Patrně se popálil.

Po místnosti se rozlilo žlutavé světlo. V rozích visely pavučiny. Na stole i na dalších kusech nábytku ležela silná vrstva prachu.

Alex na Mitche mlčky pohlédl.

Safford pohledu jeho chladných, světlých očí neuhnul.

V těch očích bylo něco, co se Mitchovi nelíbilo. Alex Wolverton byl nervózní. Mitch se ptal, proč. Znal Wolvertona jako klidného, stoického muže, který se nenechal jen tak snadno vyvést z rovnováhy. Setkání s Rubenem Haigem však svědčilo o něčem jiném.

„Zjistils něco, Mitchi?“

Mitch pokrčil rameny. „Vypadá to, jako by Haigovi to, že mu někdo uloupil zlato, ani moc nevadilo. Škoda jen, že mu Wells Fargo musí uhradit škody.“

Wolverton na to nic neodpověděl. „Nemáš tušení, kdo může mít to přepadení na triku?“

Mitch se chladně usmál.

„Stuart to nezjistil za čtyři dny, Alexi.“

„Ty nejsi Roscoe Stuart,“ odsekl Wolverton. „Stuart má místo rozumu revolver.“

„Víš, že ho v Utahu hledají kvůli vraždě nějaké ženy?“

Wolverton mávl rukou. „To jsou staré věci. Ten zatykač už byl stažen. Nemůžou mu nic dokázat.“

Mitch pokrčil rameny. „To je mně jedno, Alexi. Nelíbí se mi, že musím pracovat inkognito. Proč tu nemůžu vystupovat jako zástupce Wells Fargo? Snáze bych se dostal k informacím. Ani Haig, ani maršál Bristoe mi nic neprozradí, když jim nepřiznám, kdo jsem.“

„Musíš si informace opatřit jinak,“ odtušil Wolverton. „Tady v Pocotillu toho tak jako tak moc nezjistíš. Musíš najít ten zmizelý povoz.“

„Slyšel jsem, jak Stuart v saloonu říkal, že maršál Bristoe ho taky hledal.“

„Ano. Sledoval jeho stopy z Newarku až po Jacob’s Well. Jenže odtud už žádné stopy nevedou. Jako by se tam vůz i s pokladem propadl do země. Měl bys jet do Jacob’s Well a začít hledat tam.“

Mitch viděl na Wolvertonovi, že už dál mluvit nechce. Alex se neuklidnil. Naopak. Jeho nervozita se ještě zvýšila. Jako by jím zmítal jakýsi neklid, který si Mitch nedokázal vysvětlit. Alex se sklonil nad skleněným cylindrem kerosinové lampy a uhasil knot.

V chatě byla rázem tma jako v pytli.

Mitch uslyšel Alexovy kroky.

Dveře chaty se pootevřely a dovnitř proniklo šeré světlo.

Mitch před sebou zaregistroval nezřetelný pohyb a v následujícím okamžiku se vrhl dopředu. Ramenem vrazil do Alexe. Wolverton vykřikl překvapením a spadl na stůl.

Temnotu ozářil mihotavý plamen sirky, načež třeskl výstřel a do dřevěné stěny za Mitchem se zaryla kulka.

V pádu Mitch vytáhl z pouzdra peacemaker. Ještě v záblesku výstřelu onoho tajemného střelce vypálil i on.

Ihned po výstřelu se ozval tupý náraz.

Mitch vyskočil na nohy a vyrazil ze dveří. Na prahu se vrhl k zemi a dvakrát se překulil. Hbitě se znovu dostal na nohy a zvedl peacemaker.

V písku před chatou se černala ležící postava.

Mitch zůstal ostražitý. S revolverem v ruce opatrně kráčel k neznámému střelci. Muž ještě stále držel

v ruce kolt. Mitch mu jej vykopl z dlaně.

V chatě se Alex Wolverton zvedl z podlahy.

„Co je s ním?“ hlesl.

Mitch pevně sevřel rty. Tušil, že muž před ním je mrtvý. Mířil přímo na záblesk z hlavně jeho koltu. Musel ho zabít.

Sklonil se k němu, chytil ho za bezvládné ruce a odvlekl ho do chaty.

Wolverton ustoupil. Ve slabém svitu hvězd Mitch viděl jeho bledý obličej. Pouze široké jizvy na jeho levé tváři se mu rudě leskly.

„Rozsviť lampu, Alexi,“ zavrčel Mitch.

Wolverton mlčky poslechl.

Škrtl sirkou a krátce nato se po chatě rozlilo světlo kerosinové lampy. Mitch za sebou zavřel dveře. Polkl.

Na košili muže ležícího podlaze se černala temně rudá skvrna, která se pomalu rozšiřovala. Také okraje jeho světlé, kožené vesty byly nasáklé krví. Jeho hlava byla otočena obličejem vzhůru. Ze skelných očí Mitch vyčetl, že je mrtvý.

Alex si olízl své úzké rty a pohlédl na mrtvolu.

„Znáš ho?“ chladně se otázal Mitch.

„Ne,“ zněla Wolvertonova odpověď. Mitchovi připadala trochu rychlá. Zamyšleně na Alexe pohlédl.

„Ani nevíš, proč na tebe střílel?“

Alex pokrčil rameny. Setřásl ze sebe prach a zamumlal: „Asi si mě s někým spletl. Nebo patřil k bandě, co přepadla ten dostavník, a chtěl překazit vyšetřování.“

„Řekneme o tom maršálu Bristoeovi?“

„Ne!“ rychle odsekl Wolverton. „Jestli ty výstřely v Pocotillu nikdo neslyšel, tak o tom nebudeme nikomu říkat. Nikdo nemusí vědět, že jsme se tu setkali, Safforde.“

Mitch Safford mlčel.

Podezření, že tu něco nehraje, v něm stále sílilo. Neušlo mu, že Alex se vyhnul jeho pátravému pohledu. Pak lampa zhasla a Wolverton kolem něj prošel ke dveřím.

Do chaty pronikl závan studeného vzduchu.

Mitch vyšel za ním. Alex zavřel dveře.

„Bude lepší, když se rozdělíme, Safforde,“ zamumlal. „Jeď do Jacob’s Well a pokus se tam najít stopy toho povozu. Já budu v Pocotillu a budu mít oči a uši otevřené. To, že se mě někdo pokusil oddělat, dokazuje, že bandité mají ve městě špicla. Možná plánují nové přepadení.“

Podle tónu Wolvertonova hlasu Mitch poznal, že to jsou plané řeči. Alex se pokoušel rozptýlit nedůvěru, kterou u něj vycítil.

Vzápětí zmizel ve tmě.

Mitch za ním ještě chvíli hleděl, načež se vydal k městu, jehož světla viděl před sebou. Slyšel, jak tam kdosi křičí.

Sevřel rty.

Nenáviděl města jako Pocotillo, protože v nich lidé propadali těm nejnižším pudům a choutkám. Začal se proklínat za to, že souhlasil s Wolvertonovou nabídkou. Cosi mu říkalo, že se ještě dočká nejednoho trpkého překvapení.

Ve stínu prvních domů se zastavil a rozhlédl se po ulici.

Ve městě se rozhostilo ticho. Několik mužů stálo kolem jednoho mrtvého, který s rozhozenýma rukama ležel v písku. Maršál Wayne Bristoe odháněl zvědavce a přihlížel, jak jeden hubený mladík mrtvolu nakládá na káru a odváží ji pryč. Pak se obrátil a zamířil ke své úřadovně.

Mitch vykročil ze stínu a vydal se přes ulici. Po tom, co zažil v chatě u opuštěného dolu, musel spláchnout pachuť v ústech.

Topornými kroky zamířil k saloonu Mokomoke.

+ + + + +

Když položil pravou nohu na nejspodnější schod chodníku, začala v saloonu Mokomoke zpívat nějaká žena. Randál v saloonu utichl a dal tak vyniknout chraplavému hlasu, který způsobil, že Mitch na místě zkameněl.

Ten hlas totiž znal.

Po zádech mu přeběhl mráz. Zrudl a sevřel pěsti. Vybavily se mu pět let staré vzpomínky. Jasně viděl její obličej, jako by to bylo včera. Z toho, jak měl pevně zatnuté zuby, ho začaly bolet čelisti. Ano, minulost se vrátila. Viděl Mikea O’Learyho ležet v krvi s kulkou v hrudi. Mike neměl šanci, protože Mitch se kvůli té ženě zdržel na stanici Wells Fargo a k dostavníku přijel s hodinovým zpožděním.

Tenkrát ještě netušil, že ta žena je komplickou banditů. Teprve když se pak vrátil na stanici a ta žena tam již nebyla, mu začalo docházet, že se stal obětí její lsti.

A teď po pěti letech opět slyšel její chraplavý hlas.

Ačkoli ji tehdy viděl pouze hodinu, nezapomněl na ni. Dočista ho tenkrát uhranula. Zalíbila se mu na první pohled. Zatoužil po ní a ona mu nekladla ani ten nejmenší odpor. Příliš pozdě si uvědomil, proč.

Pokusil se uklidnit. Toporně vyšel na chodník. Před dveřmi se zhluboka nadechl, rozrazil je a vstoupil do saloonu Mokomoke, jímž zněl temný, chraplavý ženský hlas.

Okamžitě upoutala jeho pohled.

Stála na malém pódiu v zadní části saloonu a levou rukou se opírala o klavír. Její nahoru vyčesané

zrzavé vlasy v přítmí saloonu doslova zářily.

Mitch zrudl. Cítil, jak se potí, když pohlédl na její těsný černý korzet. Měla na sobě černé punčochy s rudými podvazky. Její bílá pokožka svítila jako slonovina.

Saloon praskal ve švech. U pultu se muži mačkali ve čtyřech řadách. Zraky všech byly upřeny na zpěvačku. Jen málo z nich však zajímal její hlas. Většinu fascinovalo její okouzlující tělo a andělská tvářička s velkýma zelenýma očima.

Mitch se prodíral k barovému pultu. Musel si přitom pomáhat lokty, což u některých návštěvníků saloonu vzbudilo nevoli. Dorazil ke konci pultu a chtěl si objednat pivo, ale raději si nechal zajít chuť, když spatřil červenajícího se barmana, jemuž málem vypadly oči z důlků.

Zády se opřel o pažení pultu a pohlédl na Ginger Farlaineovou. Nevěděl, jak se jmenuje doopravdy. Když viděl, že se rozhlíží po davu, raději si posunul svůj plochý kalifornský klobouk hlouběji do čela.

Usmívala se. Mitch zrudl. Bál se, že ho poznala. Poté si však všiml vysokého, hubeného muže, který stál jen několik kroků od něho a lehce kýval hlavou.

Mitch přivřel oči. Vedle dlouhá-na stál Ruben Haig. Hejskovský majitel dolu měl palce zaháknuté v rukávech své pestré hedvábné vesty. Jeho malé oči se leskly chtíčem. Upřeně hleděl na zpěvačku. Bylo jasné, že jí bude muset něco dát za to, že s ní bude moci jít do separé.

Haigova osobního strážce nikde neviděl. Majitel dolu tam však přesto nebyl sám. Patřil k němu ten vysoký muž s dravčím obličejem. Mitch si povšiml, že Haig mu něco řekl, aniž by spustil z očí zpěvačku.

Dlouhán na sobě měl sako typu bolero. Z pouzdra mu trčela pažba koltu. Mitchovi bylo jasné, že tento muž se živí revolverem.

Ginger dozpívala a na okamžik v saloonu zavládlo hrobové ticho, následně vystřídané nepopsatelným nadšením. Vzduchem létaly klobouky, muži dupali a to tak silně, že Mitchovi málem nadskakoval klobouk.

Barman začal rozlévat whisky a točit pivo.

Mitch v té chvíli přestal myslet na svou žízeň. Planoucíma očima hleděl na ženu v přiléhavém trikotu. Sešla z pódia a okouzlení muži se před ní rozestoupili. Nikdo se neodvážil na ni sáhnout.

Její tvář byla ještě hezčí, než jak si na ni vzpomínal. Celý rok si lámal hlavu nad tím, jak je možné, že v tak božském těle se skrývá ďábel. Její tělesné vnady ho vzrušovaly víc, než byl ochoten si přiznat. Vzpomínka na tu hodinu v malé komůrce ve stanici Wells Fargo mu vháněla krev do tváře.

Usmála se na Rubena Haiga a zastavila se krok před ním.

„Nechceš mi představit toho gentlemana, Texi?“ otázala se svým chraplavým hlasem. Mitche z něj mrazilo. Pistolník se pousmál. „To je můj nový boss, pan Ruben Haig, zlato. Patří mu důl Blue Bell.“

Podala Haigovi ruku.

Ten ji vzal a elegantně ji políbil. Vzrušením ze sebe nevydal ani hlásku.

Mitchem lomcoval vztek.

Ta coura!

Chtěl se otočit, ale v tom okamžiku na něho pohlédla.

Zrudl.

Poznala ho.

Šokem jí poklesla ramena. Vytřeštěnýma očima na něj upřeně hleděla a její rty se chvěly, když šeptala jeho jméno.

„Mitchi…“

Bylo to, jakoby ho její hlas přimrazil k místu. Jen podvědomě registroval chladný pohled pistolníka, jenž položil ruku na pažbu revolveru.

Přistoupila k němu a položila mu ruku na rameno.

Trhl sebou a s nepřirozenou prudkostí jí tu ruku odstrčil. Zkřivila tvář bolestí, ale ani nehlesla.

Pistolník čekal. Ruben Haig však nasupeně zasyčel a přiskočil k ní.

„Co to děláte, chlape?!“ zavrčel. „Dejte od slečny Farlaineové ruce pryč!“

Jméno si tedy nezměnila.

Mitch vycítil pohyb nalevo od sebe. Podíval se tam – a v tom okamžiku ho do brady udeřila chlupatá pěst Haigova osobního strážce.

Razance úderu zbavila násilníka rovnováhy. Safford, jehož se zmocnil vztek, jednal. Krátce se rozmáchl a zasáhl vrávorajícího muže do šíje. Obr se se zasténáním skácel na podlahu. Okolostojící ustoupili.

Mitch se obrátil a položil dlaň na pažbu peacemakeru. Spatřil chladný záblesk v pistolníkových šedých očích. Než však mohl pistolník vytáhnout kolt z pouzdra, chytila ho Ginger Farlaineová za ruku.

„Nech toho, Texi!“ zvolala.

„Kdo je ten chlap?“ nedůvěřivě se otázal.

„Promluvme si o tom později, Texi,“ zašeptala. Očividně nestála o žádný rozruch.

Mitch věděl, proč. Nejradši by jí zasadil ránu pěstí, ale bránila mu v tom skutečnost, že to byla žena.

„Proč to nechcete těm lidem povědět’, slečno Farlaineová?“ poznamenal.

„Co bych jim měla říkat, Mitchi?“ tiše odtušila. Bezmocný výraz v jejích velkých očích ho drtil.

Věděl však, že to je jen maska, pod kterou se skrývá sám ďábel.

„Nezapomněl jsem na smrt svého přítele Mikea O’Learyho!“ zavrčel. „Najdu jeho vraha a zúčtuju s ním! A ty bys mi to mohla ulehčit, kdybys mi řekla jeho jméno!“

„Nevím, o kom mluvíš, Mitchi!“ Hněv zkřivil jeho tvář. Cítil, že se mu posmívá.

„Bylo by lepší, kdybyste opustil saloon,“ řekl majitel dolu. „Zmizte a už se tu nikdy neukazujte!“

Mitch vrhl na Ginger ještě jeden mračný pohled. U jeho nohou se začal probírat Haigův osobní strážce.

„Jdi, Mitchi,“ řekla Ginger. Safford se nakvašeně otočil. Muži u pultu se rozestoupili. Náhle se ozval zpěvaččin chraplavý hlas. „Ne, Texi!“

Bylo zřejmé, že pistolník ho chtěl střelit do zad.

Mitch se neohlédl a rozhodnými kroky mířil ke dveřím. Levou rukou je rozrazil. Noční vzduch zchladil jeho hněv. Slyšel, jak se v saloonu obnovuje zábava. Pianista začal hrát.

Mitche se zhluboka nadechl. Cítil, jak se mu třesou kolena. Setkání s Ginger Farlaineovou na něj zapůsobilo víc, než byl ochoten si přiznat. A to, co nyní cítil, nebyla nenávist nebo vztek. Tiše si povzdechl, když si uvědomil, jak jej okouzlila.

Zůstal stát ve stínu střechy z prken. Chvějícími se prsty si vytáhl z náprsní tašky cigarillo. Zlomil dvě sirky, než se mu podařilo ho zapálit. Nasál kouř do plic a pomalu si jej vychutnával. Tabák ho uklidnil.

Dveře saloonu Mokomoke se opět otevřely.

Mitch se přitiskl k teplé dřevěné stěně domu. Viděl, že muž, který vyšel ven, je pistolník, kterého Ginger oslovovala jako Texe. Dlouhán se rozhlížel. Když Mitche nikde nespatřil, vydá se po Main Street. Ve světle luceren zavěšených pod přístřeškem před dveřmi saloonu bylo jasně vidět, že má ruku na pažbě revolveru.

Mitch přivřel oči. Vzpomněl si na jeho reakci, když se zmínil o Mikeu O’Learym. Byl snad tento Tex komplicem Ginger? Spolupracovali již tenkrát před pěti lety? Je tento pistolník vrahem Mikea O’Learyho?

Mitch Safford se pomalu stáhl, až zmizel za rohem domu. Tentokrát nemínil udělat žádnou chybu. Ten hubeňour možná nebyl jeho muž. Však mu to Ginger řekne. Musel si s ní promluvit mezi čtyřma očima. Přes jeden dvůr a několik zahrad se dostal na další ulici, po níž se vrátil na Main Street. Počkal na příhodný okamžik a pak překročil

širokou ulici, načež se dostal k malému hotelu, v němž si pronajal pokoj.

+ + + + +

Za recepčním pultem chrápal noční portýr.

Mitch tiše kráčel po schodech pokrytých kobercem. Přemýšlel, jestli by nebylo lepší z Pocotilla urychleně vypadnout. Ginger Farlaineová mu neuteče. Cítil, že v Pocotillu plánuje nějaký nový zločin, protože to, že se se svým pistolníkem tak měla právě k Rubenu Haigovi, určitě nebyla náhoda.

Nejsou snad zapleteni do loupeže zlata, kterou pro Wells Fargo vyšetřoval?

Mitch sebou náhle trhl. Byl právě v polovině schodů.

Něco ho varovalo a on nevěděl, co to bylo. Pocit hrozícího nebezpečí však byl tak silný, že reagoval okamžitě. Přikrčil se a bleskově tasil peacemaker.

Nad schody se zablesklo, načež třeskl výstřel.

Pod levým uchem Mitch ucítil cosi horkého. Vypálil na záblesk a levým ramenem narazil do zábradlí schodiště.

Dole v hale cosi zarachotilo. Krátce pohlédl dolů a spatřil právě probuzeného portýra, který se se zděšením převrhl na židli.

