John Kirby

Colorado western 055. Smrt číhá na šerifa

Jorge Mayo byl bandita jako mnoho jiných, ale pak federální maršál Jim Farlaine zastřelil jeho mladšího bratra. A tehdy se Mexičan stal krutým dravcem, který neznal slitování. Shromáždil hordu psanců a stal se jejich vůdcem. Tri měsíce marně pátral po Jimu Farlaineovi, až konečně narazil na člověka, který jeho nepřítele na život a na smrt znal. Jen Farlaineova smrt mohla uhasit jeho sžíravou nenávist.

Ryzák zvedl hlavu a zavětřil. Také jeho jezdec, mladý, štíhlý muž si všiml pachu kouře. Tuscarora nosil kovbojský oděv, ale přesto se jednalo o čistokrevného Utu, který byl již tři měsíce zástupcem federálního maršála.

Jako příslušník indiánské policie kmene Utů spadal pod federální maršálský úřad v Denveru. Ten vyslal do rezervace Utů Jima Farlainea, který měl Tuscaroru zavázat přísahou. Několik týdnů předtím oba muži společně zneškodnili obávanou Shaneovu bandu. Pouze jednomu banditovi se podařilo uniknout.

Na to však nyní Tuscarora nemyslel. Stiskem stehen hnal svého pinta dál a brzy opustil les u úpatí Cedar Mountains. Konečně měl volný výhled na planinu, jež se rozprostírala před ním. Jeho nejhorší obavy se vyplnily.

Míli odtud stoupal kouř z trosek vypáleného ranče.

Tuscarora se pomalu vydal k onomu chmurnému místu. Nikdo tam nepřežil. S trpkou pachutí v ústech pohlédl na mrtvé. Všichni byli skalpováni a z jejich těl trčely opeřené šípy. Apači neušetřili ani malé děti – jednoho chlapce a jedno děvčátko.

Tuscarora sesedl a vzal si ze sedla lopatu. Kousek od trosek vykopal šest hrobů. Ten zločin měli na svědomí Chiricahuové a Mimbreňové, kteří patřili k hordám Geronima, Natcheze či Chata.

Tuscarora pohřbil mrtvé a zamířil k nejbližšímu městu. Jeho úkol zněl: vystopovat tyto vzbouřené hordy a nahlásit jejich pohyb do nejbližší pevnosti. Kromě toho měl před Apači varovat obyvatele blízkých osad.

Pozdě odpoledne dorazil do Hachity, malého města v Novém Mexiku, které leželo na nejjižnější severoamerické železnici Southern Pacific Railroad poblíž mexické hranice. Zde se odebral do úřadovny městského maršála. Při jeho příchodu si muž s hvězdou právě čistil revolver.

„Jmenuju se Tuscarora,“ představil se Uta. Zamlčel přitom, že je federálním maršálem. Často se mu totiž při jeho práci stávalo, že pokud prozradil, kým je, zjistil mnohem méně, než když vystupoval inkognito. Dokonce i mnozí městští maršálové nebo okresní šerifové se k němu takto chovali.

Městský maršál, postarší muž, lhostejně přikývl a odvětil: „Maršál Cox. Co pro vás mohu udělat, pane?“ Na slovo „pane“ položil velký důraz, ale na Tuscaroru to dojem neudělalo.

„Asi deset mil na sever odtud jsem našel vypálený ranč,“ řekl. „Leží na úpatí Cedar Mountains. Byli to Chiricahuové a Mimbreňové. Asi třicet válečníků, jejichž stopu sleduju už tři dny“

Cox zbledl. „Nikdo nepřežil?“

Tuscarora pokrčil rameny. „Našel jsem šest mrtvých. Pohřbil jsem je.“ Poté maršálovi popsal oběti.

„Pane Bože,“ zasténal maršál. „To byla rodina Dalanderů a jejich lidé. Měli nějaký dobytek pro vlastní spotřebu a žili z obchodu z divokými koňmi, které krotili a posílali do Demingu.“

„Neviděl jsem ani koně ani dobytek,“ řekl zamyšlený Uta. „Je možné, že horda jenom chtěla čerstvé maso. Podle stop měli namířeno přes hranici do Mexika. Prý tam mají ležení, kde táboří jejich ženy a děti. Přesto byste měl varovat nejbližší vesnice, maršále. Musím rovněž poslat telegram. Kde tady najdu úřadovnu Western Union?“

„Doprovodím vás,“ poznamenal Cox, strčil si kolt do pouzdra a připnul si opasek. Poté si vzal klobouk a vyšel i s Tuscarorou ven.

„Řekl jste, že Chiricahuy už tři dny stopujete, pane Tuscaroro. Jste snad armádní zvěd?“

„Ano, maršále,“ přisvědčil Uta, který kdysi skutečně jako zvěd pracoval. „Do Fort Bayardu se stahují malé oddíly ze všech pevností v okolí. Po zvláštním výcviku vyrazí na trestnou výpravu proti jednotlivým apačským hordám. Z toho důvodu musíme neustále sledovat jejich pohyb.“

Western Union sídlila v malém dřevěném domku, na němž visel nápis „Nádraží“. Maršál poslal telegramy do Hermanasu a Columbusu. Varoval v nich své kolegy před indiánským nebezpečím. Vyzval je, aby upozornili na apačské hordy majitele odlehlých rančů.

Nakonec Tuscarora nadiktoval text telegramu adresovaného panu Farlaineovi vhotelu Imperial v El Pasu. Oba muži již několik týdnů tímto způsobem udržovali spojení, aby indián, který nosil hvězdu jen několik týdnů, mohl svého zkušenějšího druha v případě potřeby požádat o radu.

Na zpáteční cestě k úřadovně se Tuscarora zastavil ve stáji. Vysvětlil přitom maršálovi, že zůstane v Hachitě, dokud nedostane odpověď z El Pasa. Když mu Cox doporučil hotel – jediný ve městě – zavrtěl hlavou. Tuscarora vždy spal u svého pinta ve stáji.

Potom, co se postaral o koně, zamířil do holičství, jelikož nechtěl vypadat jak strašák do zelí. Nakonec se odebral do restaurace a dopřál si opravdu velký steak. Ačkoli ho trápilo vědomí, že Chiricahuové zatím mohou nerušené překročit hranici, byl dobré mysli.

To ještě nevěděl, co ho čeká.

+ + + + +

El Paso/ Texas.

Už týdny se federální maršál Jim Farlaine zdržoval ve městě na Rio Grande a plnými doušky si užíval života. Tak šťastný a bezstarostný byl ve svém dosavadním životě jen zřídka. Důvodem bylo to, že tam neměl žádné pověření. Měl čekat na odvolání, pokud jeho mladší kolega Tuscarora bude potřebovat radu a podporu.

Toho pondělního odpoledne ležel v posteli krásné Lindy Ecklandové, tanečnice z podniku „Nebe nad El Pasem“. Calvin Klotz, chápavý majitel podniku, nechal u schodů hlídat jednoho svého člověka, aby pár nebyl rušen.

Půvabná dívka se k Farlaineovi rafinovaně tulila a rozněcovala jeho vášeň. Když uchopil její mohutná ňadra a jemně je promasíroval, zasténala.

„Hej, baby,“ řekl Farlaine s úsměvem. „Nechej mě chvíli v klidu. Po sedmi nocích mě svádíš i za bílého dne. Cítím se, jako kdybych včera boxoval v ringu s Dynamite Joem.“

„Víš velice dobře, proč nemám dost,“ hlesla. „Já jsem se nezměnila, Jime. Tady všude platí tanečnice za nehájenou zvěř. A protože já se nespustím s každým, tak mě za zády pomlouvají a tvrdí o mně, že jsem hloupá koza. Jenže já to můžu dělat jen s mužem, který pro mě cosi znamená. A ty ses mi tenkrát dostal pod kůži. Potřebuju to tak jako každá ženská, jenže vždycky při tom myslím na tebe. A až se pak zase po dlouhé době vidíme, tak mi vždycky pořádně dlužíš. Takže laskavě zaplať. Už tak jsi mi dlužný úroky.“

Klekla si na něj a začala se s ním milovat.

Jejich vzdechy brzy přešly ve sténání. Když dosáhly vrcholu, Linda vzrušením vykřikla.

Potom jen leželi vedle sebe a oddechovali. Pak se umyli a oblékli se.

Jim si zapálil doutník. Zatímco kouřil, pozoroval ji. Linda při svém povolání vždy dbala na čistotu. Zasloužila si dobrého muže. Snad by si ji i vzal, protože věděl, že ho tajně miluje. Jeho džob mu to však nedovolil. Přesto se za tu krásnou dívku cítil jistým způsobem zodpovědný.

„Ještě pořád nemáš žádné plány do budoucna?“ zeptal se jí, když přihlížel, jak si čechrá své hnědé vlasy.

„Calvin Klotz mi nabídl ruku,“ povzdechla si. „Jenže je mezi námi příliš velký věkový rozdíl. Za dva, tři roky budu mít dost peněz na to, abych si zřídila vlastní saloon. Líbilo by se mi v New Orleans.“

Jim s úsměvem přikývl. „Při tvém vzhledu by to město bylo o atrakci bohatší, Lindo. V New Orleans si žena jako ty vždycky najde své místo.“

Její nápad se mu zamlouval a rád by ji v tom podpořil. Když pak pokoj opustili, muž hlídající na schodech na něj chápavě mrkl. Farlaine mu žertem přiložil pěst k bradě.

„Buď zticha, příteli,“ poznamenal a zazubil se.

Jelikož v tančírně se otevíralo až večer, zamířili do saloonu Starlight, kde je přivítal chlap jako hora. Jeho pracka, kterou položil Jimovi na rameno, byla velká jak lopata na uhlí. Jim stál už dvakrát s Dynamite Joem v ringu. Jednou proti němu nastoupil s poraněným ramenem a ve třetím kole se musel nechat odpočítat. O rok později, v plné formě, pak obra porazil.

„Jeden drink pro mého přítele a tuto krásnou dámu!“ zvolal boxer na barmana. „Ty ale vypadáš zničeně, hombre,“ dodal a pohlédl na Lindu, která se začala červenat. „To se pral, nebo co?“ ptal se Joe.

„Držte tu svou nevymáchanou hubu, Joe,“ řekla dívka a rozesmála se. „Nebo vám dám do nosu. Obávám se, že z vás nikdy nebude gentleman.“

Dynamite jí položil ruku kolem ramen, něžně ji přitáhl k sobě a políbil ji na tvář. „Nevěřila byste, jak mu závidím, Lindo,“ poznamenal. „Proč u vás nemám šanci?“

Linda Ecklandová věděla, že to nemyslí vážně. „Protože nechci skončit svůj život jako kukuřičná placka,“ odvětila a šibalsky se na něj usmála, načež mu dupla na nohu. Dynamite začal ječet a poskakovat na jedné noze, díky čemuž se stal zdrojem všeobecného veselí.

O něco později do saloonu vešel zástupce Windom.

„Mám pro vás telegram, Farlaine,“ řekl a vtiskl federálnímu maršálovi do ruky papír.

Jim si jej prohlédl a podíval se na zástupce. „Jede dneska vlak do Hachity?“ otázal se.

„Krátce před desátou,“ odvětil Windom. „Je to poslední vlak, který tudy projíždí.“

Farlaine vytáhl své kapesní hodinky a pohlédl na ně.

„Musím do kanceláře Western Union,“ řekl Lindě. Potom pohlédl na boxera. „Musíš do Hermanasu sám, Joe. Já teď na dva dny odjedu do Hachity a teprve pak se stavím v Hermanasu. Pozdravuj mé přátele.“

„Smím jít s tebou?“ zeptala se Linda.

Farlaine přikývl a společně opustil saloon.

Poslal dva telegramy. V jednom Tuscarorovi sdělil, že do Hachity přijede posledním vlakem, druhý adresoval armádnímu zvědovi Nathanu Pyeovi v pevnosti Fort Bliss. Chtěl zvěda seznámit s Tuscarorou, jelikož oba měli spolupracovat při akcích proti apačským hordám.

Na zpáteční cestě do saloonu potkali Lyndona Hursta, šerifa El Pasa. Hurst smekl před Lindou klobouk a prohodil s nimi pár slov.

„Moment,“ zvolal náhle a chvatnými kroky se vydal k muži, který se před holičstvím chystal nasednout na koně.

„Stát, pane!“ vykřikl na toho muže, který k němu byl obrácen zády.

Cizinec strnul. Jednalo se o podsaditého muže, jen o něco mladšího než šerif. Farlaine, který viděl jeho tvář z profilu, si všiml jeho ostražitého výrazu. Muž se pomalu otočil a pohlédl na šerifa.