Pak Mitch vyběhl nahoru. Střelec zmizel za rohem tmavé chodby, na jejíž podlaze se náhle objevil pruh světla. Ozval se ženský výkřik a po něm tupý náraz. Mike skočil k rohu. Další rána. Tentokrát se kulka zavrtala někam do stěny. Převalil se po koberci a zamířil. Nemusel střílet.

Byl to onen hubený pistolník. Ruka s remingtonem mu bezvládně visela podél těla a jeho dravčí obličej byl zkřiven bolestí. Světlo vycházející z jednoho pokoje osvětlovalo jeho postavu, která se pomalu sunula po stěně k podlaze. Na hrudi se mu leskla rudá skvrna. Mitch vyskočil, přiběhl k němu a vykopl mu remington z ruky.

Pistolníkovi náhle poklesla hlava. Jeho vyděšené oči již neviděly nic z tohoto světa.

Z recepce se ozval křik nočního portýra.

Mitch se přikrčil, zvedl pistolníkův revolver a strčil si ho za opasek. Pak se obrátil. Spatřil omdlelou ženu, která ležela za prahem dveří. Musel jednat rychle, vůbec se mu nelíbilo, že vrátný tak vyvádí. Kdyby ho chytili, měl by velké nepříjemnosti.

Odběhl a zmizel ve svém pokoji. Hotelem zněly chvatné kroky a vzrušené hlasy. Mitch si spěšně sbalil své sedlové kapsy a přistoupil k oknu na balkon, který obepínal budovu. Otevřel je, vylezl na balkon a pečlivě za sebou zavřel.

Na Main Street se mihotala světla petrolejových lamp. K hotelu se sbíhali lidé.

Mitch běžel až k rohu hotelu, k dřevěnému schodišti do dvora. Seběhl dolů a vydal se ke stáji, která stála o několik domů dál na Main Street. Mitch tam dorazil nikým nespatřen. Stáj byla otevřená dnem i nocí. V noci tam sice nikdo nebyl, ale jelikož si zřízenec nechal platit dopředu, mohl si i v noci každý vyzvednout svého koně.

Klidně osedlal svého ryzáka a ještě ve stáji se vyhoupl do sedla. Přikrčen pak projel vraty na ulici.

Před hotelem již stálo několik mužů. Také na chodníku před saloonem Mokomoke byli lidé. Nikdo z nich si však nevšiml jezdce, který na konci Main Street právě mizel ve tmě.

Mitch se několikrát ohlédl, aby s uspokojením zjistil, že ho nikdo nepronásleduje.

Ani nemusel používat ostruhy. Nikomu se do pronásledování nechtělo. Koneckonců, vždyť to odskákal jenom pistolník.

Hlaveň revolveru ho tlačila do břicha, tak ji vytáhl a ve svitu hvězd si ji prohlédl. Je to zbraň, kterou byl zavražděn jeho přítel Mike O’Leary?

Mitch doufal, že to zjistí. Věřil, že Mikea zavraždil právě tento hubený pistolník. Pak by byl jeho džob v Nevadě vyřízen a on by se mohl opět vrátit na svůj malý koňský ranč.

Vzpomněl si na andělskou tvář Ginger Farlaineové. Ne, zatraceně. Už ji nikdy nechce vidět. Vždyť má možná vinu na Mikeově smrti. Věděl ovšem, že jí to nikdy nebude moct dokázat.

Vydal se na sever a jel, dokud nad štíty hor na východě nezačala šednout obloha.

V jednom úzkém kaňonu zastavil. Našel vhodné místo a několikrát vystřelil do hromádky písku z pistolníkova remingtonu.

Několik minut mu trvalo, než v písku našel jednu z kulek. Rozbušilo se mu srdce, když ten malý kousek olova uchopil mezi dvěma prsty a zvedl jej k očím.

Od kovu se odrazily první paprsky ranního slunce.

Mitch polkl.

Kulka neměla charakteristický zářez.

Hubený pistolník tedy nebyl vrahem Mikea O’Learyho.

Proč však na něho, na Mitche, střílel? Ze by mu to přikázala Ginger? Při myšlence na ni se Mitchovi vhrnula krev do hlavy.

Stanice Jacob’s Well bylo několik plechových baráků a jeden podlouhlý dům z neomítnutých cihel, za nímž se táhlo několik ohrad s přístřešky. Ve stínu postávalo několik tuctů koní, kteří otupěle hleděli na Mitche Safforda. Ten u studny, která byla před domem, sesedl ze svého ryzáka a plácnutím ho poslal do jedné z ohrad.

Mitch se nedůvěřivě rozhlédl. Byl sice čas siesty, ale v takové pustině vyžene příjezd cizince člověka ven z domu i v tom největším vedru.

Jenže on nikoho neviděl. S pravou rukou za pažbou svého peacemakeru se topornými kroky vydal k domu.

Jel obezřetně, nijak nespěchal, a z bezpečnostních důvodů se vyhnul cestě, která do kraje vedla z okresu White Pine. Obával se přepadení.

Přivřel oči. Pootevřenými dveřmi nic neviděl. Přesto cítil, že je pozorován. Rozhodně k nim vykročil. Náhle sebou trhl. Kovové cvaknutí bylo jednoznačné. Někdo v tmavé místnosti natáhl kohoutek zbraně.

Mitch šel přesto dál.

„Stát!“ řekl kdosi chraplavým hlasem.

Mitch se zastavil. Jeho oči si jen pomalu zvykaly na přítmí. Pohlédl směrem, odkud se ozval hlas.

V křesle tam seděl muž. Mitch nejprve viděl jen jeho siluetu, pak ale spatřil i krátkou, uřezanou hlaveň brokovnice, od níž se odrážely paprsky slunce, které dovnitř pronikaly pootevřenými dveřmi.

Zvedl ruce, aby naznačil přátelské úmysly.

„Co chcete?“ zavrčel muž. Nevstal, pouze pozvedl brokovnici.

„Toto přece je přepřahací stanice, ne?“ otázal se Mitch.

„Wells Fargo,“ zabručel muž, jemuž šedý vous sahal až po hruď.

„Znamená to snad, že osamělého jezdce, kterého trápí hlad a žízeň, pošlete pryč?“

Vousáč neodpověděl. Křeslo se náhle pohnulo a Mitch si teprve nyní všiml, že po stranách má kola. Usmál se a zamumlal: „Nemusíte ze mě mít strach. Nejsem bandita.“

„To říkají všichni,“ zahřímal muž. Přesto brokovnici sklonil a stáhl oba kohoutky. „Julie! Zákazník!“ zvolal přes rameno.

Po chvíli se otevřely dveře v zadní části místnosti.

Mitchovy oči si již přivykly na šero panující vevnitř. Když spatřil ženu, která tam nyní přišla, zatajil se mu dech. Byla vysoká jako on a se svými kostnatými, jakoby mužskými rameny vypadala jako muž – nebýt velkých ňader, jež se rýsovala pod prostými šaty. Vlasy měla načesané dozadu a na šíji je měla svázané do copu.

Její velké holínky dupaly na udusané podlaze, když k němu kráčela. Zastavila se ve světle, které dovnitř pronikalo dveřmi, a pohlédla na něho svýma světlýma očima bez řas. Také obočí měla světlá a to tak, že jí skoro nebyla vidět. A jelikož měla hluboko zapadlé oči, působil její pohublý obličej na slunci jako lebka.

Mitch se snažil nedat najevo svůj šok.

„Co si přejete?“ otázala se žena vlídným, příjemným hlasem.

Mitch byl opět překvapen. Tu ženu zřejmě nemohl posuzovat podle jejího zevnějšku.

„Něco bych pojedl, napil bych se whisky a rád bych zjistil pár informací,“ odvětil.

Vzdorně vypjala hruď.

„Jídlo a pití dostanete,“ odtušila.

„Myslel jsem, že pracujete pro Wells Fargo?“

„Co to s tím má co společného?“

Mitch si sáhl do náprsní kapsy svého kabátu a vytáhl plechový odznak se slovy „Wells & Fargo Speciál Agent“, načež jí ho podal. Doufal, že ti dva potom budou hovornější. Alex Wolverton mu neřekl, že by měl i mimo Pocotillo vystupovat inkognito.

Žena zbledla – pokud se to při barvě jejího obličeje ještě dalo říct. V zadní části místnosti cosi zarachotilo. Mitch tam pohlédl a uviděl, že vousáč pustil brokovnici na zem. Překvapeně na něj hleděl.

Žena se rychle otočila, aby si Mitch nevšiml jejího rozrušení.

Safford se však nenechal zmást. Cítil, že tu něco nehraje.

„Posaďte se,“ zašeptala žena. „Něco vám uvařím. Mám ještě fazole. Stačí vám to?“

Mitch přikývl. Žena odešla ke dveřím, kterými vešla do místnosti. Než zmizela vedle, vyměnila si krátký pohled s vousáčem. O něco později Mitch uslyšel rachot hrnců.

Posadil se k dlouhému naleštěnému stolu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se muže na kolečkovém křesle.

Vousáč přijel ke stolu a zamumlal: „Parker. Aaron Parker.“

Mitch si zapálil tenký doutník a pohlédl na něj přivřenýma očima. Parker byl nápadně nervózní. Co před ním s tou ženou tajili?

Kývl ke dveřím. „To je vaše žena?“

„Ne, dcera. Jmenuje se Julie.“

„Je tu kromě vás ještě někdo?“

„Ne.“ Vousáčovi neunikl Mitchův skeptický pohled. Poznamenal proto: „Julie je silná. Nechce, abysme někoho najímali. Zvládne to sama. Já jí moc nepomůžu. Co chcete vědět? Hledáte snad bandity, kteří uloupili to zlato?“

Mitch pomalu přikývl. „Projel tudy ten povoz?“

Parker přisvědčil.

„Ano. Julie jim zapřáhla čerstvé koně. Vozkové něco pojedli a pak jeli dál ve směru na Elko. Neměli jsme tušení, že vezou zlato. Vypadali, jako by to ani sami nevěděli, protože vůbec nebyli nervózní.“

„Takže vy a vaše dcera jste byli poslední lidé, kteří vůz i vozky viděli?“

„Ano, kromě těch banditů.“

„V Pocotillu jsem slyšel, že tu maršál Bristoe pátral po stopách.“

„Ano. Bristoe jel k Antelope Head Crossing, kde cesta vede vyschlým a kamenitým arroyem. Tam stopy povozu mizí.“

„Koleje po povozu se přece dají najít i na kamenitém povrchu, zvlášť, když se v tom voze převáží zlato za sto tisíc dolarů.“

Vousáč pokrčil rameny. „Bristoe nic nenašel.“

V místnosti se rozhostilo tísnivé mlčení.

Julie Parkerová přinesla fazole a nabrala je do dřevěné misky Mitchovi, načež pohlédla na svého otce. Mitch viděl, že se červená. Byl přesvědčen, že to není jen od žáru kamen v kuchyni.

Posadila se ke stolu a dívala se, jak Mitch jí. Když byl hotov, přidušeným hlasem se zeptala: „Co chcete dělat?“

Mitch se usmál.

„Tak dobré fazole už jsem dlouho nejedl, slečno Julie,“ poznamenal.

Zapýřila se. Lidé jí zřejmě často lichotili kvůli jejímu kuchařskému umění. Kvůli čemu jinému také?

Mitch vstal a dal si na hlavu svůj kalifornský klobouk.

„Ani vy nic nenajdete. Maršál Bristoe měl s sebou prvotřídního stopaře.“

Mitch na ni pohlédl a otázal se: „Chcete mě snad odradit?“

Sevřela rty a uhnula jeho pohledu. Nakvašeně se zvedla a odnesla mísu a talíř do kuchyně.

Mitch se obrátil na vousáče.

„Nechcete mi náhodou něco říct, Parkere?“

Aaron Parker sebou trhl, jako by jej Safford šlehl bičem. Polkl a v jeho malých očích se zajiskřilo.

„Ne, pane,“ odvětil rozrušeným hlasem. „Nic nevíme.“

Lhal. Mitch si byl jistý, že mu něco zatajují.

Přemýšlel, co. Aaron Parker i jeho dcera na něj působili jako poctiví lidé. Nevěřil, že by mohli mít něco společného s bandity.

Julie Parkerová se stále neobjevovala.

Mitch kývl na vousáče a odešel ven.

Vedro, které panovalo venku, bylo zdrcující. Přivřel oči, posunul si klobouk do čela a vydal se k ohradě, kde ve stínu postával jeho ryzák.

V půli cesty si všiml záblesku na svahu severně od stanice. Šel dál, aniž dal na sobě něco znát, potajmu však pozoroval svah. Nahoře se ještě jednou cosi zalesklo. Byl přesvědčen, že to byla hlaveň pušky, od které se odrazilo slunce. A to znamenalo, že stanici někdo pozoruje.

+ + + + +

Mitch jel na sever. Nevěděl, jak daleko je Antelope Head Crossing od stanice. Na cestě viděl koleje od povozu, ale ty po sobě mohl zanechat kdokoli.

Instinkt mu napovídal, že je pozorován. Pravděpodobně šlo o muže, který se předtím skrýval na hřebeni na sever od stanice. Mitch se ho nesnažil zahlédnout. Věděl, že po Antelope Head Crossing nic nepodnikne, jelikož nebylo pravděpodobné, že by Mitch našel něco jiného než maršál a jeho stopař.

Po sedmi mílích se před ním vynořila prazvláštní skála. Skutečně vypadala jako hlava jelínka. Když Mitch přijel blíž, spatřil kamenité arroyo vinoucí se pod skalou. Cesta vedla přes něj. Na protilehlém břehu byl svah velmi strmý a skalnatý.

Mitch projel kolem skály a zastavil svého ryzáka před brodem. Na svahu byly vidět stopy povozu. Okovaná kola zde zanechala škrábance na skále. Několik těchto rýh bylo velmi světlých. Nemohly být staré.

Přejel na druhou stranu suchého koryta. Vůbec se při tom neohlédl. Nedával najevo, že o svém pronásledovateli ví. Hřebec se na skalnatý břeh dostal dvěma mocnými skoky. Jeho kopyta na kamení klapala.

Mitch překvapením trhl uzdou. Silnice zabočovala doprava. Koleje po vozu však vedly doleva. Železem pobitá kola drtila kameny na prach.

Mitch koně mlasknutím pobídl dál. Vydal se po stopách. Terén se náhle začal svažovat a po nějaké době se před ním vynořila dolina. Ve štěrbinách mezi skalními stěnami rostly suché keříky.

Viděl, že povoz jel dolů. Podle světlých škrábanců na kamenech Mitch soudil, že vůz s těžkým nákladem klouzal se zablokovanými brzdami po kamení dolů. Vedle keříků ležely vyschlé koňské koblížky. Mitch odhadl jejich stáří na tři dny.

Možná, že to byla stopa po oddílu maršála Bristoea.

Mitch posléze zase vyjel z doliny ven.

Podle stop se zdálo, že těžce naložený povoz se sice dostal do doliny, ale už ne ven. Vypadalo to, jako by se vypařil.

Kromě pár škrábanců na kamenech, které musely pocházet od podkov, žádné další stopy nenašel. O pár yardů dál kamenitá půda přecházela v písek, na němž jen tu a tam rostly suché keříky. Mitch už chtěl jet dál, když zaregistroval záblesk pod jedním z těch keřů.

Jeho první myšlenkou bylo seskočit ze sedla a podívat se tam. Pak si však vzpomněl na muže, který ho zřejmě pozoroval. Zapamatoval si to místo, obrátil ryzáka a vrátil se do doliny. Tam se ještě jednou rozhlédl, pokrčil rameny a vydal se zpět přes arroyo.

Přemýšlel. Věděl, že takový těžký povoz se nemůže jenom tak vypařit. Pro jeho zmizení muselo existovat nějaké vysvětlení. Možné bylo i to, že bandité v dolíku omotali kola pytli, aby nezanechávala stopy na kamenech. Jenže pak by musel vidět koleje o pár yardů dál v písku.

Ne, tak to být nemohlo.

Musel se nyní soustředit na muže, který ho sledoval. Měl v úmyslu ho nějak překvapit a zneškodnit. Až ho bude mít na mušce svého peacemakeru, pak určitě promluví. Mitch o tom byl přesvědčen.

Projel přes arroyo a zastavil u skaliska připomínajícího hlavu jelínka. Pro onoho neznámého pozorovatele to muselo vypadat, jako kdyby odjížděl s nepořízenou. Mitch se pousmál. Nalevo na hřebeni spatřil oblak prachu. Nyní tedy věděl, kde ten muž je. Otázkou bylo pouze to, jestli ho bude následovat i do stanice Wells Fargo.

Mitch popustil ryzákovi uzdu.

Vybavoval si cestu, kterou tam přijel. Existovalo pouze jedno místo, které se hodilo pro léčku: skupina velkých balvanů rozesetých na svahu úzkého údolí. Silnice vedla mezi nimi.

Mitch přiměl ryzáka k ostrému cvalu. Zpod kopyt pinta stoupaly žluté obláčky prachu, které se za ním ještě dlouho držely ve vzduchu. Po jedné míli opět zastavil. Spokojeně se usmál, protože spatřil zvířený prach poněkud stranou od cesty asi půl míle za sebou.

Ten muž tedy jel za ním. Očividně chtěl vědět, jestli se Mitch vrací na stanici Wells Fargo, aby zde ještě jednou vyslechl starého Aarona Parkera a jeho dceru.

Ryzák kráčel k balvanům. Odtud nebylo na cestu před nimi vidět.

Mitch mezi skalami klidně slezl ze sedla, odvedl koně do stínu mezi dvěma velkými balvany a ze sedlové kapsy vytáhl winchestrovku.

Jeho pronásledovatel neměl na vybranou.

Musel mezi skály, pokud si nechtěl mnoho mil zajet a riskovat tak, že Mitch získá příliš velký náskok.

Safford hbitě vyšplhal na jednu skálu, z níž se mu skýtal dobrý výhled na cestu, po které právě přijel.

Nemusel čekat dlouho.

Brzy se objevil muž na cválajícím koni, hnědákovi s bílou hřívou a ocasem. Jezdec byl oblečen do dlouhého saka, jehož šosy za ním vlály jako černá křídla. Plochý klobouk mu visel v týlu, takže v záři zapadajícího slunce byly vidět jeho světlé kučeravé vlasy. Předkláněl se v sedle, měl snědý obličej a Mitch poznal, že mu může být tak osmnáct let.

Přikývl. Tím lépe, pomyslel si. S nezkušeným mladíkem to aspoň bude snazší.

Když jezdec zmizel za skalami, zvedl winchestrovku. Každým okamžikem se musel znovu objevit.

Mitch nabil winchestrovku a záhy uslyšel klapot kopyt. Namířil na cestu pod sebou.

Pak spatřil hlavu koně, který nyní jel krokem.

Mitch vstal, aby na mladíka zavolal.

Náhle sebou trhl.

Uviděl totiž, že hnědákovo sedlo je prázdné.