„Myslel jste mě?“ otázal se klidným hlasem.

Lyndon Hurst přikývl a vrhl na něj zkoumavý pohled. „Nevadilo by vám, kdybyste mě doprovodil do mé kanceláře? Bude to jen na chvíli. Jste přece Richard Sale, nebo se mýlím?“

Muž zavrtěl hlavou. „To jméno jsem nikdy neslyšel, šerife. Ještě něco?“

„Ano. V saloonu v Elku byl zastřelen jeden muž. Mám tady zatykač. Kdybych se opravdu mýlil, tak se vám omlouvám a zvu vás na drink.“

„To už je lepší, šerife,“ zasmál se muž. „Klidně vám dám svůj revolverový opasek. To vás snad přesvědčí, že jste si mě s někým spletl.“

Když dal ruku na přezku, položil Hurst dlaň na pažbu svého koltu. Na cizince to však dojem neudělalo. Bleskurychle trhl pravou rukou od přezky k revolveru, a než šerif vůbec zaregistroval, co se děje, hleděl do hlavně cizincova koltu. Ještě stačil svou vlastní zbraň povytáhnout, ale to již bandita zmáčkl spoušť.

Kulka zasáhla muže zákona do prsou. Hursta srazila, skácel se do prachu ulice. Lidé začali křičet a rozutekli se. Farlaine strhl Lindu k zemi a tasil oba své remingtony ráže 44.

Sale, který se chtěl vyšvihnout do sedla, si toho všiml koutkem oka. Zvedl kolt – a Farlaine se vrhl k zemi. Banditova kulka přeletěla nad dívkou a zavrtala se do stěny jednoho domu.

V pádu Jim vypálil z obou revolverů. Sale se bezhlesně zhroutil k zemi. Farlaine vstal a zamířil k němu. Desperát byl mrtvý.

Když Jim pomáhal dívce na nohy, přiběhli k ležícímu šerifovi jeho zástupci a odnesli jej do úřadovny, načež jednoho muže poslali pro doktora. Linda s Jimem se vydali za nimi. Zatykač dokazoval, že šerif Hurst se nemýlil.

+ + + + +

Kolem osmé hodiny večer do Hachity přijeli čtyři jezdci. Náhodní chodci na Main Street si jich všimli vlastně jen kvůli krásné dívce, která k nim patřila. Podle šatů, ale nejenom podle nich, bylo vidět, že se jedná o Mexičanku. Také dva její průvodci byli Mexičané. Pouze třetí muž vypadal jako gringo.

Na křižovatce Main Street a Columbus Street zastavili a jednoho kolemjdoucího se zeptali na úřadovnu maršála. Poděkovali mu za odpověď a jeli dál. Před úřadovnou sesedli z koní a přivázali je k zábradlí.

Když vešli dovnitř, hrál právě maršál Cox se svým zástupcem v kostky. Cox odložil pohárek s kostkami a tázavě pohlédl na cizince. Také jeho uchvátila krása mladé Mexičanky.

„Buenos noches, seňores,“ pozdravil jeden z mužů a sundal si sombrero. Měl černé, kudrnaté vlasy a byl hladce oholen – až na mohutný knír. Vypadal velmi dobře. Pod rozepnutým koženým kabátem měl světle modrou košili a rudou hedvábnou vestu. Pozoruhodný byl také jeho široký, žlutý opasek s vyšívanými ornamenty v červené a zelené.

Maršál Cox vstal a přátelsky jej pozdravil, načež se před ženou uklonil. „Co pro vás mohu udělat?“

Poněkud zaraženě pohlédl na Mexičanovy ruce, jež si neustále hrály se sombrerem. Jeho úsměv byl poněkud nejistý.

„Chtěl bych vás poprosit o informaci, maršále,“ řekl. „Musím však připustit, že jsme porušili vaše zákony. Jsem teniente Pedro Malindez z posádky rurales v Carrizalu. Ten oděv na sobě máme jen proto, aby nás nikdo nepoznal. Chápete?“

„Trochu, poručíku,“ přikývl Cox. „Povězte mi, proč jste nelegálně překročili hranici. Pak uvidíme.“

„To je fér, seňore,“ odvětil Mexičan. „Pronásledujeme tři krajany, kteří přepadli granju, malou farmu, která patřila otci této seňority. Jmenuje se Isabella Monzonová. Při přepadení byl její otec bestiálně zavražděn. Býval kapitánem rurales.

V takových případech proti bandoleros nasazujeme všechny své síly.“

Cox přikývl. „Pro to mám pochopení, teniente. Upřímnou soustrast, seňorito.“

„Gracias, seňore,“ hlesla krásná žena.

Cox se opět obrátil na poručíka. „Domnívám se, že bandité uprchli přes hranici a nyní jsou tady. Popravdě řečeno, když dojde k vraždě muže zákona u nás, tak postupujeme úplně stejně. Jak vám mohu pomoci, teniente?“

„Vlastně jenom chceme vědět, jestli se tu v posledních dnech neobjevili naši krajané, kteří by se vám zdáli podezřelí,“ řekl důstojník a popsal Coxovi ony tři bandity.

Cox pohlédl na své zástupce. Oba zavrtěli hlavou.

„Bohužel ne, teniente,“ odvětil maršál. „Nezdá se vám ale příliš nebezpečné brát tu seňoritu s sebou?“

„Seňorita Monzonová na tom trvala, seňore maršále,“ odpověděl Malindez. „Tady žije spousta Mexičanů a jen ona může identifikovat bandoleros. Její přítomnost tedy zvyšuje naši šanci na úspěch.“ Potom kývl na muže, který jako jediný na sobě neměl mexický oděv. „Seňor Griffith už několik let žije poblíž farmy Monzonových a doprovází nás z přátelství s rodinou seňority. Velmi nám pomohl, protože se dobře vyzná v pohraničí.“ Nato Mexičan smekl sombrero a řekl: „Muchas gracias, seňore maršále. Pak nám tedy nezbývá než jet dál a ptát se v jiných městech.“

Přišel ke dveřím a otevřel je, aby mladou ženu pustil ven.

„Okamžik, teniente,“ řekl Cox, jenž si zamyšleně mnul bradu. „Snad by vám mohl pomoci pan Tuscarora. Je to armádní zvěd z Fort Bayard, který má za úkol sledovat pohyby indiánských hord, které nám v pohraničí dělají problémy.“

Žena, která již překročila práh, se zastavila, avšak neotočila se. Důstojník si začal probírat vous.

„Armádní zvěd? Rádi si s ním promluvíme. Ten člověk se asi ve sledování vyzná. Tuscarora, není to indiánské jméno?“

Cox přikývl. „Je to Uta, teniente.“ Maršál mu potom indiána krátce popsal, posadil si na hlavu klobouk a ze stojanu na zbraně vzal pušku. „Ty zůstaneš tady, Jime,“ řekl svému zástupci. „Najdu Tuscaroru a zrovna si odbudu obchůzku.“

Nato i s Mexičany odešel ven.

Teniente se na chodníku zastavil a otázal se: „Má ten zvěd nějakého druha? Je přece nemožné, aby sám stopoval hordy indiánů.“

Cox přikývl. „Ceká jednoho kolegu, který kontroluj e oblast kolem El Pasa. Měl by přijet posledním vlakem. Ale pokud stopa vašich krajanů vede sem, tak vám nebude moct pomoci.“

Teniente se obrátil na Američana. „Odvedeme koně do stáje, seňore Griffithi. Doprovoďte maršála a vezměte s sebou, prosím, seňoritu Monzonovou. My se postaráme o ubytování a pak za vámi přijdeme.“

Poklepal si na okraj sombrera, načež se svým druhem odvázal koně a odvedl je pryč. Griffith a mladá žena se vydali za maršálem, který netušil, jaké následky bude jeho ochota mít.

Aniž to věděl, vynesl právě jeden rozsudek smrti.

+ + + + +

Paul Reinhardt, majitel stáje, který pocházel z Německa, se zvedl ze své dřevěné stoličky, když oba Mexičané vstoupili i s koňmi do stáje. „Co pro vás mohu udělat?“

„Postarat se o naše koně, pane,“ odvětil Malindez. „Budeme nocovat ve městě.“ Vtiskl Reinhardtovi do dlaně pět stříbrných dolarů a rozhlédl se. Jeho chladný pohled ulpěl na pintovi, který stál v posledním boxu.

„Krásné zvíře, že?“ usmál se majitel stáje.

„Si,“ přitakal Mexičan a vydal se ke vratům. Tam se ještě jednou obrátil a dodal: „Kdy přijede poslední vlak z El Pasa?“

„Něco před jedenáctou,“ odpověděl Reinhardt.

Malindez přikývl. „Muchas gracias, „ řekl a spolu se svým průvodcem stáj opustil.

„Co je? Jsi tak klidný,“ otázal se ho jeho druh. „Je to opravdu on?“

Údajný teniente přikývl. „Nemůžu to pochopit, Juane. Toho pinta bych na první pohled poznal mezi stovkou koní. To je neuvěřitelná náhoda.“

Zůstali stát u dřevěného plotu, který se táhl kolem skladiště dřeva, jež bylo touto roční dobou zavřené. Malindez si ubalil cigaretu. Lehce se mu při tom třásla ruka. Poté podal tabák a papírky Juanovi.

„Co chceš dělat?“ zeptal se ho Juan Bellaro a olízl jeden papírek.

„To záleží na tom, jestli tím mužem, který má přijet posledním vlakem z El Pasa, je Farlaine,“ odvětil Malindez a zapálil si cigaretu.

„Vím, proč se tak těšíš, že toho Farlainea dostaneš do rukou,“ poznamenal Juan. „Jenže co potom bude s tím přepadením banky? Zatím všechno klaplo. Maršál nám na tu historku skočil. Přepadení by byla hračka. Ale, co když tě Farlaine nebo ten Tuscarora pozná? Pak bude všechno k ničemu.“

„I kdyby,“ podrážděně zavrčel Malindez, „tak nějakou banku najdeme vždycky. Kromě toho máme v našem úkrytu dost peněz na to, abysme si pár měsíců mohli dobře žít. Možná se nám povede zabít dvě mouchy jednou ranou. Poslouchej, Juane. Pod nějakou záminkou si teď vezmeš koně a půjdeš pro naše lidi. Za hodinu bude tma. To musíš být zpátky. Budu tě čekat tady na tomto místě. Potom přerušte telegrafní dráty, o spojení s venkovním světem přece nestojíme. Než teď vyjedeš, stavíš se ještě u Billa a Isabelly a vysvětlíš jim můj plán. Pak se vrátíš zpátky. Naši lidé se ukryjí poblíž domluveného místa setkání. Já mezitím počkám na nádraží na vlak. Jestli ten muž z El Pasa bude Farlaine, tak ho budu sledovat. Poněvadž u toho stolu sedí Tuscarora, hned Farlainea poznáte, pokud to bude on. Ty nespouštěj z očí toho indána, Griffith se soustředí na Farlainea. Až se objevím, tak oba sáhnou po zbrani. A tomu vy musíte za každou cenu zabránit. Rozuměls, Juane?“

Bandita s úsměvem přikývl. „Jestli město přes noc dostaneme pod kontrolu, tak budeme moct zítra ráno vybrat banku a pak zmizet.“

„O to se neboj,“ sykl Malindez. „A teď vypadni.“

Juan Bellaro chvatně zmizel v postranní uličce.

Teniente Malindez, který se ve skutečnosti jmenoval Jorge Mayo a který před třemi měsíci jako jediný z Shaneovy bandy unikl Jimu Farlaineovi, se skryl mezi stromy kousek od skladiště dřeva. Konečně bude moct pomstít smrt svého mladšího bratra.

Už delší dobu věděl, jak jedině bude moci ukojit svou touhu po krvi. Bude svého nepřítele mučit a trápit. Farlaine ještě bude litovat, že se kdy narodil.

+ + + + +

Tuscarora seděl v Thomsonově saloonu, popíjel pivo a díval se na čtyři muže, kteří u kulatého stolu hráli poker. Také ostatní hosté sledovali tu partii. Podle toho, co Uta slyšel, byl jeden z hráčů bankéř z města a další rančer z okolí, který přijel do města v doprovodu svého předáka. Ten seděl u vedlejšího stolu á pozorně partii přihlížel.

Dalšími hráči byli Rob Thomson, majitel saloonu, a profesionální hráč jménem Bardette. Bardette byl vysoký, štíhlý muž kolem třiceti, který ustavičně žmoulal mezi rty cigaretu. Byl oblečen do tmavohnědého hedvábného oděvu s vestou. Sako měl přehozené přes židli. Pod vestou měl bílou košili a na hlavě se mu skvěl bílý stetson.