Bleskově se otočil.

+ + + + +

V následujícím okamžiku za sebou uslyšel cvaknutí kohoutku revolveru. Pohyb, který zaregistroval, bylo pouze nezřetelné mihnutí. Pak třeskl výstřel a Mitch pocítil náraz do levé ruky.

Zvedl winchestrovku a vypálil. Zabzučelo to a z jedné skály se vznesl obláček prachu. Vzápětí se ozval mladíkův výkřik. Chlapec pustil svůj revolver a vyvrávoral zpoza skály. Levá polovina jeho obličeje byla zbrocena krví. Náhle se mu podlomila kolena a se zasténáním se zhroutil na zem.

Mitch zbledl.

Okamžitě si uvědomil, že kulka z winchestrovky se odrazila od skály a zasáhla chlapce do obličeje.

Těžce oddechuje, přistoupil k bezvládně ležící postavě. Dlouhé šosy černého saka dělaly dojem, jakoby na něj někdo rozprostřel kus látky.

Mitch si k němu klekl. Trochu se mu třásla ruka, když se dotkl chlapcova ramena a pomalu jej obrátil na záda.

Obličej vypadal hrozně.

Mitch na několik vteřin zavřel oči.

Nechtěl toho chlapce zabít. Vždyť od něj chtěl zjistit, proč ho pozoroval a co dělal poblíž stanice Wells Fargo. Předpokládal, že patřil k banditům.

Opět oči otevřel. Na levém spánku byly chlapcovy světlé vlasy rudé od krve. Odražená střela ho musela zasáhnout někam pod ucho.

Mitch chtěl vstát, když tu uviděl, že mladíkovi se zvedá a zase klesá hruď. Okamžitě se k němu sklonil. Vzal ho za ruce a pomalu ho zvedl, tak aby jej mohl opřít zády o skálu.

Chlapci se pohnula víčka. Též rty se mu začaly lehce chvět, otevřel oči a trhl sebou – jelikož spatřil Mitche Safforda. Pravou rukou sáhl k pasu, ale jeho pouzdro bylo prázdné. Jeho oči byly zastřeny mlhou. Levou rukou si omakal krví zbrocenou tvář. Z úst se mu vydralo tiché zasténání.

Možná to zranění vypadá hůř, než ve skutečnosti je, pomyslel si Mitch.

„Kdo jsi?“ otázal se hrdelním hlasem. „Proč mě pořád pronásleduješ a pozoruješ?“

Chlapec se pokusil polknout. Mitch viděl, jak se mu rozechvěla víčka a jak mu pomalu ochabuje hlava. Musel ho držet, aby neupadl. Pak slabost odezněla.

„Kdo jsi?“ opakoval svou otázku.

„Jdi… k čertu,“ procedil mladík mezi zuby. Bylo na něm vidět, že trpí velkými bolestmi.

„Můžu tě odvézt do stanice,“ řekl Mitch. „Ale nejdřív mi musíš odpovědět na mé otázky.“

V chlapcových očích náhle spatřil paniku a děs. Mladík si zvedl svou pravou rukou k hrudi. Mitch zareagoval na poslední chvíli, když mu srazil ruku, jíž z vnitřní kapsy saka vytáhnul derringer.

Chlapec ještě stačil zmáčknout spoušť, ale kulka se jen zavrtala do země.

Safford mu derringer vzal, načež se mladík zhroutil. Mitch ho chytil za ramena a opřel ho o skálu.

„Nevypadá to pro tebe dobře, chlapče,“ zavrčel. „Jestli tě odvezu do Pocotilla, tak tě velice rychle pověsí na nejbližším stromě. Takže kdo jsi?“

„Johnnie Egan,“ odtušil mládenec.

Mitch to jméno už někdy slyšel. Náhle si vzpomněl, že ho viděl na mapě severní části Nevady v Pocotillu. Na západ od Jacob’s Well ležela vesnička jménem Egan Canyon.

„Proč jsi pozoroval stanici Wells Fargo a proč jsi mě sledoval až po Antelope Head Crossing? Chtěls vidět, jestli najdu stopy toho zmizelého povozu, kterých si maršál Bristoe nevšiml?“

Johnnie Egan pevně sevřel rty. Rána pod jeho levým uchem přestala krvácet.

Mitch náhle pocítil, že ho pálí levá ruka. Teprve nyní si všiml, že mladíkova kulka mu roztrhla rukáv kabátu a zanechala po sobě krvácející šrám.

Tu mladík začal kašlat a sténat.

Hlava mu spadla na prsa a z koutku úst se mu vyřinula krev.

Egan byl vyřízený. Musel co nejrychleji na stanici Wells Fargo, aby se tam o něj mohla postarat Julie

Parkerová. Mitch byl přesvědčen, že vousáčova dcera se v léčbě střelných zranění vyzná.

Vzal mladíkův derringer a revolver a hodil je do škvíry ve skalách. Pak se vydal k cestě. Eganův hnědák stál jen o padesát yardů dál uprostřed silnice. Když k němu Mitch přikročil a sáhl po uzdě, nevyplašil se a neodběhl.

Mitch jej odvedl k místu skalami, kde ponechal svého ryzáka. Poté méně obtížnou cestou zamířil do skal k mladíkovi.

Pot z něho jen kapal, když Johnnieho Egana konečně vysadil do sedla hnědáka. Musel ho tam přivázat. Chlapec už byl v bezvědomí. Když ho nesl k jeho koni, začala mu krvácet rána na spánku. Mitch mu pohlédl na krk a vyděsil se, poněvadž uviděl krvavou skvrnu na límci nad pravým ramenem. Odražená kulka tedy Johnniemu Eganovi provrtala krk. Mitch silně pochyboval, jestli to mladík vůbec přežije.

Nemohl jet rychle. Bezvládný Egan se na hnědákovi klátil jako rákos ve větru. Mitch se držel těsně vedle něj, aby mohl okamžitě zasáhnout, pokud by ho provaz, jímž chlapce přivázal k sedlu, už neudržel.

Slunce se již pomalu sklánělo k obzoru. Cesta ke stanici se zdála být nekonečná. Safford si oddechl, když konečně spatřil hřeben – táhnoucí se severně od stanice a její budovy zalité rudým světlem zapadajícího slunce.

Uprostřed dvora stála Julie Parkerová a v rukou držela winchestrovku. Mitch odvedl oba koně k přístřešku v ohradě. Juliin kostnatý obličej byl ještě propadlejší než předtím. Její chladné rty připomínaly mramor.

Mitch byl přesvědčen o tom, že poznala jak hnědáka, tak mladíka přivázaného k jeho sedlu. Stála tam a viditelně nevěděla, co má dělat. V jejích světlých očích spatřil Mitch zděšení, které mu více než co jiného prozrazovalo – že Julie a její otec jsou zapleteni do oné loupeže zlata.

+ + + + +

Mitch seskočil ze sedla. Když uslyšel skřípot zpod přístřešku před zděným domem, pohlédl tím směrem.

Aaron Parker vyjel na svém kolečkovém křesle dveřmi ven. Také on byl ozbrojený. Na klíně měl položenou brokovnici s uřezanými hlavněmi. Zdálo se, že přemýšlí, jestli má na agenta Wells Fargo vystřelit.

„Pojďte a pomozte mi,“ řekl Mitch Julii.

Váhala. Chvěly se jí rty a cukalo jí ve tváři.

Mitch přikročil k Eganovu hnědákovi a začal mu rozvazovat laso, jímž byl připoután k sedlu.

Vousáčův sípavý dech byl slyšet až k němu. A pak se za Mitchem ozvaly kroky. Neotáčel se. Mladík se zhroutil ze sedla. Mitch ho chtěl chytit, ale tu k němu přikročila Julie, odstrčila ho stranou, vzala Johnnieho Egana do náruče, jako by to byl slaměný panák. Měla neuvěřitelnou sílu, její otec měl pravdu. Její tvář byla křídově bledá. Všimla si zaschlé krve v levé polovině mladíkova obličeje i rány na krku.

Pomalu jej odnášela do domu

Mitch se vydal za ní.

Vousáč ž zmizel vevnitř. Zarachotilo nádobí. Aaron Parker patrně uklízel stůl, aby na něj jeho dcera mohla položit raněného.

Nízkou místnost osvětlovala kerosinová lampa visící ze stropu. Mitch zůstal stát ve dveřích. Přihlížel, jak Julie opatrně pokládá mladíka na stůl.

Překonala zděšení a s plnou energií se mu věnovala. Mitch sledoval, jak dala několik instrukcí svému otci, načež rozdělala oheň v kamnech a postavila na ně hrnec s vodou.

Vousáč odjel do vedlejší komory a vrátil se odtud s čistými šátky.

Julie Parkerová se sklonila k raněnému a pak vrhla jedovatý pohled na Mitche.

„To vy jste toho chlapce zasáhl?“

Neušel mu její pohrdavý tón. Zřejmě si myslela, že ho baví střílet na výrostky. Zrudl, zvedl levou ruku a odsekl: „Můžu mluvit o štěstí, že mě nezabil hned první ranou, madam. A kdybych se nebránil, napodruhé už určitě trefil. Navíc jsem ho zasáhl jen nešťastnou náhodou, střela se odrazila od skály. Jinak bych ho poranil jen lehce. Pozoroval stanici a sledoval mě, když jsem jel k Antelope Head Crossing.“

Nakvašeně se otočila, ale Mitch přesto viděl, že se červená. Bylo mu jasné, že toho chlapce zná a že ví, proč se skrýval na hřebeni za stanicí.

Chvatně přistoupila ke kamnům a přinesla hrnec s vřící vodou ke stolu. Vousáč postavil na židli vedle stolu mísu a Julie do ní nalila horkou vodu, načež kotlík opět odnesla ke krbu.

Safford se obrátil a vyšel na dvůr. Chtěl se postarat o oba koně. Předpokládal, že Julie bude mladíka ošetřovat ještě dlouho do noci a doufal, že Egan to zranění přežije.

Odsedlal svého ryzáka i hnědáka zavedl je do zastřešené ohrady k ostatním koním.

Po celý den se na stanici neukázala živá duše. Od okamžiku, kdy byly položeny koleje z Eureky do Palisade, kde se připojovaly na Central Pacific, byla doprava

Wells Fargo mezi okrskem White Pine a Elkem zastavena. Pouze občas byly do Elka tajně vypravovány transporty – například se zlatem. Na to, proč to tak bylo, se ještě Alexe Wolvertona nezeptal.

Jen co do stáje odnesl sedla a postroje a našel si tam místo na spaní, vrátil se do domu.

Nad horami na východě byla obloha ještě narůžovělá, ale od západu již postupovala tma.

Mitch zůstal stát ve dveřích.

Vousáč přijel na svém kolečkovém křesle těsně ke stolu. Julie Parkerová se skláněla nad mladíkem, jako by naslouchala jeho tichému šeptání.

Aaron Parker si Mitche všiml jako první. Zasyčel, až sebou Julie trhla. Narovnala se a otočila se k Mitchovi. Červenala se.

Safford přistoupil ke stolu a pohlédl do Eganova voskového obličeje. Julie mu vymyla rány na krku. Na podlaze u stolu ležely zakrvácené sako a rozříznutá košile. Mladík měl kolem krku čistý obvaz.

Mitch viděl, že ještě dýchá. Julie s ním podle všeho předtím hovořila.

Chvíli tam mlčky stál, načež pohlédl ženě do očí a chladným tónem řekl: „Vy toho mladíka znáte, že ano?“

Její jedinou odpovědí bylo, že pevně sevřela rty. Vousáč se rozjel k lavici, na níž ležela brokovnice.

„Nehýbejte se, Parkere!“ zvolal Mitch. „Už mám té hry na schovávanou po krk. Buďto mi odpovíte na mé otázky, nebo vám oběma nasadím želízka a odvezu vás do Pocotilla!“

Jeho slova měla na muže i jeho dceru účinek rány bičem. V jejich očích se objevila panika.

„Kdo je ten chlapec?“ mrazivým hlasem se otázal Mitch.

Johnnie Egan náhle otevřel oči. Pohnul pravou rukou a chytil Julii za zápěstí.

„Nic mu neříkej, Julie!“ zašeptal. „Nikdo vám nemůže nic dokázat!“

Mladíkovi se leskly kapky potu na čele.

Jeho slova ženu probrala ze strnutí. Rychle se k němu sklonila a prohodila: „Nemluv, Johnnie.“ S něžností, kterou by u ní Mitch nikdy nečekal, jej pak pohladila po čele a utřela mu pot.

Chlapec se náhle křečovitě vzepjal.

Julii se z hrdla vydral přidušený výkřik. Chytila ho za rameno a přitlačila ho zpátky na stůl.

Johnnie Egan měl děs v očích. Lapal po dechu jako ryba na suchu. Pak ochabl a bezvládně se zhroutil.

Julie zasténala a rezignovaně svěsila ramena. Když zvedla hlavu a pohlédla na Mitche, měla slzy v očích. Zdálo se mu, že v nich vidí nenávist. Ne, nebyla to nenávist – spíš zoufalství a pocit viny, jako by se cítila za smrt toho mladíka zodpovědná.

Mitch jejímu pohledu neuhnul. Nic si nevyčítal. Johnnie Egan ho napadl a musel počítat s tím, že se bude bránit.

„Měli bychom přestat s tou hrou na kočku a myš, madam,“ řekl ocelovým hlasem. „Chlapcova slova vás prozradila. Můžete si být jista, že vám něco dokážu, když dál budete mlčet. Co máte společného s loupeží toho zlata?“

Julie Parkerová si promnula obličej a pohlédla na svého otce.

Také Mitch se na něj otočil.

Vousáčova vrásčitá tvář měla nyní barvu popela. Zdálo se, jako by bojoval sám se sebou, až nakonec sklonil hlavu. Kola jeho kolečkového křesla tiše skřípala, když jel k pokoji, v němž vzápětí zmizel.

Mitch opět pohlédl na Julii a kývl na mrtvého.

„Prozradil mi, jak se jmenuje. Johnnie Egan. Povězte mi, proč pozoroval stanici!“

Julie Parkerová nedokázala snést pohled na mrtvého. Odvrátila se, topornými kroky se vrátila ke stolu a sedla si na židli.

Mitch k ní přistoupil. Žena si skryla tvář do dlaní a Mitch si musel přiznat, že ho její smutek dojal.

Posadil se naproti ní a mlčky se na ni díval.

Náhle zvedla hlavu a pohlédla na něj.

Její tenké rty se rozechvěly a z úst se jí vydralo několik otupělých slov.

„Za to, že jste Johnnieho zabil, vás Jim Egan jednoho dne oddělá, Mitchi Safforde.“

Mitch překvapeně pozvedl obočí.

Nevzpomínal si, že by jí nebo jejímu otci sdělil své jméno. To, že ho znala, mohlo znamenat jedině to, že na stanici přijel někdo z Pocotilla a varoval je před ním. Jenže kdo, kromě Alexe Wolvertona, mohl vědět, proč byl v Pocotillu? Do knihy hostů v hotelu sice uvedl své pravé jméno, ale důvod své cesty nikomu neprozradil.

Pomyslel na muže, kterého zabil minulou noc v opuštěném dole. Proč se ten chlapík vydal za Wolvertonem? Alex tvrdil, že ho nezná, a domníval se, že jde o někoho z bandy, která uloupila to zlato, a chce nyní zabránit vyšetřování.

Mitch přemýšlel. Pokud byl v Pocotillu pozorován, tak to museli dělat velice šikovně.

„Kdo je Jim Egan?“ zeptal se. Julie Parkerová sevřela rty.

Mitch se sklonil nad stůl a dodal: „To, že znáte mé jméno, madam, jasně dokazuje jedno. Vy i váš otec máte něco společného s tou loupeží zlata. Vaší jedinou šancí, že se z toho dostanete, je to, že mi teď hezky povíte všechno, co o tom víte. Nebo mě budete muset zkusit zabít. Ale ani to by vám moc nepomohlo. Snad si nemyslíte, že Wells Fargo se někdy pátrání po tom zlatu vzdá? Jestli zahynu, tak na mé místu nastoupí další tři muži, aby mě nahradili.“

Sklopila zrak.

Znejistěla. Mitch jí to viděl na očích. Zároveň však věděl, že se cítí jako do rohu zahnaná divoká kočka, která má jenom dvě možnosti –buďto se vydat na milost a nemilost lovci, nebo skočit do bezedné propasti.

„Já – já vás neznám,“ zamumlala. „Nevím, jestli vám mohu věřit.“

„Ukázal jsem vám svůj odznak. Nebo si snad myslíte, že jsem ho ukradl někomu z Wells Fargo a chci se tak na vlastní pěst dostat k tomu zlatu?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane Safforde?“

„Kdo vám prozradil mé jméno a varoval vás přede mnou?“

„Já – já vám to nemůžu říct.“

„Tak mi aspoň povězte, kdo je Jim Egan!“

Zavzlykala a odvrátila se. Už to nebyla ta silná žena, která zvládla práci za dva muže, ale zoufalá, raněná bytost.

„Julie,“ řekl a chytil ji za ruku. ,.Cítím, že jste do toho s vaším otcem byli zataženi proti své vůli.

Mohu vám pomoci, ale jenom tehdy, když ke mně budete upřímná.“

V očích měla slzy a chvěly se jí rty.

„Jsme ztraceni, Safforde,“ zašeptala. „Nikdo nám nemůže pomoci. Zabijí nás, jestli vám o tom povím.“

„Jim Egan?“ otázal se Mitch.

„Ne, Egan ne. Jim si jenom myslel, že to pro něj je šance, jak se dostat ze dna. Varovala jsem ho, aby nikomu nevěřil, ale on mě neposlechl. Myslel si, že je dost mazaný na to, aby je všechny přelstil.“

„Koho myslíte tím „je všechny,,?“

Váhala, jestli mu má odpovědět. Mitch zatajil dech. Viděl jí na očích, že je rozhodnuta mu všechno prozradit. Otevřela ústa k odpovědi, ale vtom ve vedlejší místnosti padl výstřel.

+ + + + +

Julie vykřikla a rychle vstala, přičemž převrhla židli, na které seděla. Poté přiběhla k místnosti, kde předtím zmizel její otec.

Také Mitch vyskočil a v mžiku byl u Julie, která právě otevřela dveře. Zaječela zděšením. Mitch ji chtěl zadržet, ale Julie se mu vytrhla a vrhla se ke kolečkovému křeslu, v němž zhrouceně seděl její otec.

Mitch by nejraději zavřel oči. Chtěl se otočit, aby se na to nemusel dívat, ale teď nemohl Julii Parkerovou nechat ve štychu. Přistoupil k ní.

Julie tam stála se svěšenými rameny a mlčela.

Mitch ji objal kolem ramen. Tentokrát už se nebránila, když ji odvedl ke dveřím.

Aaron Parker se zastřelil revolverem Whitneyville Walker. Vpálil si kulku do hlavy. Zbraň ležela vedle levého kola. Pro Safforda to bylo důkazem jeho viny. Aaron Parker unikl zodpovědnosti tím, že se zabil.

Julie zůstala stát ve dveřích. Do místnosti dveřmi pronikalo jen minimum světla. Mitch přistoupil ke kolečkovému křeslu a přivezl jej ke dveřím.

Julie ustoupila.

Její nehezká tvář působila ještě propadleji než předtím. Pleť připomínala starý pergamen. Mlčky přihlížela, jak Mitch tlačí křeslo k protějším dveřím. Teprve když k nim dospěl, překonala šok a přistoupila k němu.

Mitch se u dveří zastavil. „Zítra ráno ho pochováme spolu s Johnniem Eganem,“ řekl. „Potom s vámi odjedu do Pocotilla.“

Neodpověděla, pouze upřeně hleděla na muže v křesle. Zdálo se, že jeho Slovům nerozuměla.

Pak za ním, duchem nepřítomna, vyšla na dvůr stanice. Mlčky přihlížela, jak zvedl bezvládné tělo z křesla a odvlekl je do stáje, kde mrtvolu položil na balíky slámy, načež tam zapálil petrolejovou lampu. Julie zůstala ve stáji, zatímco Mitch se vrátil do domu pro Johnnieho Egana, jehož posléze rovněž odtáhl do stáje. Julie si zdrceně klekla ke svému otci, v očích však neměla slzy.

Mitch už si myslel, že ji smrt jejího otce zlomila, ale pak náhle zvedla hlavu. Dívala se, jak pokládá Johnnieho Egana vedle Aarona Parkera.

Náhle vykřikla a zajiskřilo se jí v očích.

Ty oči Mitche zalarmovaly.

V následujícím okamžiku vyskočila a chopila se vidlí visících na trámu.

Obrátila se a výhružně vidle namířila na Mitche.

Ten o krok ustoupil. „Pusťte ty vidle, Julie.“

Zavrtěla hlavou.

„Vy jste tím vinen, Safforde!“ zvolala. „Kdybyste nepřijel, tak by táta i Johnnie Egan ještě žili!“

„To si jenom namlouváte, Julie,“ odtušil. „Váš otec by výčitky svědomí stejně dlouho nevydržel.“

Chvíli to vypadalo, že ji svými slovy přece jen uklidnil. Náhle se však rozmáchla a zaútočila na něj vidlemi. Mitch hbitě uhnul, instinktivně vytáhl peacemaker a namířil jej na ni.

Jiskry ve světlých očích byly stále divočejší. Mitch na ní viděl, že ji nezastaví ani koltem.

„Přestaňte, Julie…“

Nedopověděl to, protože proti němu opět bodla vidlemi. Mitch se vrhl k zemi a Julie ho jen těsně minula. Vidle se zabodly do balíku slámy.

Mitch jí chtěl vidle vytrhnout, ale Julie se pohybovala s rychlostí a hbitostí divoké kočky. Vytáhla vidle ze slámy a otočila se.

Náhle se ozvalo tříštění skla.

Ve stáji byla rázem tma.

Julie vidlemi srazila petrolejovou lampu, která visela na rezivém hřebíku na trámu.

Žena vykřikla a opět se rozmáchla vidlemi.

Mitch se instinktivně přikrčil. I tentokrát ho Julie jen těsně minula. Safford se na ni vzápětí vrhl a tvrdým úderem ji přinutil, aby vidle pustila.

Zato se do něj pustila pěstmi a po chvíli se oba váleli po zemi. Nalevo od nich se náhle objevilo světlo. Mitch spatřil namodralý plamen.

Petrolej chytil!

Moc nad tím přemýšlet nemohl, protože Julie mu ihned poté zasadila tvrdou ránu do krku. Měla neuvěřitelnou sílu. Mitch ji mohl udeřit pažbou peacemakeru do hlavy, neudělal to jen proto, že to byla žena.

Uhnul další ráně pěstí, načež se ozval její výkřik. Pohlédl na ni a uviděl, že Julie hoří. Vzňaly se na ní šaty.

Mitch vyskočil a v tom okamžiku uslyšel dusot kopyt, který se rychle blížil ke stanici. Podle vyděšených Juliiných očí poznal, že i ona ten hluk slyší. Zadusila plameny, jež stravovaly její oděv, a opět se na něj vrhla.

Mitch pevně sevřel rty. Věděl, že teď už na ni nemůže brát žádné ohledy, pokud chce přežít. Rozmáchl se a levou pěstí ji udeřil do brady. Žena zavrávorala a zhroutila se do chodby osvětlené plameny.

Dusot kopyt náhle odezněl – na dvoře. Nyní bylo slyšet jen praskání ohně. Julie se plazila pryč.

„Johnnie! Jsi ve stáji?“ zvolal kdosi na dvoře hrdelním hlasem.

Mitch namířil peacemakerem na vrata stáje, která se náhle otevřela. V záři plamenů se objevil muž. Chtěl něco říct, ale když spatřil Mitche, vykřikl a obrátil se.

Safford vystřelil, aby muže zastavil, protože byl přesvědčen, že jde o banditu.

V mihotavé záři ohně však Mitch minul. Kulka odloupla pár třísek ze zabouchnutých vrat.

Tu se za ním ozvalo úpění Julie Parkerové. Chtěl uskočit, ale vtom se na něj vysoká, kostnatá žena vrhla a nedala mu šanci.

„Jeď, Bille!“ vykřikla. „Johnnie je mrtvý!“

Poté zasadila Mitchovi několik ran pěstí do obličeje. Safford viděl, že jí opět hoří šaty. Nesnesitelný žár mu bral dech. Plameny již olizovaly balíky slámy, na nichž leželi oba mrtví.

Mitch se rozpřáhl a udeřil ji hlavní revolveru do spánku. Okamžitě se zhroutila. Převalil ji a zadusil plameny, jež vyrazily na jejích šatech.

Venku se ozval dusot kopyt, který se pomalu vzdaloval.

Mitch táhl Julii Parkerovou k vratům. Horečně dýchal a každou chvíli se jej zmocňoval záchvat kašle. Ve vratech se ještě jednou ohlédl. Mrtvé již nebylo vidět. Stravovaly je yard vysoké plameny. Oheň se rychle šířil.

Mitch se sklonil a vzal ženu do náruče. Pak ji vynesl ven a položil ji na plochý kamenný sokl, načež běžel zpátky, aby z plamenů zachránil své sedlo a postroj.

S vypětím všech sil se mu to podařilo. S chvějícíma se nohama stál uprostřed dvora a pozoroval, jak hoří střecha stáje. Ozývalo se praskání a syčení.

Když se Julie pohnula, Mitch se k ní vydal těžkými, topornými kroky. Vstala. Od jejích hluboko zapadlých očí se odrážely plameny. V jejich záři měl její obličej tolik připomínající lebku narudlou barvu. Měl strach, že se na něj opět vrhne, ale zdálo se, že ho ani nevnímá.

„Vašeho otce a toho chlapce už jsem vynést nemohl, „řekl chraplavým hlasem.

Obrátila hlavu a chvíli na něj mlčky hleděla, načež se otočila a vydala se k domu.

Mitch ji chtěl následovat, ale pak si vzpomněl na jezdce, jehož Julie oslovila jako Billa. Onen muž se ptal na Johnnieho Egana. Jistě přijel z úkrytu banditů, aby Johnniemu Eganovi předal zprávu. Pokud by našel jeho stopy, mohl vypátrat doupě bandy.

Přišel do středu dvora, kde leželo jeho sedlo. Praskání plamenů bylo stále silnější. K nebi se valil černý dým. Žár byl už i na dvoře nesnesitelný.

Stáj ovšem naštěstí stála dostatečně daleko od domu, takže nehrozilo, že by tam oheň přeskočil.

Věděl, že s Julií teď dlouho nebude žádná řeč. To, že tělo jejího otce shořelo na popel, pro ni musel být velký šok. Mitch však věděl i to, že je dost silná na to, aby se s tím vyrovnala.

Koně v ohradě neklidně pobíhali sem a tam. Mitch hvízdnutím přivolal svého hnědáka a osedlal jej.

O pár minut později vyrazil ze dvora. Pod hřebenem táhnoucím se na jih od stanice zastavil.

Přivřel oči a na hřebeni spatřil siluetu jezdce.

Byl si jist, že ten muž mu neunikne.

+ + + + +

Mitch se třásl chladem. Slunce ještě nevyšlo. Mezi kopci a skalisky se ozýval klapot kopyt jeho hnědáka.

Už více než osm hodin jel po stopách muže, který prchal ze stanice Wells Fargo. Zprvu se Mitch obával, že si na něho bandita někde počíhá. Zdálo se však, že ten chlapík hned pochopil, co cizinec na Parkerově stanici hledal.

Mitch předpokládal, že možná zahlédl oba mrtvé. Jinak by přece tak neštval koně.

Ještě dlouho Safford za sebou viděl plameny.

Banditovy stopy byly ve svitu měsíce jasně zřetelné. Nejprve se zdálo, že muž míří nejrůznějšími oklikami k Antelope Head Crossing, ale míli před skalou stopy odbočily na východ. Mitch byl rád, neboť zde půda nebyla tak kamenitá jako u Antelope Head Crossing.

Věděl vůbec, že ho pronásleduje?

Každopádně neudělal nic proto, aby za sebou zametl stopy.

Na východě začal šednout obzor.

Mitch se pravou rukou chopil pažby winchestrovky, kterou měl položenou přes sedlo. Levou rukou povolil hnědákovi uzdu.

Zdolal nevysoký kopec a spatřil před sebou nekonečnou rovinu, jež se ve svitu hvězd bíle leskla. Byla to planina Alkali Flats východně od Diamond Range. Už ji viděl na mapě, ale nikdy by si nebyl pomyslel, že ji někdy spatří na vlastní oči.

Na kraji planiny zastavil. Věděl, že solná poušť je jen několik mil široká. Stopy jezdce byly zřetelně vidět. Táhly se napříč planinou k horám tyčícím se na obzoru.

Mitch mlaskl. Hnědák vyrazil. Nyní musel ukázat, co v něm je. Musel tu poušť překonat do východu slunce, než oblaka prachu banditovi prozradí, že je pronásledován.

Mitch hnědáka pobídl k ostrému cvalu. Jeho kopyta zviřovala jemný, bílý písek. Proti noční obloze se za nimi zvedal vějíř prachu. Mitch se obával, že ho bandita uvidí i ve tmě, ale neměl jinou možnost. Druhou takovou šanci, jak vypátrat úkryt banditů, už nemusel dostat.

Nad horami na východě šedla obloha. V měkkém písku nebyl dusot kopyt slyšet, ozývalo se jen odfrkávání hnědáka a vrzání sedla. Přivřel oči. Z hor táhnoucích se před ním, viděl jen černý pruh.

Přesto měl pocit, že ho odtud někdo sleduje.

Nijak svého koně nešetřil. Hřebci kapala od huby pěna a zůstávala Mitchovi na kalhotech. Stále ho vedl jen levou rukou. Winchestrovku držel na sedle před sebou tak, aby ji mohl rychle znovu nabít.

Když se k prvním skalám, jež ukončily monotónní jednotvárnost pouště, přiblížil na tři sta yardů, instinktivně se přikrčil. Hřebec zafrkal. Mitch jej poněkud přibrzdil.

V tom okamžiku se mezi skalami zablesklo. Mitch již předtím vytáhl nohy ze třmenů. Hnědák trhl hlavou.

V následujícím momentě kulka s děsivým zvukem prorazila koni lebku. Jen o zlomek vteřiny později se ozval výstřel.

Hnědák se zřítil k zemi. Mitch se vrhl ze sedla a na zemi se několikrát převalil. Winchestrovku však držel pevně.

Opět třeskl výstřel. Těsně před ním se do země zavrtala kulka. Zalícil winchestrovku a několikrát vypálil na místo, kde předtím spatřil záblesk. Slyšel ozvěnu výstřelů a hvízdání kulek odražených od skal.

Vyskočil na nohy. Koutkem oka viděl, že hnědák kope kolem sebe a pokouší se vstát. Nemohl se o něj dál starat. Znovu zaduněly výstřely. Jedna z kulek ho minula jen velmi těsně. Cítil její žhavý dech pod levým uchem.

Záblesky prozradily pozici střelce.

Mitch tím směrem několikrát vypálil a vrhl se za balvan, který stál nedaleko od něho. Jedna z kulek mu při skoku roztrhla nohavici.

Na chvíli si odpočinul, aby pak vyskočil a přeběhl k dalšímu skalisku.

Přitiskl se k němu a naslouchal.

Jeho hnědák již ležel tiše. Ve světlém písku Alkali Flats byl jasně vidět.

Kdesi ve skalách něco zašramotilo.

Mitch se nehýbal.

Jeho protivník byl ve výhodě. Stačilo mu jen vyčkávat, než vyjde slunce. Pak by měl Safforda v hrsti.

Mitch nemínil tak dlouho čekat. Ještě jednou se zhluboka nadechl, vyskočil ze svého úkrytu a bez míření vypálil půl tuctu kulek na místo, kde předpokládal banditu. Záblesky z výstřelů jej oslepily. Zdálo se mu, že za jednou ze skal se mihl stín.

V tom okamžiku vyrazil a rozběhl se k úzké rozsedlině mezi dvěma skalami.

Tu zaduněla další rána a od skály, za níž se dosud kryl, se s hvízdnutím odrazila kulka.

Mitch dorazil ke škvíře a vlezl do ní. Uši ho bolely od výstřelů, ale na to teď nemohl dbát. Mohl být spokojen, protože střelcova reakce dokazovala, že je pořád na tom samém místě.

Dál už musel lézt, což pro něj bylo značně obtížné, neboť mohl používat jen levou ruku. V pravé ruce držel winchestrovku. Snažil se, aby ho neprozradila nárazem do skály, takže postupoval jen velmi pomalu. Náhle nad sebou uslyšel šramot. Zarazil se a chvíli naslouchal.

Padl na něj stín.

Stín muže.

Zvedl winchestrovku, avšak klepl s ní při tom do skály.

Někdo nad ním zaklel. V následujícím zlomku vteřiny nad sebou spatřil desperátův obličej. Zmáčkl spoušť, ale bandita vystřelil ve stejné chvíli. Obě rány jej ohlušily. Svůj další výstřel už téměř nevnímal.

Pocítil lehké pálení na levém rameni a uslyšel nezřetelný výkřik.

Vzhlédl a strnul.

Muž se po hlavě řítil ze skály.

Přímo na něj!

Mitch pustil winchestrovku, aby se mohl pevně přidržet skály a aby ho bandita nestrhl dolů. Nic mu to však nepomohlo. Padající bandita ho srazil. Mitch vykřikl a v pádu se instinktivně otočil.

Tvrdý dopad mu vyrazil dech.

Trvalo mu několik minut, než se probral.

Když otevřel oči, spatřil vedle sebe winchestrovku a sáhl po ní.

Poté si všiml chlápka, který ho strhl s sebou.

Jeho pravé rameno bylo zbroceno krví. Jasně bylo vidět, že rána silně krvácí.

Mitch s námahou vstal.

Byl si jist, že má před sebou muže, který předchozího dne večer přijel na stanici Wells Fargo.

+ + + + +

Šedák mladého bandity se mu podvolil teprve po chvíli. Naložil banditu na hřbet koně a pevně ho přivázal k sedlu. Předtím mu ošetřil a ovázal ránu na rameni. Obvaz nasákl krví, ale krvácení již mezitím přestalo.

Poté na šedáka nasedl a klusem se vydal ke křoviskům rostoucím v průrvě mezi dvěma skalními bradly.

Mitch se ohlédl, když se bandita za ním pokusil pohnout. Desperát se rozkašlal. Snažil se křičet, ale roubík, který měl v ústech, mu v tom zabránil. Mitch nechtěl, aby varoval své kumpány, až se dostanou do blízkosti jejich doupěte.

Mitch si také ošetřil škrábanec, který sám utržil. Nebyl nebezpečný, kulka mu pouze olízla kůži. Rána ani nekrvácela, přestože velmi pálila.

Bandita byl celý rudý. Safford se na něho usmál.

„Myslím, že už tam brzo budem,“ řekl přidušeným hlasem. „Doufám, že tě tvoji kumpáni mají dost rádi na to, aby brali ohled na tvůj život.“

Mladík zavrčel cosi nesrozumitelného.

Mitch se o něj dál nestaral, ale soustředil se na okolní krajinu. Blížili se k průrvě. Šedák tam kráčel sám, ačkoli se před nimi tyčila vysoká skála a Mitchovi se zdálo, že jim stojí v cestě. Raději však nezasahoval a nechal to na zvířeti.

Skála před nimi vypadala zcela neprostupně a Mitch už přemýšlel, jestli šedák skutečně míří k úkrytu banditů, nebo jenom tak bezcílně kluše.

Po čtvrthodině se šedák zastavil.

Mitch tiše zaklel. Ocitli se před skalou a cesta dál nevedla.

Valach zafrkal a zvedl hlavu.

Mitche zaujalo křovisko u paty skály. Seskočil ze sedla a jal se prohlížet zem. Žádné stopy však nenašel, jelikož půda byla kamenitá.

Šedák náhle tiše zařehtal. Mitch se otočil. Viděl, jak se mladý bandita snaží zvíře pobídnout k běhu. Přiskočil k němu a strhl ho z koně. Desperát spadl na zem jak žok otrub.

Mitch ze sedlového pouzdra vytáhl winchestrovku, vrátil se ke křoví a hlavní rozhrnul větve.

V jednom okamžiku se zdálo, jako by se v křoví něco pohnulo. Opatrně sáhl po trnité větvi a trhl jí. Málem upadl, protože mu nekladla žádný odpor.

Mitch ji odhodil a pohlédl na díru, z níž trčela. Hvízdl si. Uviděl totiž otvor ve skále, který byl keři jen maskován. Vedl do jeskyně, jež byla dost velká na to, aby se do ní vlezl člověk a dokonce i kůň.

V tom samém okamžiku pomyslel na povoz se zlatem. Zavrtěl hlavou. Ne, tudy se určitě nedalo projet vozem.

Ohlédl se na mladého banditu. Desperátovi se hněvem jiskřilo v očích. Vztekalo jej pomyšlení na to, že ho Safford přelstil.

Mitch vklouzl dovnitř. Jeskyně se záhy rozšiřovala, po několika yardech však nebylo vidět ani na krok.

Zavětřil a ucítil pach smůly. Po několika minutách přivykly jeho oči tmě. Uviděl pochodně, jež ležely na zemi poblíž vchodu. Pro jednu z nich se sehnul, chopil se jí a zapálil ji. Její mihotavá záře mu umožnila se v jeskyni trochu porozhlédnout.

Byla úzká a nepříliš vysoká. Její stěny byly hladké a časté dutiny dokazovaly, že tudy před staletími musela protékat řeka.

Mitch natáhl ruku s pochodní a vydal se do hloubi jeskyně. Po několika yardech chodba zabočovala.