Bardette byl od pohledu idol žen. Bylo to vidět i na Thomsonově manželce, stojící za barovým pultem, která z něj nespouštěla oči. Její muž se rovněž živil karbanem, než se usadil. Bardette do Hachity přijel jenom kvůli němu. Znali se už roky.

Hachita byla díra, kde se skoro nic nedělo. Takováto partie pokeru a ještě navíc s vysokými sázkami byla pro městečko velkou událostí.

Když maršál Cox se svými průvodci vstoupil dovnitř, všichni se na něj otočili. Karbaníci upoutaní krásou mladé Mexičanky dokonce přerušili hru.

„Dobrý den, pánové,“ pozdravil Cox a vydal se k Tuscarorovi. Seznámil hos Isabellou Monzonovou a Billem Griffithem a zeptal se ho, jestli si k němu mohou přisednout.

Tuscarora, jenž vstal a lehce se před ženou uklonil, jí přisunul židli. Způsobně poděkovala a posadila se. Griffith si sedl vedle Tuscarory a poručil rundu.

Uta se obrátil a zavrtěl hlavou. „Pro mě ne, madam,“ řekl a kývl na svou ještě nedopitou sklenici. „Já toho moc nevypiju,“ dodal na vysvětlenou.

Lucy Thomsonová přinesla Griffithovi a maršálovi pivo a whisky a mladé ženě limonádu. Poté Cox Tuscarorovi pověděl o situaci těchto Mexičanů.

„Myslel jsem, že vás možná něco napadne,“ podotkl nakonec.

Tuscarora pohlédl na krásnou Mexičanku a řekl: „Cítím s vámi, seňorito, ale v poslední době jsem potkal tak málo lidí, že bych si tři Mexičany určitě pamatoval. Bohužel vám nemohu pomoci.“

Isabella Monzonová přikývla. „Nedělala jsem si velké naděje.“

Griffith jí položil ruku na rameno. „Neztrácejte odvahu, Isabello. Teniente Malindez nenajde klidu, dokud ty vrahy nepomstí. Je to jeho svatá povinnost.“

Isabella vytáhla ze svého vyšívaného kabátu kapesník a utřela si jím slzy. Hráči u stolu pokračovali v partii. V průběhu rozhovoru pak Tuscarora varoval Griffithe před krajem táhnoucími hordami indiánů.

Tu k nim přišel jeden Mexičan. Griffith jej představil. Juan Bellaro mu řekl, že teniente si na hodinu lehl. Cox mu přisunul židli, ale Bellaro s úsměvem odmítl.

„Muchas gracias, seňore maršále, ale musím hned pryč.“ Pak se Bellaro obrátil na Griffithe a řekl: „Jedu na místo, kde klopýtl můj kůň. Asi jsem tam ztratil pouzdro s tabákem. Víte, dostal jsem ho na památku. Doufám, že ho najdu.“

Když se rozloučil, následoval jej Griffith ke dveřím. „Počkejte, Juane!“ Vytáhl pytlík s tabákem a podal jej Mexičanovi. Zatímco ten si balil cigaretu, tiše spolu rozmlouvali. Nakonec Griffith Bellarovi cigaretu zapálil a popřál mu hodně štěstí. Pak se vrátil ke stolu.

„Varoval jsem ho před Chiricahuy,“ řekl Tuscarorovi na vysvětlenou.

„Ti už jsou dávno za hranicí,“ mínil Uta. „Ale po kraji se potuluje víc hord. Podle mě se kvůli pouzdru s tabákem nevyplatí riskovat.“

„Bellaro je zkušený sargentomayor – to je hodnost u nás srovnatelná se seržantem,“ poznamenal usmívající se Griffith. „Toho jen tak něco nevyvede z míry.“

Isabella Monzonová se sklonila a řekla: „Slyšela jsem, že indiáni přepadají jen za denního světla, seňore Tuscaroro.“

Uta na ni chvíli mlčky hleděl, zjevně očarován její krásou.

„To je velice rozšířený názor, madam, a pro mnohé fatální omyl,“ odvětil. „Na oddíl kavalerie by v noci nezaútočili, ale jinak jsou nevypočitatelný“

Maršál Cox pohlédl na hodinky a vstal. „Musím dokončit obchůzku města a stavit se u svého zástupce. Možná se uvidíme později.“

Chopil se pušky a opustil saloon.

Zatímco Tuscarora trpělivě odpovídal na otázky týkající se jeho práce, sázky u pokeru se stále zvyšovaly. Hráči nyní reagovali emocionálně. Pouze z Roye Bardettea vyzařoval stoický klid. Ostatní karbaníci se plně soustřeďovali na hru a on si ještě našel čas na to, aby obdivoval krásy sličné Mexičanky. Tuscarorovi připomínal koňského handlíře, který zkušeně registruje všechny detaily nějakého mimořádného koně.

Také Isabella rozhovor u stolu poslouchala jen jedním uchem. Její pohled stále častěji těkal k Bardetteovi. Když se na ni jednou usmál, zrudla a sklonila hlavu. Tuscarora si toho všiml jenom koutkem oka, když hovořil s Griffithem.

Ve vzduchu bylo cítit blížící se neštěstí.

+ + + + +

El Paso/ Texas.

Lokomotiva vlaku připraveného k odjezdu byla pod parou. Farlaine přihlížel nakládání svého šedého valacha do dobytčího vagonu, načež zamířil do posledního osobního vozu, před nímž na peroně stáli Dynamite Joe a Linda Ecklandová. Děvče mu padlo kolem krku a políbilo ho.

„Škoda, že ten týden uběhl tak rychle,“ posteskla si.

Znovu ho zahrnula polibky a zabránila mu tak, aby sledoval černého chlapce, který s jednou cestovní taškou běžel k předním osobním vagónům, kde ji předal průvodčímu.

Farlaine dívku jemně odstrčil a rozesmál se. „Je hezké, baby, že to neseš tak klidně,“ poznamenal. „Jinak při každém loučení vyješ jak pes na měsíc.“

„No a? Člověk nikdy neví, jestli tě ještě někdy potká,“ řekla Linda.