Náhle před sebou spatřil denní světlo. Zastavil se a strčil pochodeň do štěrbiny ve skále. Opatrně pak zamířil ke světlu – k východu z jeskyně.

Nevycházel z úžasu. Pod ústím jeskyně se totiž rozkládal skalní kotel, do něhož vedla z jeskyně úzká stezka. V kotlině stála kamenná bouda, před níž byla studna s vahadlem.

Z komína stoupal kouř, ale po chvíli se rozplýval, takže jej nikdo odjinud než z kotle nemohl vidět. Za domkem se táhla zastřešená ohrada. Mitch zaregistroval pod proutěnou střechou připomínající zastřešenou ohradu v Parkerově stanici Wells Fargo pohyb.

Přivřel oči. Jestli se nemýlil, v ohradě bylo zhruba půl tuctu koní.

Musí tedy počítat s tolika protivníky?

Udělal několik kroků, aby lépe viděl. Po voze nikde ani stopy. Mitch vlastně ani nepočítal s tím, že ho tam najde.

Pohlédl na úzkou, klikatou stezku.

Dostat se dolů nepozorovaně nešlo. Vzdálenost k boudě činila dobrých čtyři sta yardů. S winchestrovkou by na tu dálku dokázal trefit. Problém však byl v tom, že bandité by jistě stříleli dobře kryti, zatímco on by se na té stezce neměl za co schovat. Měli by ho jak na talíři.

Čekal půl hodiny, ale z boudy nikdo nevyšel.

Věděl, že bude muset počkat až do setmění. Teprve pak bude moci něco podniknout. Vrátil se tedy ke spoutanému banditovi.

Mladík seděl zády ke skále a již z poloviny se mu podařilo přetrhnout provaz, kterým měl svázané ruce.

Mitch mu je znovu spoutal koženým řemenem a pak šel hledat místo, kde by banditu i šedáka mohl ponechat.

Nalezl křovisky zarostlou dolinu. Když do ní slezl, poznal, že je u cíle.

+ + + + +

Spatřil tam totiž části vozu zaházené chrastím.

Teprve nyní pochopil, jak ten vůz „zmizel“. Bandité ho totiž u Antelope Head Crossing rozložili na díly a naložili na koně a mezky.

Nic nebylo zničeno. Vypadalo to, jako by bandité měli v úmyslu vůz zase někdy dát dohromady, až se na zlato zapomene a Wells Fargo pátrání odloží.

Mitch si olízl rty.

Věděl, že úkryt banditů objevil jen náhodou. Štěstěna mu byla nakloněna, ale bez štěstí by ani ti nejlepší z nejlepších nic nepořídili. Alex Wolverton věděl, koho vybírá.

Vrátil se k mladému banditovi, vysadil ho do sedla šedáka a odvezl ho do doliny.

Bandita se přitom tvářil kysele. To, že Mitch odhalil části povozu, ho nijak nešokovalo. Věděl, že i tak už byli prozrazeni.

Mitch jej přivázal k jednomu kolu od vozu. Roubík mu nevyňal. Nebezpečí, že ho bandita křikem odhalí, bylo příliš velké.

Poté, co přivázal i šedáka, se vrátil do jeskyně. Pečlivě tam po sobě zametl stopy, aby nikdo nemohl poznat, že do jeskyně vnikl vetřelec. Do vchodu opět nanosil hromadu chrastí.

Pochodeň, kterou strčil do škvíry ve skále, již dohořela. Vytáhl ji a schoval. Pak si sedl k východu a pozoroval boudu. Až na ní ležel stín jižní stěny, ale Saffordovi bylo jasné, že bude trvat ještě hodiny, než bude natolik tma, že se bude moci odvážit vydat se stezkou dolů.

Z komína stále stoupal kouř.

Zatím nikoho nespatřil.

Ani o koně v ohradě se nikdo nestaral.

Když si tak Mitch prohlížel skalní kotel, dospěl k přesvědčení, že v boudě mohou být nanejvýš dva lidé. Možná dokonce jen jeden.

Litoval nyní, že ze zraněného bandity nevypáčil, kolik mužů se v kotlině skrývá. Nyní se však již vracet nechtěl.

Trpělivě čekal a pozoroval, jak hranice stínu pomalu postupuje dál a nakonec dosahuje k protilehlé skalní stěně.

+ + + + +

Tu jeden z koní v zastřešené ohradě zařehtal. Mitch sebou trhl.

V následujícím okamžiku se otevřely dveře chaty. Ven proniklo světlo.

Z boudy vyšel muž s puškou v ruce. Ze všeho nejdříve pohlédl na stezku, jež vedla do ústí jeskyně.

Tichem noci se ozvalo kovové cvaknutí pákového nabíjení.

Opět zařehtal kůň.

Mitch viděl, že muž stáhl hlavu mezi ramena a rozhlížel se. Měl široký, zarostlý obličej. Náhle se podíval přímo na něj. Mitch doufal, že v té tmě ho ten muž nevidí. Přesto musel banditovi jeho instinkt napovědět, že v temné noci číhá nebezpečí. Desperát se náhle pohnul a vzápětí se ozval výstřel z pušky.

Kulka se zaryla do písku vedle Mitche. Ucítil tvrdý náraz do levé holínky a převalil se o kus dál.

V ruce držel peacemaker. Desperát si toho pohybu všiml

a ještě dvakrát vystřelil, aby se pak vrhl stranou, snaže se dostat z osvětleného pruhu, kde byl snadným terčem.

Mitch zmáčkl spoušť svého peacemakeru. Bandita to koupil uprostřed skoku. Vykřikl a bezvládně dopadl do písku.

Mitch se opět převalil.

Právě včas.

Do místa, kde ležel, se zavrtaly tři kulky z banditovy opakovací pušky.

Mitch nyní mohl vystřelit na záblesk z hlavně a bezpochyby by toho muže vyřadil. On ho však nechtěl zabít.

Bandita musel být v boudě sám, jinak by mu už někdo jistě pomohl a Mitch by se dostal do křížové palby.

Vousáč se jen ztěžka zvedal ze země.

Mitch, který to viděl, vyskočil a vyrazil k němu. Přivítal ho další výstřel. Kulka mu roztrhla rukáv. Ještě ve skoku zvedl peacemaker a chtěl jeho pažbou banditu omráčit.

To ho však podcenil.

Rána, kterou vousáčovi způsobila Mitchova kulka, očividně nebyla nijak nebezpečná. Desperát se rozmáchl puškou a její hlavní Mitche udeřil do boku. Safford zalapal po dechu a skácel se do písku přímo vedle vousáče. Pouze jeho instinktivní reakce ho zachránila před tím, aby ho bandita kopl do hlavy.

Pak to šlo rychle.

Mitch viděl, že desperát k němu obrací hlaveň své pušky.

Sevřel rty a zmáčkl spoušť peacemakeru.

V tom samém okamžiku bandita vypálil z pušky. Mitche oslepil záblesk výstřelu.

Slyšel, jak se kulka s hvízdnutím odrazila od skály.

V následujícím zlomku vteřiny bandita rozhodil rukama. Ve světle vycházejícím z boudy Mitch viděl, že desperát má tvář zkřivenou bolestí. Pak vousáč padl zády do dveří, odrazil se od nich a po stěně se sesunul k zemi, kde zůstal nehybně ležet. Díky světlu pronikajícímu ven ze dveří byla vidět rychle se rozšiřující rudá skvrna na banditově hrudi.

Mitch vstal a levou rukou si setřel střelný prach, který měl na košili. Kulka mu udělala díru v košili, žebra však nezasáhla. Ještě nyní ovšem cítil žár výstřelu, který ho ožehl.

Chvíli naslouchal.

Panovalo ticho.

Neozývali se ani koně v ohradě.

Pohlédl na vousatého banditu. Muž měl vytřeštěné oči a rozšířené panenky. Od vlhkého bělma se odráželo světlo vycházející z boudy.

Mitch se ohlédl. Zdálo se mu, jako by uslyšel nějaký tlumený zvuk. Znělo to, jako kdyby někdo tloukl do zdi.

Opatrně vkročil do boudy. Peacemaker držel připravený. Zatímco si prohlížel místnost – která byla prázdná – nabíjel revolver.

Opět se ozvalo tlumené bouchání.

Mitch svraštil čelo. Zadíval se na podlahu, protože se mu zdálo, že ten zvuk vychází zespodu. Zavřel dveře a zajistil je závorou, aby se zabezpečil před nemilým překvapením zvenčí. Řehtání koní by ho už varovalo, kdyby se někdo snažil sejít po stezce dolů. Bouchání utichlo. Mitch se prošel po místnosti a náhle se zastavil. Pod dlouhým stolem byly padací dveře do sklepa. Byl k nim připevněn kovový kruh, ze kterého vedl provaz až ke kladce za stolem. Mitch k ní přistoupil, uchopil konec lasa a zatáhl za něj. Ani se nemusel příliš namáhat. Dveře zaskřípaly a otevřely se.

Ze sklepa zavanul zatuchlý vzduch.

Mitch se chytil za nos. Ze dveří vycházel neuvěřitelný puch. Už je chtěl zavřít, když se ozval tlumený hlas.

„Došla nám voda, Rankine! Zatraceně, jak dlouho nás tu ještě chcete držet jako krysy?!“

Rankin musel být ten vousáč, který ležel před boudou.

Mitch přivázal provaz ke skobě ve zdi, nadechl se a po strmém žebříku sestoupil do sklepa. Dole byla tma jak v pytli. Musel se vrátit a přinést si svícen. Malé, mihotavé plamínky vrhaly narudlé světlo na hrubě otesané kamenné stěny.

Takřka okamžitě objevil těžké dveře z fošen, zajištěné mocnou závorou. Musel položit svícen na zem, aby mohl závoru zvednout. Poté dveře vedoucí do dalších prostor otevřel. Ozvalo se příšerné skřípání. Oproti smradu, který jej přivítal, byl vzduch ve sklepě svěží jako horský vánek. Mitch bojoval s nevolností. Sevřel rty, pravou rukou si zacpal nos a levou ruku se svícnem natáhl před sebe. Tu uslyšel chrastění řetězů. U jedné vlhké stěny se pohnuly dvě nezřetelné postavy.

Podlaha oné úzké místnosti byla pokryta shnilou slámou. V mihotavé záři svíce Mitch spatřil krysy. Prchaly odtud pryč. Safford by nejraději zaklel, ale pouze pootevřel ústa a nadechl se. Šetřil vzduch. Obě bytosti připoutané ke zdi na něj hleděly vytřeštěnýma očima. Vypadali hrozně. Jejich oděvy byly špinavé od hlíny, jeden z nich měl roztrhanou košili. Oba měli na levé noze kovový kroužek, z něhož vedl krátký řetěz připoutaný ke zdi.

Mitch už začal něco tušit. Pečlivě si ty muže prohlédl a aniž příliš pohyboval rty, tlumeným hlasem se zeptal: „Kdo jste?“

V jejich očích se zračil strach a nedůvěra. Neodpověděli.

„Jste z Wells Fargo?“ hlesl Mitch. „Vy přece musíte být od toho povozu se zlatem.“ Musel si pustit nos, aby jim mohl ukázat svůj plechový odznak. Puch ho málem omráčil.

Oba muži nevěřili vlastním očím, když viděli, že muž, který stojí před nimi, je agent Wells Fargo.

„Chlape,“ zabručel jeden z nich, „tebe nám posílá samo nebe!“

„Poslal mě Wolverton,“ opravil ho Mitch. „Kde jsou klíče k vašim poutům?“

„Má je Rankin,“ odvětil muž s obavami v hlase. „Měj se před ním na pozoru…“

Mitch mávl rukou.

„Rankin už nikomu neublíží.“

+ + + + +

Jmenovali se Chuck Belling a Les Kite.

Neměli ani tušení o tom, že vezou zlato v hodnotě sto tisíc dolarů.

Před brodem u Antelope Head je přepadl půltucet banditů, které vedl Jim Egan.

Egan byl malý rančer z údolí Ruby Valley, který se snažil založit chov dobytka. Neuspěl tak jako většina jeho sousedů. Sucha, bouřky a průtrže mračen vždy zničily to, co lopotně vybudovali.

Muži, které měl Egan s sebou, byli všichni malí rančeři z Ruby Valley.

Chuck Belling a Les Kite se smáli, když je Egan s ostatními přepadli. Smích je však přešel, když začali vůz rozebírat a když spatřili náklad, který vezli – tedy zlato.

Bandité naložili části vozu a zlato na více než tucet mezků.

Oba vozkové v temném sklepě ztratili ponětí o čase. Nevěděli, jak dlouhá doba uplynula od chvíle, kdy Jim Egan a jeho muži odjeli ze skalního kotle. Pouze Rankin a muž jménem Bill Hayes zůstali. Hayes byl ten mladík, kterého Mitch nechal ležet svázaného před jeskyní.

Kam Egan jel, vozkové nevěděli.

Mitch Safford si lámal hlavu nad tím, jaká může být souvislost mezi Jimem Eganem, Parkerovými a loupeží zlata. Na nic nepřicházel. Wolverton mu tvrdil, že kromě Ruben Haiga o transportu zlata nikdo nevěděl. Jimu Eganovi tedy mohl dát tip jedině Haig. Ale proč by si nechal uloupit vlastní zlato?

Mitch pohlédl na jih.

Skalní kotel opustil již před dvěma dny. Vzpomněl si na okamžik, kdy spatřil zlato schované v jedné komoře v boudě. Už na první pohled viděl, že jeho hodnota je vyšší než sto tisíc dolarů. Odhadoval, že to může být tak třikrát tolik. To byla další věc, kterou si nedokázal vysvětlit. Bylo samozřejmě možné i to, že Ruben Haig neuvedl pravou sumu, aby nemusel platit tak vysokou pojistku.

Mitch si uvědomil, že k rozluštění té hádanky může dospět jedině v Pocotillu. Když Bellingovi a Kiteovi pomohl znovu složit vůz a naložit do něj zlato, vydal se na cestu zpátky.

Belling s Kitem zamířili do Elka. Vzali s sebou spoutaného Billa Hayese. Mitch se vrátil na stanici Jacob’s Well.

Ke svému překvapení zjistil, že stanice je opuštěná. Julie Parkerová si sbalila své věci a odjela.

Mitch stále ještě nevěděl, jaký je její vztah k Jimu Eganovi. Bill Hayes přesto, že mu Mitch hrozil, mlčel.

Nejvíce však Safforda zajímalo, kde je Egan.

Proč neodvezl to zlato někam pryč? Proč pořád zůstával v kraji? To si byl tak jistý tím, že ho nikdo nevystopuje?

Při vyšetřování tohoto případu dva agenti Wells Fargo přišli o život.

A odpovědnost za to nemohl nést nikdo jiný než Jim Egan. Agenti bohužel Alexi Wolvertonovi nestačili sdělit, jestli něco zjistili.

Před Mitchem se vynořily první domy Pocotilla.

Slunce již stálo nízko nad obzorem a připomínalo rudý kotouč. Zdálo se, že střechy domů v jeho záři doslova žhnou. Z fukarů na úpravu rudy stoupaly obláčky páry.

Mitchovi se před očima vybavil jeden obličej. Vztekem a rozrušením sevřel rty. Cítil, že Ginger Farlaineová ještě neopustila město. Bude mu muset odpovědět, proč její přítel, pistolník s dravčím obličejem, na něho v hotelu střílel.

Nejel po Main Street, ale dostal se na Hayesově šedáku ke stáji zezadu boční uličkou. Musel počítat s tím, že Jim Egan a jeho muži jsou ve městě a mohli by koně svého kumpána poznat.

Stáj zela prázdnotou.

Mitch nechal šedáka v jednom z boxů a zmizel. Do hotelu se dostal bočním vchodem.

Muž, který stál za recepčním pultem, na něj hleděl jako na zjevení. Očividně nepočítal, že Mitche ještě někdy spatří živého.

„Váš pokoj už je obsazen, pane,“ zamumlal.

Mitch pokrčil rameny.

„Tak mi dejte jiný,“ odvětil. „Je Alex Wolverton ještě ve městě?“

Bylo mu jedno, jestli se roznese, že pracuje pro Wells Fargo. Pokud se v Pocotillu objevila Julie Parkerová, tak to už beztak věděl každý.

Muž přikývl.

„Pošlete za ním někoho a vyřiďte mu, že s ním chci mluvit,“ řekl Mitch a vzal si z jeho dlaně klíč k volnému pokoji.

+ + + + +

Alex Wolverton si prohrábl své šedivé vlasy a svýma malýma, světlýma očima pohlédl na Mitche Safforda, který se skláněl nad stolkem s toaletními potřebami a holil se. Wolverton za sebou zavřel dveře. V záři petrolejové lampy Mitch spatřil hranatý obličej se dvěma jizvami na levé tváři. Alex se pokoušel předstírat ležérnost, avšak Saffordovi neuniklo, že je nervózní.

Projel si břitvou po pravé straně brady, a aniž pohnul rty, řekl: „Ahoj, Alexi. Posaď se.“ Wolverton zůstal stát. „Kdes tak dlouho trčel, Safforde?“ nevrle se otázal. Jen stěží potlačoval rozrušení.

Mitch počkal s odpovědí až do chvíle, kdy byl hotov s holením. Vzal si teplý a vlhký ručník a utřel si zbytky pěny ze tváře. Poté se obrátil na Wolvertona a bezelstně se zazubil.

„Hledal jsem to uloupené zlato, Alexi, co jiného?“

„To vím, ksakru. Ale proč ses nehlásil dřív?“

„Protože jsem ho našel až teď.“ Mitch viděl, že tím Alexovi vyrazil dech. V jeho malých, světlých očích zajiskřilo a Mitch zřetelně cítil Wolvertonův chlad. „Cože?“ hlesl Alex. „Našel jsem to zlato,“ lhostejně poznamenal Mitch. Na Wolvertona měla jeho slova účinek rány bičem. Několik vteřin nemohl popadnout dech, aby pak konečně polkl.

„Kde?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„V jedné kotlině na severovýchod od stanice Jacob’s Well.“

„Přivezls ten vůz sebou?“ V Alexově hlase se skrývalo netrpělivé očekávání. Mitchovi náhle přeběhl mráz po zádech. O transportu zlata věděli jen dva muži. Co když tím zrádcem byl Alex Wolverton? Co když se s Jimem Eganem spřáhl právě on?

Hned v následujícím zlomku vteřiny ten nápad zamítl.

Proč by ho Wolverton volal do Pocotilla, kdyby v tom byl namočený?

„Vůz je na cestě do Elka. Oba vozky bandité zajali. Osvobodil jsem je a poslal je i se zlatem na sever.“

Wolvertonovi cukalo ve tváři a nervózně se kousal do spodního rtu. Viditelně ho vůbec nezajímalo, kdo byli ti bandité. A to bylo velmi zvláštní.

„Jak to, žes jim to zlato tak snadno vyfoukl?“ otázal se.