„Tentokrát určitě, Lindo,“ sliboval Farlaine. „Z Hachity odjedu jen na pár dnů do Hermanasu, abych tam s Dynamitem navštívil staré přátele. Odtud se zas vrátím do El Pasa. Tak zatím, baby!“

Ještě jednou ji políbil, načež přistoupil k boxerovi. „Pojď, Joe. Vlak odjíždí každým okamžikem.“

Boxer objal Lindu a políbil ji. „Hodně štěstí, ty malá čarodějnice,“ prohodil k ní a po Farlaineovi nastoupil do vlaku.

Našli si volná místa hned u dveří. Farlaine přikročil k oknu, ale po dívce již nebylo ani stopy. Zavrtěl hlavou a sedl si.

„Je to zvláštní, hned odešla,“ zabručel. „Já se v těch ženských vůbec nevyznám.“

„Cos čekal?“ zasmál se Joe. „Že bude vyhrožovat sebevraždou, když ji opustíš?“

Farlaine se zazubil. „Aspoň pár slz u toho být mohlo.“

Joe rychle změnil téma. Věděl, že Linda si vzala týden dovolenou a chtěla jet do Hachity tím samým vlakem, co Farlaine. Bylo mu jasné, že federální maršál nebude ani tuto noc spát sám. Měl zkrátka u žen štěstí.

Po krátké zastávce v Columbusu vlak pokračoval do Hermanasu, kde se muži rozdělili. O čtvrt hodiny později Farlaine dosáhl svého cíle. Byl jediným pasažérem, který v Hachitě vystoupil, nebo si to aspoň myslel. Vyvedl šedáka z dobytčího vagonu a vyšvihl se do sedla.

Mezitím se setmělo. Díky tomu si nevšiml muže, který jej s nenávistným výrazem v očích sledoval ze stínu jednoho skladiště. Farlaine jel krokem po Main Street. V městečku panoval mrtvolný klid. Jelikož tam ještě nikdy nebyl, musel nějakou dobu hledat maršálovu úřadovnu.

Od zástupce maršála se dozvědí, že Tuscaroru najde v Thomsonově saloonu. Když opouštěl kancelář a nasedal na koně, zmocnil se jej pocit, že je sledován. Nenápadně se obrátil, ale nikoho nespatřil. Bylo to zvláštní, ale i jeho šedák projevoval známky nervozity. Kůň nastražil uši. Proč asi?

A ještě někdo vytušil hrozící nebezpečí. Linda Ecklandová, která z vlaku vystoupila až na poslední chvíli. Držela se v odstupu za Farlainem a ve tmě kráčela za ním. Při tom si všimla postavy vzdálené asi padesát yardů od ní, která šla souběžně s Farlainem na druhé straně ulice. Na křižovatce s jednou postranní uličkou musel onen neznámý sejít z chodníku.

Když se přikrčil, aby si zašněroval tkaničku, viděla, že je oblečen do mexického oděvu. O chvíli později vstal a kráčel dál. Lindě se náhle rozbušilo srdce. Instinkt milující ženy jí napověděl, že Farlaine je v nebezpečí.

Zrychlila. Mexičan zmizel ve stínu jednoho přístřešku. Linda přeběhla na druhou stranu ulice. Když míjela ústí úzké uličky, měla pocit, že slyší nějaký šramot. Chtěla se otočit, ale už bylo pozdě.

Kdosi ji zezadu chytil za krk a přitiskl jí dlaň na ústa. Pak ji brutální silou odvlekl do temné uličky. Linda pustila svou cestovní tašku a pokoušela se zapřít nohama. Tu se však objevil druhý muž, který ji nekompromisním úderem pěstí omráčil.

V té chvíli Farlaine před Thomsonovým saloonem sesedal z koně.

+ + + + +

Tuscarora chtěl původně Farlainea vyzvednout na nádraží, ale nedostal se k tomu. Mezitím se totiž vrátil Juan Bellaro a s rozradostněnou tváří všem ukazoval pouzdro na tabák, které po dlouhém hledání skutečně našel. A aby to oslavil, zaplatil v saloonu rundu.

Když se pak Tuscarora chtěl vydat na nádraží, zadržela ho zase Isabella Monzonová, která po něm chtěla, aby jí vyprávěl o životě jeho kmene. Zdálo se, že se o dějiny indiánů velmi zajímá, neboť mu kladla stále další a další otázky. Když chtěl odejít, poprosila ho, aby zůstal, a zeptala se, proč se indiánští zvědové pomáhají armádě v boji proti vlastním pokrevním bratřím.

A Tuscarora zůstal. Byl uhranut krásou té sličné Mexičanky, jež měla mnohé z typických půvabů mexických žen. Přisedl si k nim i maršál Cox.

Ostatní hosté s napětím sledovali poker. Roy Bardette tam seděl nehnutě jako socha a sdíral ze svých spoluhráčů kůži. Po naléhavých pohledech jeho ženy Rob Thomson konečně skončil. Před Bardettem leželo zhruba deset tisíc dolarů v bankovkách a mincích. Rančer se ho zeptal, jestli by do následujícího dne akceptoval dlužní úpisy. Bardette souhlasil. Předák se chtěl vrátit na ranč, ale jeho šéf nevrle zavrtěl hlavou.

„Můžeš odjet, Jakeu,“ zavrčel. „Já budu spát v hotelu.“

Předák se beze slova vrátil ke svému stolu.

V té chvíli do saloonu vkročil Farlaine. Když hosté viděli, že jej Tuscarora očekává, jejich pozornost se opět upnula k pokeru.

Farlaine přistoupil k Tuscarorovu stolu a smekl klobouk.

„Dobrý večer, madam,“ pozdravil a uklonil se. „Zdravím vás, pánové,“ dodal a opět si nasadil klobouk. Potom stiskl Tuscarorovi ruku. „Ahoj, Tuscaroro.“

Uta ho seznámil s hosty u stolu, načež se obrátil na Isabellu Monzonovou a poprosil ji, aby jej a jeho přítele krátce omluvila. Přitáhl Mitche k prázdnému pultu a objednal mu pivo. Nato mu povyprávěl o osudu mladé Mexičanky a o svém pátrání po indiánech.

„Jsem si jistý, že horda už je v Mexiku,“ řekl. „Zřejmě jde o houf náčelníka Loca. Nevím, co teď mám dělat.“

„Pojedeš za nimi, Tuscaroro,“ odvětil Farlaine. „Zítra sem přijede zvěd z Fort Bliss, jistý Nathan Pye. Je považován za nejlepšího zvěda v pohraničí. Pracoval jsem s ním a mohu to jen potvrdit. Doprovodí tě.“

Partie pokeru dospěla do rozhodující fáze. Rančer již mezitím též skončil. Hráli tedy už jen bankéř a Bardette, a to o pět tisíc dolarů. Bardette i od bankéře akceptoval dlužní úpisy.

Bill Griffith a Juan Bellaro se zvedli a přistoupili k pultu, aby odtud mohli partii lépe sledovat. Bellaro se postavil vedle Tuscarory.

„Neuvěřitelné,“ poznamenal Griffith, opřel se lokty o pult a zavrtěl hlavou. „Na stole tu leží celé jmění.“ Bankéř přisunul své dlužní úpisy k penězům ve středu stolu a požádal Bardettea, aby vyložil karty na stůl. Ten to udělal a s full housem vyhrál proti trojičce s esy. Zatímco bankéř si utíral pot z čela, shraboval Bardette výhru.

V tom okamžiku dovnitř létacími dveřmi vešel hubený, vousatý Mexičan. Zůstal stát a rozhlížel se. To, co se dělo pak, Farlainea s Tuscarorou dokonale zaskočilo. Griffith s Bellarem bleskově tasili své revolvery. Oba muži zákona předpokládali, že ten Mexičan je hledaný vrah. Jenže pak Griffith s Bellarem odstoupili a Farlaine s Tuscarorou pohlédli do ústí hlavní jejich koltů.

Nyní revolver vytáhl i bradatý Mexičan. Hvízdl a do saloonu vstoupili další čtyři muži, kteří namířili na hosty podniku.

„Jenom žádné hlouposti, gringos!“ zvolal vousáč a odstoupil.

Dveře se rozletěly a dva Mexičané dovnitř vhodili ženu, která dopadla vousáčovi k nohám. Ten jí šlápl na záda a namířil jí revolver na hlavu.

Šokovaný Farlaine upřeně hleděl do slzami zalitých očí Lindy Ecklandové.

V tom okamžiku se zvedla Isabella Monzonová.

„Radím vám, abyste byli rozumní, seňores,“ řekla, „pak se ani vám, ani této mladé ženě nic nestane. Maršále, položte zbraň na stůl.“

Cox volky nevolky poslechl. Mexičanka si vzala jeho revolver a pak obešla všechny stoly, přičemž přítomné odzbrojila. Jeden z Mexičanů každého hosta prohmatal, další je přinutil, aby se postavili ke stěně naproti pultu.

„Na co čekáte?“ posměšně se zeptal Griffith, když Isabella Monzonová přistoupila k barovému pultu.

Farlaine fascinovaně hleděl na revolver, jímž vousáč mířil Lindě na hlavu. Posléze si rozepnul přezku svého opasku a předal jej Mexičance. Tuscarorovy oči ztratily lesk, když na ni pohlédl. Takové zklamání pravděpodobně ještě nikdy nezažil. Isabella jeho pohledu rozuměla. Když si brala jeho opasek, zamumlala: „Perdonar, seňor Tuscarora.“

„Prosí tě o prominutí,“ poznamenal k němu Jim.

Tuscarora se na ni zašklebil a plivl jí pod nohy.

Juan Bellaro ho okamžitě udeřil pažbou revolveru do tváře. Z rány na tváři mu začala téct krev. Mexičanka se otočila a položila oba opasky k ostatním zbraním u stolu. Mezitím ke zdi odvedli i majitele saloonu a jeho ženu. Jeden z Mexičanů sebral peníze na karetním stolku, další vzal peníze a cenné předměty lidem u stěny.

Teprve nyní, když vše bylo pod kontrolou, vousáč sundal nohu z Lindy a poručil jí, aby vstala. Ta pohlédla na Jima a bezmocně pokrčila rameny.

„Chtěla jsem tě varovat,“ zavzlykala.

Vousáč ji chytil za ruku a obrátil ji.

„Znáte se?“

Linda Ecklundová přikývla.

Mexičan se usmál. „Skvělé.“

Až do tohoto okamžiku si všichni mysleli, že jde o rafinovaně připravené přepadení mexických banditů, nyní však rychle poznávali svůj omyl.

Vousáč nechal odklidit stoly a ve vzdálenosti jednoho yardu od sebe postavil tři židle. Proti nim pak postavil další, jež byla opěradlem otočená ke dveřím. Farlaine, Tuscarora a Linda se na ně museli posadit, a to tak, že Linda seděla mezi oběma muži.

Nejen hosté podniku už si uvědomili, že nejde o obyčejné přepadení. Farlaineovi bylo jasné, že to celé je jen kvůli němu. Stále z toho však nebyl chytrý. Při svých četných výpravách přes hranici si tam nadělal spoustu nepřátel, kteří by nejraději zakroutili krkem, ale byl si jist, že toho vousáče tam nikdy neviděl. A Isabellu Monzonovou také ne. Na tu by tedy rozhodně nezapomněl.

Hádanka byla rozluštěna, když do saloonu vešel elegantně oblečený Mexičan. Měl skloněnou hlavu a sombrero posunuté do čela. Farlaine pohlédl na prošívaný, žlutý opasek a uvědomil si, že ho už někdy viděl. Mexičan se posadil. Potom zvedl hlavu a odsunul si sombrero do týla.

„Hej, amigos! Jsem rád, že vás zase vidím,“ řekl a zazubil se.

Oba maršálové sebou trhli. Ačkoli si Jorge Mayo svůj mohutný knír oholil, oba ho okamžitě poznali. Za ty tři měsíce se kromě toho kníru vůbec nezměnil.

Pochopili, že nejsou daleko od brány smrti.

+ + + + +

Mayo kývl a maršálům svázali ruce za zády. Mezitím mu vousáč ukázal nashromážděné peníze a cennosti. Jorge May si prohlédl dlužní úpisy, které mezi nimi ležely, načež poslal tři své muže s bankéřem do banky.

„Jestli vám nebude chtít trezor otevřít, oddělejte ho a trezor vyhoďte do vzduchu,“ řekl chladným tónem.

Bankéř málem dostal infarkt. Bandité ho museli podpírat, když ho vyváděli ven. Mayo si zapálil cigarillo a vydechl kouř ke stropu, aby se pak obrátil k hostům saloonu, kteří na něj hleděli s děsem v očích.