„Nechali tam jako stráž jen dva muže. Jednoho z nich jsem musel zastřelit. Ten druhý už je na cestě do Elka.“

„Dobrá,“ zamumlal Wolverton a otočil se. „Telegraficky zpravím

Wells Fargo v Elku.“ Už chtěl sáhnout po klice, ale tu ho zadržela Saffordova otázka:

„To tě vůbec nezajímá, kdo byli ti bandité, Alexi?“

Wolverton přivřel oči.

„Jim Egan, kdo jiný?“ odvětil tlumeným hlasem. „Stuart není hlupák, Safforde.“

Mitche se zmocnil vztek.

„Tys to věděl?“ vyštěkl. „Proč jsi mi to neřekl? Měls mi to říct, zatraceně!“

Wolverton pokrčil rameny. „Co by ti to pomohlo? Mluvils s Aaronem Parkerem a jeho dcerou?“

Mitch už se chtěl zeptat, jestli se Julie Parkerová neobjevila v Pocotillu, ale něco mu napovídalo, aby to nedělal. Wolverton očividně nevěděl, že Aaron Parker si vpálil kulku do hlavy.

„Tvrdili, že o ničem nevědí,“ odvětil. Připadalo mu, že Alex si oddechl.

Náhle se na chodbě hotelu ozvaly kroky. Kdosi zabušil na dveře.

„Ano?“ řekl Wolverton.

„To jsem já – Stuart,“ odpověděl pistolník.

Alex otevřel dveře.

Světlo petrolejové lampy ke Stuartovi nedosahovalo. Štíhlý, hubený Roscoe Stuart stál v přítmí. Tvář měl navíc zastíněnou okrajem klobouku.

„Všechno je připraveno, Wolvertone,“ poznamenal.

Alex odstrčil zabijáka ze dveří a chtěl vykročit ven. Ještě jednou se ale otočil na Mitche a zamumlal: „Díky, Safforde. Věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout. Prémii ti vyplatím příští měsíc, až budu v Arizoně. S Jimem Eganem teď skoncujeme sami. Měl bys z Pocotilla a z Nevady zmizet. Jestli se Jim Egan dozví, kdo ho připravil o to zlato, tak tě bude chtít stáhnout z kůže.“

Nečekal na odpověď, vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Po chvíli se na chodníku před hotelem ozvaly vzdalující se kroky. Mitch slyšel, jak spolu Wolverton s pistolníkem tiše hovoří.

Zamyšleně hleděl na dveře.

Wolverton ho opustil. Udělal svou práci, když našel uloupené zlato, a obdrží za to sjednanou odměnu. Jeho vnitřní hlas mu napovídal, aby Wolvertonovy rady poslechl a zapomněl na palčivé otázky, na které neznal odpověď.

Opět se mu vybavila andělská tvář Ginger Farlaineové a uvědomil si, že z Pocotilla tak rychle odjet nemůže. Přijal Wolvertonovu nabídku jen proto, že chtěl chytit vraha Mikea O’Learyho. A pak tu byl ještě ten záhadný útok pistolníka Ginger v hotelu. Proč ho proti němu poštvala?

Mitch se rozhodl zatím Pocotillo neopouštět.

Alex Wolverton před ním něco skrýval. Jestli ho tímto případem chtěl nalákat do pasti a odstranit, tak se přepočítal.

Mitch přikročil k židli, přes jejíž opěradlo visel jeho opasek s peacemakerem. Klidnými pohyby si jej připnul a nakonec si strčil revolver do pouzdra.

Pomyslel na Julii Parkerovou. Objeví se v Pocotillu, nebo se vydá jinam?

Zavrtěl hlavou. Ne, Julie Parkerová si své problémy musí vyřešit sama.

Mitch opustil svůj pokoj a vyšel z hotelu na ulici.

Na chodníku bylo plno lidí. Alexe Wolvertona ani jeho pistolníka Roscoea Stuarta nikde neviděl. Co mohl Stuart tím „všechno je připraveno, Wolvertone,“ myslet? Co měl Alex za lubem?

Mitch Safford náhle uslyšel chraplavý ženský hlas vycházející ze saloonu Mokomoke na druhé straně ulice. Polil ho studený pot. Myšlenky na Alexe Wolvertona zmizely jako pára nad hrncem. Fascinovaně hleděl na vchod saloonu, a aniž o tom přemýšlel, vykročil tím směrem.

+ + + + +

Když vešel Mitch dovnitř, plamen v kerosinové lampě zaplápolal.

Měl pocit, jako by mu něčí neviditelná ruka sevřela hrdlo. Schoval se za sametovým závěsem a po chvíli uslyšel lehké cvaknutí, dveří. Ozvalo se několik kroků, které pak utlumil koberec. Jediným pohybem závěs odtáhl.

Ginger Farlainevá sebou zděšením trhla a pohlédla na něj svýma velkýma zelenýma očima Její strach zmizel hned, jak poznala, kdo ji tak překvapil. Olízla si rty.

Chvíli mezi nimi panovalo napjaté mlčení.

Mitch Safford jen s námahou potlačil chvění rukou. Žena na sobě měla krátký černý korzet, který spíš odhaloval než skrýval její ňadra. Mezi sukní a černými punčochami se bělala slonovinová kůže.

„Jak ses sem dostal, Mitchi?“

Její chraplavý hlas mu naháněl husí kůži. Musel si odkašlat, než odpověděl. Kývl na postel, na níž bylo rozloženo několik oděvů.

„Dveře byly otevřené. Nebylo těžké odhadnout, že to je tvůj pokoj.“

Zůstala stát před postelí. Její oči se podivně leskly. Jako by naznačovala, že pro ni něco znamená, ale Mitch se jejím koketováním nenechal zmást.

„To tys proti mně poslala svého přítele?“ otázal se přidušeným hlasem.

Zrudla a vyštěkla:

„Takže to tys zabil Texe Dyera?!“

„Ano. Číhal na mě u schodů a jenom těsně mě minul.“

„Pročs potom utíkal?“

„Musel jsem něco vyřídit. Ale to je jiná věc. Jestli jsi ho proti mně neposlala ty, tak proč mě chtěl zabít?“

Posmutněle sklonila hlavu. Chvíli to vypadalo, že se obrátí, ale pak napjala ramena a opět mu pohlédla do očí.

„Tex si asi myslel, že po něm jdeš, Mitchi,“ zamumlala.

„Proč…“ Mitch se rázem odmlčel. Náhle mu došel význam jejích slov. „Dyer byl s tebou už tenkrát! To on přepadl dostavník a uloupil ty peníze! To on zavraždil Mikea O’Learyho!“

Ginger zvedla ramena a poté je zase svěsila. „To já nevím, Mitchi. Musíš mi věřit, že jsem tě tenkrát zadržela jen z jednoho důvodu. Věděla jsem totiž, že byste na sebe s Texem začali okamžitě střílet. A já jsem nechtěla, abyste se zabili.“

Lhala. Chtěl jí zařvat do tváře, že jí nevěří ani slovo, ale náhle mu vyschlo v hrdle.

„Jaký revolver nosil Dyer před pěti lety?“ zeptal se přidušeným hlasem.

Pozvedla obočí a nechápavě na něj pohlédla. „Remington. Nosil ten revolver od doby, co ho znám. Nikdy neměl jiný.“

„Pak tedy O’Learyho nezabil,“ řekl Mitch. „Kulka, která Mikea zabila, na sobě měla vrub. Podíval jsem se na Dyerův revolver a zjistil jsem, že z něho smrtící kulka vypálena nebyla.“

Ginger na něj nevěřícně hleděla. „Před několika dny byl stejným revolverem, z něhož byl zabit Mike O’Leary, zavražděn agent Wells Fargo,“ dodal Mitch. „Proto jsem souhlasil s pátráním po tom uloupeném zlatu. Já chci Mikeova vraha, Ginger!“

„Jestli to nebyl Tex, tak kdo potom?“ zmateně zašeptala.

„Měl tenkrát Dyer komplice?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vždycky jsme byli sami…“ Náhle se odmlčela a Mitchovi neuniklo, že si na něco vzpomněla. „Počkej,“ řekla. „Vzpomínám si, že Tex tenkrát od někoho dostal tip na zlato převážené vozem Wells Fargo. Tvrdil, že to je tutovka.“

„Nezmínil žádné jméno?“

„Ne. Vím jenom, že řeč byla o dvaceti tisících dolarů. Tex ale dostal jenom deset tisíc.“

Mitchovi se hlavou honila spousta otázek. Mluvila Ginger pravdu?

Potom by tedy v Pocotillu musel znovu potkat člověka, který mu tenkrát dal tip. Muže, který zavraždil oba agenty Wells Fargo, kteří toho věděli příliš mnoho.

Přistoupil k Ginger, a stiskl jí rameno. Viděl, jak bolestí zkřivila obličej, a uvolnil stisk.

„Jaká hra se tu v Pocotillu hraje?“ zamumlal. „Dyer pracoval pro Rubena Haiga, že ano? Jaký úkol dal tobě? Chtěl tě snad dát dohromady s Haigem, abyste ho připravili o majetek?“

V její krásné tváři se zračila trpkost.

„Vím, že nejsem to, čemu se říká slušná žena, Mitchi,“ poznamenala přidušeným hlasem. „Ale nikdy jsem neměla šanci se jí stát. Už v deseti jsem osiřela a v domě, do kterého mě strčili, bych brzo pošla, kdybych nenašla odvahu odtud utéct. Pracovala jsem v temných brlozích v Mississippi za žebráckou mzdu a musela jsem se nechat zneužívat. Nenáviděla jsem všechny lidi, Mitchi Safforde, všechny! A pak přišel Tex Dyer. Byl to první muž, který ke mně byl milý a který mě hned nehodil do postele. Zeptal se mě, jestli s ním nechci odejít. Věděla jsem, že mě chce jenom jako volavku pro nějakou špinavost, ale to mi bylo jedno. Šla jsem s ním a až do konce ke mně byl vždycky slušný.“

Mitch pomalu zavrtěl hlavou. „To mě nezajímá,“ odtušil. „Co chtěl Dyer po Rubenu Haigovi?“

„Ksakru, Tex mě nikdy do svých kšeftů nezasvěcoval,“ odsekla. „Tušila jsem, že jde o loupež zlata, ale neptala jsem se Texe na to. Vím jenom, že dnes kolem půlnoci se měl z dolu Blue Bell vypravovat druhý transport zlata.“

Mitchovi to vyrazilo dech.

„Odkud to víš?“

„Haig mi to naznačil. Chtěl, abych s ním zítra odjela z Pocotilla.“

Mitch svraštil čelo. „Kam?“

„Nevím. Na sever, k železnici Central Pacific. Pořád se mi dvořil, potom co Tex přišel o život.“

Mitch se zhluboka nadechl. Opět se mu vybavila slova, která pistolník Roscoe Stuart pronesl na chodbě před jeho hotelovým pokojem.

„Všechno je připraveno, Wolvertone.“

To znamenalo, že Wolverton a Stuart o druhém transportu vědí.

„Kolem půlnoci?“ otázal se.

„Ano, na normálním voze.“

Mitch rychle přistoupil ke dveřím. Ginger natáhla ruku, jako by ho chtěla zadržet. Bylo to však jen váhavé gesto.

„Mitchi,“ zašeptala.

S rukou na klice se otočil.

„Buď opatrný, Mitchi!“ hlesla. Hleděl na její zvlhlé rty, které byly lehce pootevřené. Zmocňovalo se jej pokušení ji políbit.

Povzdechl si, prudce otevřel dveře a vyběhl na chodbu. Aniž by dveře za sebou zase zavřel, seběhl po úzkých schodech, které vedly do dvora saloonu Mokomoke. Bušilo mu v hlavě. Teprve chladný noční vzduch ho uklidnil.

Po chvíli se po Main Street vydal k dolu Blue Bell.

Před budovami dolu se svítilo. Mitch už zdaleka slyšel hlasy a tlumené údery. Připravoval se odjezd povozu se zlatem. Koně zapražení do vozu se vzpínali. Vozka měl co dělat, aby zvířata udržel pod kontrolou.

Mitch nebyl překvapen, že kromě vozky vidí už jen dva další muže. Ruben Haig se postaral o to, aby se jeho horníci opili ve městě, takže nikdo z nich teď nebyl svědkem toho, jak se nakládalo zlato, které se mělo ve vší tajnosti odvézt z Pocotilla.

Ruben Haig a jeho osobní strážce stáli vedle vozu. Haig tiše zaklel a uskočil před jedním splašeným koněm.

Vozka šlápl na brzdovou páku a trhl opratěmi. Vůdčí kůň se však uklidnil teprve tehdy, když ho Haigův osobní strážce chytil za ohlávku.

„Víte, o co jde, Clintone,“ přidušeně řekl Haig. Vozka přikývl. Dal obrovi znamení a muž vůdčího koně pustil.

Mitch Safford vešel do světla jedné lampy.

Ruben Haig ho uviděl jako první. Majitel dolu sebou trhl, jako kdyby ho Mitch přichytil při krádeži, načež vykřikl.

Jeho osobní strážce to uslyšel a nemotorně se obrátil. Poté výhružně zabručel.

Mitch položil dlaň na pažbu svého peacemakeru, aby obra přivedl k rozumu. Ještě jednou se rozhlédl, ale Alexe Wolvertona a Roscoe Stuarta, o kterých si myslel, že tam budou, nikde neviděl.

„Kdo jste?“ zaječel Haig. „A co tady děláte?“

„Pracuju pro Wolvertona, Haigu,“ klidným hlasem odvětil Mitch. „Našel jsem zlato, které vám uloupili bandité.“

Pokud čekal, že Ruben Haig po té zprávě začne skákat radostí, tak se těžce zklamal. Haig sebou trhl, jakoby ho někdo práskl bičem, a s otevřenými ústy hleděl na Mitche jako na zjevení.

Než Mitchovi došlo, co má majitel dolu v úmyslu, dal Haig znamení vozkovi. Ten sundal nohu z brzdové páky a koně vyrazili. Zacinkaly postroje, a přestože se v prvním okamžiku zdálo, že ti čtyři koně nedokážou s těžkým kočárem pohnout, vůz se rozjel a pomalu nabíral rychlost.

Haigova gorila na to znamení také zareagovala. Muž přiskočil k Mitchovi, který však obratem ruky vytáhl z pouzdra peacemaker, aby si toho chlápka držel od těla.

„Haigu!“ sykl. „Přikažte vašemu…“

Nedokončil větu, protože náhle třeskl výstřel.

Osobní strážce zavrávoral a skácel se k zemi. Mitch jen tak tak uskočil, aby ho obr nezavalil.

Ruben Haig vykřikl, otočil se a chtěl uprchnout do jednoho z dřevěných baráků, v jehož otevřených dveřích se svítilo.

Mitch podruhé spatřil záblesk ve tmě. Zvedl peacemaker a třikrát tím směrem vypálil.

Haig náhle přestal ječet, otočil se kolem vlastní osy a přede dveřmi baráku se zhroutil na zem. Pokusil se ještě doplazit dovnitř, ale pak ho opustily síly a on zůstal bezvládně ležet na prahu.

Přikrčený Mitch běžel k rohu druhého baráku, odkud pálil onen skrytý střelec. Zaregistroval nezřetelný pohyb a vystřelil tím směrem. Slyšel, že kulka se s tupým nárazem zavrtala do nějaké překážky. V následujícím zlomku vteřiny stín za rohem zmizel.

Mitch udělal ještě několik kroků, načež se vrhl k zemi a třikrát se převalil, až dorazil k rohu baráku. Zvedl peacemaker a byl ochoten okamžitě střílet, pokud by spatřil něco podezřelého.

Uslyšel tiché odkašlání. Zvedl se, přiskočil k rohu a levou nohou kopl do zápěstí muže, který se pokoušel vstát ze země. Muž se zhroutil do písku.

Mitch se k němu sklonil a vzal mu revolver, který mu vypadl z ruky. Pak ho chytil za límec kabátu a odtáhl ho na světlo.

Toho člověka Mitch ještě nikdy nespatřil. Měl ztrhanou tvář, zarostlou, hranatou bradu a vystouplé lícní kosti.

Mitch ho prohmatal, hledaje zbraně.

Náhle si všiml, jak se muž zachvěl. Věděl, co to znamená. Zvrátil mu hlavu tak, že mu do obličeje padlo světlo lucerny. Chlapíkovy vytřeštěné oči byly upřeny kamsi do tmy.

Teprve nyní si Mitch všiml tmavé skvrny nad přezkou opasku, která se rychle zvětšovala. Vstal a chvíli naslouchal. Panovalo ticho. Povoz již nebylo slyšet. Také ve městě vládlo podezřelé ticho.

Výstřely však v Pocotillu někdo musel slyšet. Mitch doufal, že se objeví maršál Bristoe. Mohl se postarat o Rubena Haiga a mrtvého střelce, zatímco Mitch se mohl vydat za kočárem. Něco mu říkalo, že Jim Egan dostal tip i tentokrát. Přišel k Haigovi. Majitel dolu se posadil a zády se opřel o stěnu baráku. Těžce oddychoval a podle výrazu jeho tváře ho sužovaly velké bolesti.

Utrpěl průstřel pravé ruky. Rána silně krvácela a rukáv jeho elegantního saka byl nasáklý krví.

Mitch se k němu sklonil a rozvázal mu kravatu, pomocí níž mu stáhl poraněnou ruku. Poté mu pomohl na nohy. Muž sténal.

„Jen klid, Haigu,“ prohodil Mitch. „Je to jenom škrábnutí, na to se neumírá. Váš osobní strážce dopadl hůř.“

Poté se vydali k Haigově gorile. Obrovi už nebylo pomoci. Kulka ho trefila mezi lopatky a zasáhla mu srdce.

Mitch poté Haiga odvedl k mrtvému střelci.

Majitel dolu byl smrtelně bledý. V jeho malých, černých očích se jiskřilo.

„Znáte toho muže?“ otázal se Mitch.

Haig přikývl. „To je Tom Baldwin,“ poznamenal. „Jeden z rančerů z Ruby Valley.“

„Muž Jima Egana?“

Haig na něj pohlédl. Polkl, ale neřekl nic.

„Víte, co to znamená, Haigu?“ dodal Mitch. „Jim Egan ví o transportu vašeho zlata a chystá se ho přepadnout.“

Haig se roztřásl. Mitch v jeho očích viděl paniku.

„Zlata, které jsem našel v Eganově úkrytu, bylo víc než za sto tisíc dolarů, Haigu,“ procedil Mitch mezi zuby. „Doufám, že pro to máte dostatečné vysvětlení. Jinak budete mít zatraceně velké problémy s Wells Fargo.“

Majitel dolu pevně sevřel rty.

Ozval se dusot kopyt.

Ze tmy se vynořil maršál Bristoe. Zastavil vedle Mitche a Haiga a seskočil ze sedla.

Jeho tvář připomínala kamennou masku. Krátce pohlédl na Haiga, prohlédl si oba mrtvé a tiše zaklel.

„Haig vám chce něco říct, maršále,“ řekl Safford, když se na něj Bristoe otočil. „Já teď musím za tím kočárem.“ Obrátil se a po několika vteřinách zmizel v temnotě.

+ + + + +

Z šedáka se kouřilo, když ho Mitch prudce zastavil. Z temnoty se ozýval cinkot postrojů, odfrkávání koní a čísi hlasy.

Mitche překvapilo, že vůz se nedostal dál. Popustil šedákovi uzdu a nechal ho jet krokem. Doufal, že muži u kočáru si jeho dusotu nevšimnou.

Proč vozka zastavil? Mitch nebyl dost blízko, aby mohl poznat, komu patří ty hlasy, ale přesto byl přesvědčen, jde o Alexe Wolvertona a Roscoea Stuarta.

Šedák tiše zafrkal. Mitch ho ještě chvíli nechal běžet a až na hřebeni zastavil.

V dáli blikala světla. Byl to z dolů, kterých bylo v kaňonu Applegarth půl tuctu. Záhy pod sebou spatřil Mitch kočár, jehož černé obrysy se na světlé půdě zřetelně rýsovaly. Mihotání stínů na jeho střeše a na kozlíku ukazovalo, že vozka není sám. Museli ho přepadnout nejméně dva lidé. Mitch už chtěl pobodnout šedáka do slabin, aby sjel dolů, když uslyšel dusot kopyt. Ohlédl se a polil ho studený pot. Ani ne dvacet yardů od něj

z kopce sjíždělo půl tuctu jezdců zahalených v oblacích prachu. Ozvaly se hrdelní výkřiky následované výstřely z pušek.

Kočár se znovu rozjel. Obě postavy na kozlíku se přikrčily. Třetí muž si na střeše lehl a začal pálit na přijíždějící jezdce.

Mitch vytáhl ze sedlového pouzdra karabinu a výkřikem pobídl šedáka k trysku. Uzdu si vzal mezi zuby, aby měl volné ruce na střílení.

Jezdci kočár brzy dostihli. Nějakým podivným řízením osudu muže na střeše netrefili, ačkoli ho tam měli jako na podnose. Ani on však nezasáhl nikoho z nich.

Dusot kopyt a rachot kol se mísil s divokými výkřiky. Poznal hlas Alexe Wolvertona. Jeden z mužů na kozlíku vstal, opřel si pušku o rameno a vypálil.

Ozval se výkřik, jeden z pronásledovatelů rozhodil rukama a zřítil se ze sedla. Vzápětí se kůň jiného jezdce skácel k zemi a několikrát se převalil. Nyní vystřelil i Mitch. Byl přesvědčen, že má před sebou bandu Jima Egana.

Další kůň se zřítil k zemi a pohřbil pod sebou svého jezdce. Jeden z mužů prudce otočil svého koně. Bylo jasně vidět, že má šátek přes obličej. U jeho boku se zablesklo a posléze třeskl výstřel. Kulka Mitche minula jen o vlas. Než na něj bandita vypálil podruhé, vystřelil na něj Safford z winchestrovky. Viděl, jak sebou jezdec trhl a znovu koně prudce obrátil. V následujícím momentě Mitch tryskem proletěl kolem něho.

Ozvaly se výkřiky, ale to již Mitch téměř dorazil k vozu.

Viděl, že oba poslední bandité obracejí své koně a vracejí se ke svým kumpánům, kteří se neudrželi v sedle. K vozu mu zbývalo už jen třicet yardů. V ramenatém muži vedle vozky poznal Alexe Wolvertona. Ten se nyní otočil a vykřikl na kočího.

Mitch se nadechl, ale to, co spatřil v následujícím okamžiku, mu dech zase vyrazilo.

Roscoe Stuart, muž na střeše kočáru, zvedl pravou ruku. Držel v ní revolver a mířil jím Wolvertonovi na záda.

„Alexi!“ vykřikl Mitch a zvedl winchestrovku.

Wolverton se ohlédl. V jednom zlomku vteřiny padly dva výstřely. Alex Wolverton přidušeně vykřikl a zhroutil se na vozku.

Mitch si už myslel, že Stuarta minul, když pistolník zavrávoral a při pokusu obrátit se na Safforda ztratil rovnováhu a zřítil se na zem. Mitch musel okamžitě zatáhnout za uzdu, aby jeho kůň ležícího pistolníka nerozdupal.

Nato se ozval výkřik vozky a skřípění brzd na ocelových ráfcích kol. Mitch seskočil ze sedla a rozběhl se k Roscoeovi Stuartovi.

Pistolník se už nehýbal. Mitch přesto neztrácel ostražitost. Pomyslel na to, že Stuart střílel banditům nad hlavy a sám zůstal jejich palbou nezraněn. Navíc střelil Alexi Wolvertonovi do zad. Mitch pro to měl jediné vysvětlení: Roscoe Stuart byl s bandity spolčen.

Mitch pohlédl do jeho vytřeštěných očí. Pistolník měl pootevřená ústa, ale nedýchal.

Safford se ohlédl. Vozka obrátil spřežení a přijel k němu. Koně se vzpínali a kouleli vyděšenýma očima.

„Pomozte mi!“ zasípal kočí, zatímco omotával opratě kolem brzdové páky.

Mitch přiskočil k levému přednímu kolu. Pustil winchestrovku na zem a chopil se těžkého Alexe Wolvertona. S námahou jej pak snesl na zem.

Vozka slezl z kozlíku. Jeho vrásčitá tvář byla zkřivena vypětím. Kývl na Stuarta a přidušeným hlasem se zeptal: „Je po něm?“

Mitch pokrčil rameny. Viděl, že Alex Wolverton dýchá. „Přineste sem lucernu,“ obrátil se na vozku, „podívám se na Wolvertonovo zranění.“

Vozka stáhl hlavu mezi ramena a pohlédl směrem, kterým zmizeli bandité.

„Egan nás oddělá,“ prohodil.

„Vy jste Egana poznal?“

„Ano. A vraníka Clinta Ogilvieho také. Ti proklatí psi! Už dlouho jsem je podezříval, že stojí za tím přepadením transportu zlata z Blue Bell.“

„Teď se ale přepočítali,“ zamumlal Mitch. „Rozdělejte oheň.“

Vozka cosi zabručel a začal sbírat dřevo. O pár minut později již oba seděli u ohně, jehož plameny vrhaly na kočár mihotavé světlo.

+ + + + +

Kulka se Wolvertonovi odrazila od lopatky a zůstala vězet těsně pod kůží vedle klíční kosti. Stačil jednoduchý řez, aby ji Mitch vytáhl. Držel ji mezi prsty a pečlivě si ji prohlížel. Přesto, že byla od krve, viděl, že nemá charakteristický zářez. Ani Roscoe Stuart tedy nebyl vrahem Mikea O’Learyho a jednoho agenta Wells Fargo.

Jim Egan a jeho kumpán Clint Ogilvie, jenž také vlastnil malý ranč v údolí Ruby Valley, zmizeli. Své raněné vzali s sebou. Vozka, který to místo prohlédl, našel pouze dva mrtvé koně.

Bylo pravděpodobné, že bandité se stáhnou do skalní kotliny. Nebo se už mezitím dozvěděli o tom, že

Mitch již jejich úkryt našel a připravil je o jejich lup? Jim Egan to mohl vědět jedině od Julie Parkerové.

Alexova snědá tvář byla propadlá. Jeho chladné oči měly zvláštní výraz, který u něj Mitch ještě neviděl. Kdyby Alexe neznal tak dobře, myslel by si, že se ho zmocnil panický strach. Ale z čeho?

Hřál si na prsou hada – Roscoea Stuarta – avšak ten už byl mrtvý. Nebo ho tak zdrtilo to, že jen o vlas unikl smrti?

Wolverton zasténal, když ho Mitch chytil za ruku. Ještě se mu podlamovala kolena. Na čele se mu leskly krůpěje potu, když s námahou vylezl do kočáru. Sedl si a těžce oddechoval.

Mitch přivázal svého šedáka za kočár, dal vozkovi, který už seděl na kozlíku, znamení a nasedl si za Wolvertonem do prostoru pro cestující. Pak řekl vozkovi, aby jel zpátky do Pocotilla.

Alex na něj upřeně hleděl. Měl pevně sevřené rty. Na levé tváři se mu rudě leskly dvě široké jizvy. To ukazovalo, že je silně rozrušen.

„Stuart musel být Eganův člověk, Alexi,“ řekl Mitch s pohnutím v hlase. „Viděl jsem, že banditům střílel nad hlavy. A oni ho také netrefili.“

Wolverton jen přikývl. Chvíli oba mlčeli, načež se Mitch předklonil.

„Co měl ten transport znamenat, Alexi? Věděls přece ode mě, že Jim Egan ho chce přepadnout. Proč jste to riskovali?“

„Haig potřeboval hotové peníze na mzdy,“ přidušeně odvětil agent Wells Fargo. „Tys svou práci udělal, Safforde. Jeď domů. Já se vydám za Jimem Eganem a přivedu ho na šibenici. Už vím, kdo mu dodával tipy.“

Mitch na Wolvertona mlčky pohlédl. Všechno se zdálo být jasné. A přece mu cosi říkalo, že tu něco nehraje. Nevěděl, co, uvědomoval si však, že nemůže z Pocotilla odjet, dokud nenajde vraha Mikea O’Learyho.

+ + + + +

Ve městě vůbec nebylo poznat, že bandité znovu udeřili. Lidé měli svých starostí dost, než aby si lámali hlavu nad Haigovým zlatem.

Mitch Safford spal šest hodin, potom co v noci krátce o všem zpravil maršála Bristoea. Zbytek nechal na Wolvertonovi a kočím. Právě vyšel ze dveří hotelu na chodník, když na Main Street dorachotil dostavník z Eureky, jenž zastavil o pár domů dál před sídlem Wells Fargo. Chodci na chodníku jeho příjezdu se zájmem přihlíželi.

Otevřely se dvířka a ven vystoupili tři muži v cylindrech a černých oblecích. Jeden z nich si odkašlal. Vyšli na chodník a před úřadovnou Wells Fargo ze sebe oklepali prach. Mitch viděl, že jeden z nich hovoří s úředníkem společnosti.

Úředník ukázal na opačnou stranu ulice, kde stál dům Rubena Haiga. Velkými písmeny byl na jeho fasádě namalován nápis:

Důl Blue Bell

Mitch nevěděl, čím ho ti tři elegantně oblečení muži tak zaujali, každopádně se ale vydal za nimi. Byl jen deset kroků od domu majitele Blue Bell, když si ti tři muži sami otevřeli a vešli dovnitř.

Mitch se přikradl ke dveřím. Slyšel hlasy. Někdo se ptal na Rubena Haiga.

Vedle vchodových dveří se opřel o zeď a rozhlédl se po ulici. Zdálo se, že kromě něho ti tři nikoho nezajímají.

Náhle se rozletěly dveře saloonu Mokomoke. Mitch polkl. Na prašné, sluncem zalité ulici zazářily zrzavé vlasy Ginger Farlaineové. Pohlédla na něho a Mitch cítil, jak se mu hrne krev do hlavy. Ginger vykročila přímo k němu.

Bylo mu jasné, že příjezd těch tří jí neunikl a že viděla, jak jdou k Haigovu domu.

Měla na sobě sukni, která ještě zdůrazňovala její ženské boky, a byla kratší než bylo na Západě obvyklé, takže jí byly vidět kotníky. Na bílé blůzce, pod kterou se vzdouvala ňadra, měla rozepnutý kabátek, který se k sukni pěkně hodil. Ohnivě zrzavé vlasy měla vyčesané nahoru, díky čemuž jí byla vidět její útlá šíje.

Byla od něj jen deset yardů, když se z domu Blue Bell ozval ženský výkřik.

Mitch se ohlédl. Ještě než vrazil do dveří, všiml si, že Ginger zrychlila krok. Také ona výkřik uslyšela.

Vešel do velké kanceláře, která byla rozdělena dlouhým pultem. Za ním stálo asi tucet psacích stolů. Z jedněch dveří s pestrou skleněnou výplní vyvrávorala křídově bledá mladá žena a cosi nesrozumitelně mumlala. Na krátký okamžik Mitch pootevřenými dveřmi spatřil jednoho z mužů v černém.

Přeskočil pult, a ačkoli několik úředníků vstalo, nikdo se neodvážil ho zastavit. Otevřel dveře s pestrou skleněnou výplní a vpadl dovnitř.

Dva muži v černém stáli u dalších dveří a hleděli do vedlejší místnosti. Obrátili se, protože uslyšeli Mitche. Jejich obličeje připomínaly kamenné masky. Když k nim Mitch přistoupil, udělali mu místo, aby mohl vidět do vedlejší místnosti.

Ten pohled Mitche zděsil. Třetí muž v černém seděl v těžkém, koženém křesle za psacím stolem i prohlížel si dokumenty, jež vytáh1 ze šuplíků. Vůbec mu přitom nevadilo, že pouhé tři kroky od něj visí Ruben Haig. Oběšenec se houpal na okně. Mitch viděl, že Ruben Haig vůbec netrpěl. Musel si hned zlomit vaz. Pod jeho nohama ležela převrhnutá židle, z níž skočil. „Kdo jste?“ chladně se zeptal muž za stolem.

Mitch se obrátil a pohlédl na něj. Chtěl mu odpovědět otázkou, ale vtom se do místnosti nahrnuli maršál Wayne Bristoe a Ginger Farlaineová. Ginger tiše vykřikla. Pohled na oběšeného Rubena Haiga ji šokoval. Chvěly se jí rty. Sklonila hlavu a z hrdla se jí vydral přidušený ston.

„Raději mi řekněte, kdo jste vy a co děláte v Haigově kanceláři, pane,“ zavrčel maršál a vrhl na muže za psacím stolem mračný pohled.

Muž vstal.

„Jmenuji se Lester Tremaine Colton, maršále,“ odvětil věcným tónem. „Jsem advokát a zastupuji zájmy pana Charlese P. Huntinghama, kterému patří důl Blue Bell – kromě jiného.“

Maršál Bristoe překvapením otevřel ústa.

Nechtěl věřit vlastním uším.

„Ale vždyť majitelem dolu Blue Bell je…“ Odmlčel se, krátce pohlédl na oběšence, polkl a opravil se: „…byl pan Ruben Haig.“

„Byl, to máte pravdu. Ale už dva roky není. Důl Blue Bell od něj totiž koupil pan Huntingham. Jen z ohledu na reputaci pana Haiga byla koupě držena v tajnosti. Pan Haig byl už více než dva roky pouze ředitelem dolu. Před třemi týdny jsem dostal od pana Huntinghama za úkol poněkud blíže se podívat na pana Haiga a důl Blue Bell, protože jeho zisk ustavičně klesal. Narazil jsem přitom na určité nesrovnalosti. Pozval jsem si proto pana Haiga do Eureky, abychom tam o tom podebatovali. Vyprávěl mi báchorky, ale to jsem se dozvěděl teprve před dvěma dny. Domnívám se, že pan Haig se obohacoval na úkor pana Huntinghama. Věděl, že dnes přijedu do Pocotilla. To, že spáchal sebevraždu, jasně dokazuje jeho vinu.“

Mitch pomyslel na zlato, které našel v Eganově úkrytu a které pak poslal do Eureky. Pochopil, o co šlo. Ruben Haig se před kontrolou svých účtů chtěl zajistit. Odvezl z dolu zlato za tři sta tisíc dolarů, společnosti Wells Fargo však tvrdil, že má hodnotu jen sto tisíc dolarů.

Avšak na to, aby to zlato skončilo v jeho rukou, potřeboval komplice.

Jima Egana. Ano, Mitch si náhle uvědomil, že Ruben Haig se musel spolčit s Jimem Eganem. Pak se však muselo stát něco, co je postavilo proti sobě. Souviselo to snad s Wolvertonovým vyšetřováním?

Egan se každopádně rozhodl pokračovat dál na vlastní pěst. Podvedený Haig se v zoufalství pokusil den před revizí ještě jednou pro sebe ulít zlato. Patrně plánoval, že ještě tu samou noc zmizí. Pak se ale kočár vrátil do Pocotilla a Haig, který už nevěděl kudy kam, se oběsil.

Mitch si všiml, že Ginger Farlaineová na něj od dveří upřeně hledí. Maršál Bristoe ji nedokázal zadržet, když prošla kolem dvou mužů v černém. Ani Mitch jí nebránil. Na jazyku ho svědilo pár otázek, které jí chtěl položit.

+ + + + +

Před sídlem Blue Bell se shromáždil dav. Podle vzrušené debaty Mitch poznal, že zpráva o sebevraždě Rubena Haiga se už roznesla.

Ginger se prodírala davem. Mitche si nevšímala. Teprve když dorazila k rohu domu, zastavila a pohlédla na něj. Byla bledá jak stěna. Hraje to, nebo ji Haigova smrt doopravdy tak vzala? přemýšlel Mitch.

Mitch k ní přišel a chladným tónem řekl: „Měli bychom si promluvit. Myslím, že bys měla vyložit karty na stůl.“

Když neodpověděla, chytil ji za ruku. Trhla sebou a Safford měl náhle pocit, že ho pálí dlaň.

„Půjdeme k tobě do saloonu Mokomoke?“ otázal se.

Zavrtěla hlavou a opáčila: „Ne, pojďme raději k tobě, do hotelu.“

Vydali se tedy k hotelu. Mitch viděl, že si jich nikdo nevšímá. K sídlu Blue Bell se ještě stále sbíhali lidé.

Před vchodem do hotelu se Mitch ještě jednou ohlédl. Z budovy Blue Bell právě vycházel maršál Bristoe. I na tu vzdálenost téměř sta yardů Mitch viděl, že Bristoe se na něj dívá.

Netrpělivě strčil Ginger do dveří.

Muž za recepčním pultem na něj udiveně vzhlédl a otevřel ústa, když sledoval, jak Mitch s krásnou ženou jde ke schodům, pak však jen mávl rukou. Očividně zpěvačku ze saloonu Mokomoke považoval za lehké zboží.

Ginger si toho nevšimla. Klidně před Mitchem kráčela do schodů. Pohled na její malé, pevné pozadí, rýsující se pod úzkou sukní, mu bral dech. Opět si vzpomněl na ty chvíle ve stanici Wells Fargo, kdy se milovali v malé komůrce, ač se znali jen půl hodiny. V prvním momentě ji Mitch považoval za couru, ale v posteli mu to bylo jedno. Tenkrát byl přesvědčen, že svou vášeň nepředstírá. Teprve po přepadení kočáru Wells Fargo a smrti Mikea O’Learyho začal tušit, že ho vlákala do pasti.

Mitch na to přestal myslet. Viděl její tázavý pohled a předešel ji, aby odemkl dveře svého pokoje.

Vešla dovnitř a uprostřed pokoje zůstala stát. Mlčky přihlížela, jak zavírá dveře. Opřel se o ně zády a do nastalého ticha se zeptal: „Tys to o Haigovi věděla?“ Chvíli na něj hleděla svýma velkýma, zelenýma očima, aby pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Musíš o mně mít hodně špatné mínění, Mitchi,“ zamumlala. Safford se tiše zasmál. „A divíš se? Bylas komplicem bandity a vraha. Jsi stejný zločinec jako Tex Dyer.“

„Možná máš pravdu, Mitchi,“ odvětila. „Vyprávěla jsem ti o své minulosti. Vždycky jsem se pokoušela Texe přemluvit, aby s tím přestal. Věř mi to nebo ne – po tom, co jsem tě potkala na té stanici Wells Fargo, jsem několikrát zkoušela ho opustit.“

Mitch se trpce zasmál. „Ale nikdys to neudělala.“ Z jejích očí čišela hořkost. „Zjistila jsem, že bez Texe by se mnou všichni jednali jak s kusem hadru,“ řekla pohnutým hlasem. „Všichni si myslí, že se zpěvačkou ze saloonu můžou dělat všechno.

A Tex mě před nimi chránil. Uvědomila jsem si, že sama jsem ztracená. Proto jsem se k Texovi vrátila zpátky.“

„To nemá s Rubenem Haigem nic společného,“ řekl Mitch ostřejší tónem, než chtěl. „Proč Dyer chtěl, aby ses na něho přilepila?“

„Tex něco tušil. Měla jsem zjistit, co Haig plánuje. Mělo to něco společného s tím uloupeným zlatem.“

„Jak to, že Dyer byl na Haigově výplatní listině?“

„Poznali se v saloonu Mokomoke. Tex okamžitě vycítil, že u Haiga by si mohl přijít k velkým penězům.“

„To přece není všechno! Co víš o Jimu Eganovi a Alexu Wolvertonovi?“

Pokrčila rameny a odvětila: „Nic víc, než co se vyprávělo v saloonu, Mitchi. Tex ze zásady nemluvil o tom, co dělal nebo plánoval. A já jsem se ho na to ani neptala.“

„Neměl strach, že ho Wolverton odhalí?“

„Ne,“ zamumlala. Mitch si všiml, že se zamyslela. „Varovala jsem ho, ale on se jen zasmál a řekl, že Wolverton je ten poslední, kdo by ho mohl odhalit.“

Mitch ji provrtával pohledem, ale nic podezřelého na ní neviděl. Začal věřit, že mluví pravdu, či spíše tomu chtěl věřit. Ucítil vůni jejího decentního parfému. Byl to ten samý jako kdysi. Zdálo se mu, že cítí vůni jejího teplého těla. Nebylo pro něj snadné se tomu bránit. Při tom krátkém setkání tenkrát ve stanici se mu dostala pod kůži.

Ginger se nehýbala. Bylo jí vidět na očích, že ví, jak se Mitch cítí, ale neudělala nic proto, aby strhla poslední přehrady, které mezi nimi stály.

„Ginger…“ zasípal. Musel polknout. Ne, pomyslel si, dej od ní ruce pryč, nebo tě zase zneužije. Nejde jí o tebe. Potřebuje jenom nového ochránce po smrti Dyera a ty jsi jediný, kdo je po ruce.

Uhranula ho. Byl to snad tím jejím pohledem? Mitch nevěděl. Bylo mu však jasné, že musí okamžitě odejít, pokud se už podruhé nechce zamotat do jejích zrádných sítí.

Proč se nepokusila jeho poslední odpor rozbít? Copak necítila, jak málo stačí a on se stane jejím otrokem?

Tu se otočila a lehce trhla rameny, přistoupila k oknu a pohlédla na ulici.

Mitch nechtěl věřit vlastním uším. Zdálo se mu, že vzlyká.

Viděl, že náhle strnula a pohlédla na něj. Její zelené oči byly rozšířené děsem.

„Mitchi!“ zvolala. „Jim Egan je ve městě!“

Saffordovi chvíli trvalo, než mu došel význam jejích slov. Rychle přistoupil k oknu a podíval se ven.

Ginger ukazovala na protější chodník, na němž stáli dva zaprášení muži s kolty nízko u pasu.

„Který z nich je Egan?“ zeptal se Mitch chraplavým hlasem.

„Ten blondýn. Ten druhý je Clint Ogilvie.“

„Odkud je znáš?“

„Byli ve městě před třemi týdny. Viděla jsem, jak ve stáji mluví s Rubenem Haigem.“

„Řeklas o nich Texi Dyerovi?“

„Ano. O den později Tex přijal Haigovu nabídku.“

Mitch se zhluboka nadechl. Dyer musel mít na špinavosti čuch.

„Ti museli zešílet, že se odvážili do Pocotilla,“ zamumlal v přesvědčení, že Jim Egan přijel do města jenom proto, že se dozvěděl, že zlato z prvního přepadení zmizelo.

Chtěl jít ven a postavit se tam Eganovi, ale tu blondýn sešel z chodníku na ulici a zvolal:

„Vyjdi ven, Safforde! Za to, žes oddělal mého mladšího bratra, teď draze zaplatíš!“

Jeho slovům Mitch s Ginger rozuměli i přes zavřené okno.

Ginger jej vyděšeně chytila za ruku.

Mitch sevřel rty. Vytrhl se jí, obrátil se a vydal se ke dveřím. Slyšel, jak Ginger šeptá jeho jméno, ale už se neotočil.

+ + + + +

V prvním okamžiku ho oslepilo slunce. Přivřel oči. Na chodníku z prken zaduněly jeho kroky – jako kdyby mu někdo odpočítával čas. Pohledem kontroloval vysokého blondýna stojícího na prašné ulici i Clinta Ogilvieho, který stál na chodníku a obezřetně se rozhlížel.

Také Mitch se krátce rozhlédl. Chodníky zely prázdnotou. Main Street byla až po saloon Mokomoke liduprázdná. Ze saloonu však vyšlo několik mužů. Dívali se na Mitche a jeho dva soky. Eganova výzva musela být v saloonu slyšet.

Před sídlem Blue Bell se náhle

objevil maršál Bristoe. Mířil k nim.

„Dám ti šanci, kterou tys mému

bratrovi nedal, Safforde,“ zasyčel

Jim Egan. „Tas!“

Mitch se široce rozkročil. Pravou ruku měl poblíž pažby peacemakeru. „Johnnie si to zavinil sám, Egane. Střílel na mě. Chtěl jsem ho jenom zranit, ale zasáhla ho odražená kulka. Jestli chceš najít viníka, Egane, tak se podívej do zrcadla. To tys Johnnieho zatáhl na stezku zločinu.“

Eganův vrásčitý obličej byl zkřiven nenávistí. V jeho modrých očích se náhle zablesklo a Mitch věděl, že bude muset být pekelně rychlý, jestli chce přežít.

Koutkem oka zaregistroval, že maršál Bristoe je od nich již jen padesát yardů. Navíc k nim přicházel jeden muž ze saloonu Mokomoke – a teprve nyní Mitch poznal, že to je Alex Wolverton. Ještě nikdy ho neviděl v košili a šlích. A pak to přišlo.

Clint Ogilvie reagoval ve stejném okamžiku jako Jim Egan.

Mitch se přikrčil a bleskově tasil. Takřka ve stejném zlomku vteřiny Jim Egan zvedl kolt. Mitch se vrhl vlevo. Vypálil o něco rychleji než Jim Egan, u jehož boku se vzápětí zablesklo. Oba výstřely se slily v jeden. Mitch cítil, že mu cosi ožehlo krk. V pádu viděl, že Jim Egan se levou rukou chytá za hruď a ztrácí rovnováhu. Pomyslel na Ogilvieho a rychle se převalil a hned zas klekl. Těsně vedle něj se do písku zaryla kulka. Zaduněla třetí rána.

Náhle se vedle něj mihnul stín. Spatřil košili a šle a hned věděl, o koho jde. Wolverton. S ním jsem neporazitelný, pomyslel si. Uklidněn tímto vědomím namířil na Ogilvieho a zmáčkl spoušť. Kulka Ogilvieho zasáhla do pravé ruky a vyrazila mu revolver z dlaně dřív, než z něj bandita mohl vypálit podruhé. Náraz Saffordovy kulky jej pak odhodil na stěnu. „Wolvertone!“ Nocí se ozval hlas maršála Bristoea. Mitch se ohlédl a zkameněl

Alex Wolverton držel v ruce svůj krátkohlavňový kolt a mířil jím na Mitche.

Safford vytřeštil oči. To nemohl být omyl. V chladných očích agenta Wells Fargo se zračila nenávist. Mitch viděl, že Wolverton je rozhodnut ho zabít.

Konečně mu to došlo.

Alex Wolverton byl třetím mužem zlatého komplotu! Bez jeho vědomí by Ruben Haig nikdy zpronevěřené zlato z dolu Blue Bell neodvezl!

Alex přiložil prst na spoušť. Mitch věděl, že to je dobrý a rychlý střelec. Nikdy ho zatím neporazil. Instinktivně zatajil dech v očekávání smrti.

Náhle třeskla rána, z Wolvertonova koltu však nevyšla. V následujícím okamžiku se ramenatý agent Wells Fargo zhroutil na zem. Ještě v pádu ovšem stačil vypálit. Mitch pocítil ostrou bolest v levé ruce.

Zatmělo se mu před očima a pravou rukou, v níž držel peacemaker, se musel opřít o zem. Teprve po několika vteřinách se dokázal nadechnout. Po chvíli již opět viděl jasně.

Nad Alexem Wolvertonem stál maršál Wayne Bristoe. Wolvertonova světlá košile byla zbrocena krví. Vlhké skvrny, které se na ní červenaly, se pomalu rozšiřovaly.

Mitch se ohlédl.

Překvapení nebrala konce.

Stála tam vysoká, nehezká žena s brokovnicí v rukou. Po tvářích jí tekly slzy. Dívala se někam za něj. Po chvíli se rozběhla k Jimu Eganovi. Zhrdla se jí vydral zoufalý vzlyk, když vedle něj poklekla. Mozolnatou, chvějící se rukou ležícího muže něžně pohladila po tváři.

Mitch pohlédl na protější chodník.

Clint Ogilvie se po stěně sesunul dolů. Pravou rukou si držel silně krvácející levé rameno. Jeho vrásčitý obličej měl barvu hovězího loje.

Za Mitchem se ozvaly chvatné kroky.

Než se stačil otočit, byla již u něj Ginger Farlaineová.

Ucítil vůni jejích vlasů a dotyk jejích rukou. Kupodivu nebyl chladný, ale teplý, ba horký.

Pohlédli si do očí. Vypadala vyděšeně.

„Mitchi,“ zašeptala, „myslela jsem, že umřu, když jsem tě viděla na zemi!“

Tu na ně padl Bristoeův stín.

„Proč vás chtěl Wolverton zabít, Safforde?“ nedůvěřivě se otázal.

Mitch zatnul zuby. Bolest v ruce byla nesnesitelná. Hlas Ginger už slyšel jen jakoby z velké dálky. A pak se mu zatmělo před očima. Měl pocit, jako padal do temné, bezedné propasti.

+ + + + +

Když se probral, nejprve spatřil bílou deku. A potom hezkou tvář Ginger Farlaineové, jež se na něho usmívala. Držela ho za ruku. Když si to uvědomil, zrudl. Nijak jí v tom však nebránil.

„Je načase, aby ses vrátil,“ podotkla.

Vyděšeně se rozhlédl kolem sebe. Viděl, že má ovázanou levou ruku.

„Jak dlouho tu už ležím?“ otázal se chraplavým hlasem. Ani nevěřil, že je jeho.

„Skoro čtyřiadvacet hodin.“ Rychle se posadil, ale Ginger jen zavrtěla hlavou a vtlačila ho zpátky do polštářů.

„Musíš ležet. Mluvila jsem s maršálem Bristoem. Jim Egan a Wolverton jsou mrtví. A Julie Parkerová a Clint Ogilvie všechno vyklopili. Přišel telegram z Elka. Vůz se zlatem tam v pořádku dorazil. Toho zlata bylo mnohem víc, než Ruben Haig uváděl.“

„Wolverton se s Haigem spolčil, že?“

Přikývla. „Haig, Wolverton a Jim Egan se dali dohromady. Haig si chtěl ulít zpronevěřené zlato z dolu Blue Bell dřív, než na ten podvod přijde majitel dolu. Na to potřeboval Wolvertona. Jim Egan měl to zlato uloupit. A jelikož Wells Fargo musela nahradit ztrátu stotisíc dolarů, počítali s tím, že každý z nich vyinkasuje sto tisíc.“

„Jenže pak chtěl Egan to zlato jenom pro sebe, že?“

„Ogilvie tvrdí, že Egan Haigovi a Wolvertonovi nevěřil. Hlavně Wolvertonovi ne. Bál se, že na něho Wolverton poštve detektivy z Wells Fargo, až dostane svůj podíl, aby z toho sám vyšel s čistým štítem. Jedné věci ale nerozumím: Proč tě Wolverton vytáhl do Pocotilla? To neměl strach, že na to přijdeš?“

Mitch mlčel. Tušil, co k tomu Alexe přimělo. Poté co zjistil, že Egan si chtěl zlato nechat jen pro sebe a dva jeho agenti byli zabiti Eganovými bandity, věděl, že existuje jen jeden muž schopný najít Eganův úkryt. Zřejmě předpokládal, že se pak Safforda snadno zbaví.

Jenže Wolverton neudělal jen tuto chybu. Kromě toho totiž nepoznal, že jeho pistolník Roscoe Stuart pracuje pro Egana.

Mitch se od Ginger dozvěděl, že právě Stuart na Wolvertona najal vraha. Kromě toho poslal Billa Hayese do Jacob’s Well Station, aby tam Julii Parkerovou a Johnnieho Egana varovali před Mitchem. Johnnieho úkolem bylo dávat pozor, jestli se někdo nepotuluje kolem stanice a včas proti takovému zvědavci zasáhnout.

„Co je s Julií Parkerovou?“ otázal se Mitch. „Proč mi zachránila život?“

Ginger zavrtěla hlavou.

„O to jí nešlo, Mitchi. Přijela do Pocotilla proto, aby zabila Alexe Wolvertona. Dávala mu za vinu sebevraždu svého otce. Alex Wolverton totiž Aarona Parkera a jeho dceru vydíral. Parker oba vozky Wells Fargo, kteří vezli to zlato, poslal k brodu pod Antelope Head, když jim namluvil, že obvyklá cesta je nesjízdná kvůli sesuvu půdy. Wolverton jim vyhrožoval, že nechá stanici zavřít, když se k němu nepřidají. A Aaron Parker věděl, že jinde by práci nesehnal.“

Mitch pomalu přikývl. Při pomyšlení, že by Julie Parkerová svou pomstu provedla jen o pár vteřin později, mu naskočila husí kůže.

Vzpomněl si, jak si klekla k mrtvému Jimu Eganovi a něžně ho pohladila po tváři. Bylo to gesto milující ženy.

„Co bylo mezi Julií Parkerovou a Jimem Eganem?“ zeptal se.

„Ogilvie tvrdil, že tam Jim Egan párkrát přenocoval. Možná to byl jediný muž, který k ní byl milý.

Vím, jaké to je, Mitchi. Dnes za úsvitu odjela i s mrtvým Eganem.“ Chytila jej za ruku. Viděl, že se jí chvějí rty. V jejích velkých očích byla otázka – a strach z odpovědi. Mitchovi se nahrnula krev do hlavy. Zmocnilo se ho nutkání vzít Ginger do náruče a obejmout ji. Její tvář byla jen dvě dlaně od jeho. Koketně špulila své chvějící se rudé rty.

Mitch pomalu zvedl ruku. Věděl, že už se tomu neubrání.

Zvenčí se ozvaly kroky a v následujícím okamžiku se otevřely dveře. Mitch viděl, že žár v jejích očích náhle vyhasl. Pak spatřil malého, obtloustlého muže s kulatými brýlemi.

Doktor přikročil k Ginger a s úsměvem se zeptal. „Jste vyspaný?“

Mitch přikývl a pohlédl na dlaň, na níž mu lékař podával malý, zdeformovaný kousek olova.

„Myslel jsem, že budete chtít vidět kulku, která vás málem připravila o život,“ řekl. „Skoro se mi nepodařilo zastavit krvácení, protože porušila tepnu.“

Mitch však tu poslední větu neslyšel.

Jako zhypnotizován hleděl na onen malý kousek olova. Jeho prsty se chvěly jako listí ve větru, když si kulku bral. Nemohlo být pochyb. Mitch by tu střelu s oním charakteristickým zářezem našel i mezi tisícem kulek. Zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl. Mikea O’Learyho tedy zavraždil Alex Wolverton!

To znamenalo, že právě Wolverton dal před pěti lety Dyerovi tip a pak shrábl půlku lupu.

Mitch tiše zasténal. S něčím takovým nepočítal ani ve snu. Alex Wolverton si byl tak jistý, že se ani nezbavil revolveru, který ho mohl prozradit. Zabil s ním dokonce v Pocotillu jednoho svého muže, který toho patrně věděl příliš mnoho.

„Není vám dobře, Safforde?“ otázal se doktor.

Mitch otevřel oči a pomalu přikývl.

„To je v pořádku, doktore.“

„Byl tu jeden člověk z dolu Blue Bell. Pan Lester Tremaine Colton si přeje s vámi mluvit, až budete zdravý, Safforde. Myslím, že jde o odměnu za to uloupené zlato.“ Mitch nereagoval. Lékař pokrčil rameny a odešel. Několik minut v pokoji panovalo ticho, dokud se Ginger tiše nezeptala: „Co teď budeš dělat, Mitchi?“

Pohlédl na ni a odvětil: „Pojedu zpátky do svého údolí v Arizoně, Ginger.“

„Tvého údolí?“

„Ano, mám tam malý koňský ranč. Ten džob u Wells Fargo jsem přijal jenom proto, abych zúčtoval s vrahem jednoho svého přítele.“

Kývla na kulku, kterou držel v sevřené dlani.

„Ten tvůj přítel byl zastřelen takovou kulkou, že?“

„Ano. To Wolverton tenkrát musel dát Dyerovi tip na to přepadení. A postaral se i o to, abych zůstal na stanici. On měl zatím s Mikem O’Learym snadnou práci.“ Jeho hlas se chvěl rozrušením a trpkostí.

Ginger zavrtěla hlavou. „Mýlíš ses, Mitchi,“ zašeptala. „Nikdo mi tenkrát nedal za úkol tě tam zdržet.“

Nevěřícně na ni pohlédl.

„A proč jsi teda potom zmizela?“

„Protože se vrátil Tex. Chtěla jsem se s ním rozloučit, ale on se mi vysmál a řekl, že mi nikdy neuvěříš, že jsem o tom přepadení nevěděla. Kromě toho řekl, že by tě zabil, kdybych zůstala, abych ho neprozradila.“

Mitch si povzdechl.

Věřil jí, jenže to už bylo jedno. Ginger nebyla taková, aby s ním dokázala žít na malém, osamělém ranči v horách.

Pověděl jí to, ale ona se jen pousmála.

„Zkus to se mnou, Mitchi,“ řekla a chytila jej za ruku.