„Před třemi měsíci se ta rudá krysa vloudila do naší bandy,“ spustil Mayo a ukázal cigarillem na Tuscaroru. „Tvrdil, že je na útěku, protože zabil indiánského agenta. Uvěřili jsme mu. Nick Shane, náš boss, a můj bratr Ismael za svou důvěru zaplatili životem. Naše banda byla rozprášena. Přežil jsem jenom já a přísahal jsem, že se tomu psovi pomstím.“

Mayo vstal a přistoupil ke svázaným mužům. Před Lindou se zastavil a změřil si ji pohledem. Pak uznale pokýval hlavou.

„Tvá amiga je skutečná kráska, Farlaine,“ poznamenal. Přiblížil žhavý konec cigarilla k Lindině obličeji, potom ruku s doutníkem zase odtáhl, oklepal popel a zasmál se.

„To by ode mě bylo vyloženě hloupé,“ poznamenal.

Tuscarora přidušeně zasténal, když mu Mayo přiložil žhnoucí konec cigarilla ke spánku. Kopl po něm, ale Mayo uhnul. Strčil si doutník do úst a tasil revolver. S mrazivým úsměvem pak vystřelil na Tuscarorovu levou nohu.

Uta zasténal a zatnul zuby. Jeho bledý obličej byl zalit potem. Jorge Mayo si pyšně vykračoval po saloonu a vychutnával si děs lidí, jejichž bytí či nebytí záleželo na jeho libovůli. Isabella Monzonová se obrátila.

„Prohledali jste i tu putu, Tonio?“ otázal se Mayo vousáče.

„To podle mě není nutné,“ odvětil bandita.

Mayo zavrtěl hlavou. „Farlaine je had, Tonio. A tam, kde je jeden had, budou i další.“ Cigarillem ukázal na Tuscaroru a dodal: „On je toho nejlepším důkazem. Nikdy nedělám stejnou chybu dvakrát.“

„Si, Jorge,“ přikývl vousáč a přikročil k Lindě, aby ji prověřil.

„Dej od ní ty tvoje odporné pracky pryč, bastarde!“ vykřikl Farlaine.

Když se Tonio jen pousmál, Jim vyskočil a vrazil mu hlavou do prsou. Náraz Mexičana odhodil, ale Farlaine se setrvačností poroučel na zem.

Dva Mexičané ho chytili a vtlačili ho zpátky na židli. Pak mu spoutané ruce přivázali k opěradlu.

Mayo na něj pohlédl a zavrčel: „Jsi jako vlk, amigo. A to se mi líbí. Se zbabělými kojoty si člověk neužije tolik legrace. Stáhnu teď z tebe kůži zaživa, Farlaine. Budeš trpět tak jako jsem trpěl já, když jsem ztratil bratra. Než tě pošlu do pekel, tak ti ukážu všechna zákoutí bolesti, ty pse.“

Hodil cigarillo na podlahu a zašlápl jej. Potom zvedl Lindu ze židle a odvlekl ji do středu saloonu. Tam ji nechal stát.

„Musíme tě pořádně prohledat, zlato,“ řekl s úsměvem. „Svleč se!“

„Prosím, seňore!“ vzlykla dívka a ustoupila.

Mayo kývl a k Lindě přikročili dva Mexičané, kteří ji chytili za ruce. Tonio vytáhl nůž a odřezal jí knoflíky kabátku. Pak jí oděv strhl z těla. Při pohledu na její odhalená ňadra se vousáči zajiskřilo v očích. Strhl dívce z krku zlatý řetízek a hodil jej Isabelle.

Nato roztrhal i poslední kousky látky na jejím těle. Když si rukama zoufale zakryla klín, poplácal ji po ňadrech a rozesmál se.

„Víc šperků nemá.“

Bandité na to reagovali hurónským smíchem. Farlaine trhal pouty, ale nemělo to smysl. Poprvé v životě pocítil zoufalství naprosté bezmoci. Už tak jej dost rozlítilo Mayovo jednání s Tuscarorou. Nyní ponižoval i Lindu, a to před všemi těmi cizinci a tou desperátskou pakáží. A to všechno jenom proto, aby se pomstil jemu, Farlaineovi. Mayo dobře věděl, že ho tím pokoří víc, než kdyby ho jenom tak oddělal.

Na ulici třeskly výstřely. Mexičané se vrátili s bankéřem. Vedli s sebou i zástupce maršála, který krvácel z ruky. Jeden z banditů nesl dva plátěné pytle napěchované penězi. Řekl Mayovi, že našli i pár zlatých prutů. Pak oba pohlédli na nahé děvče a usmáli se.

„Co s ní budeme dělat?“ zeptal se bandita svého vůdce.

„Vezmeme ji s sebou,“ odvětil Mayo a podíval se na Farlainea. „V táboře p ni můžete hrát každý den a všichni se pak budou moct dívat, co s ní vítěz provede.“ Obrátil se na jednoho Mexičana a dodal: „Přines jí poncho a deku. A potom ji s Isabellou odveďte do stáje, kde pro ni osedláš rudochova pinta. My pak pro vás přijdeme.“

Bandita přikývl a zmizel. Krátce předtím, než se vrátil s věcmi pro Lindu, venku třeskly výstřely. Před saloonem museli být ještě další bandité, protože tam podle něj desperáti střelbou zaháněli vyděšené občany města do domů.

Isabella se postarala o Lindu, oblékla jí poncho a kolem boků jí uvázala deku, přičemž ji stále musela uklidňovat. Společně s Mexičanem ji pak odvedli pryč.

„Nechceš něco říct tvému příteli na cestu?“ otázal se Mayo Farlainea a kývl na Tuscaroru.

Oba maršálové na sebe mlčky pohlédli. Indiánovi se chvěla obočí, ale ač ho sužovaly bolesti, lehce se pousmál. Farlaine otevřel ústa, avšak nedostal ze sebe ani hlásku, protože se mu děsem stánio hrdlo.

Jorge Mayo pokrčil rameny. A pak Tuscarorovi vpálil dvě kulky do hlavy. Farlaine hleděl vyděšenýma očima na mrtvého přítele a jen s námahou dokázal zadržet slzy. Jako v transu vnímal, že ho odvázali ze židle. Pouta na rukou mu ovšem nechali.

Mayo se rozhlédl po přítomných, až jeho pohled ulpěl na městském maršálovi. „Chtěl bych poděkovat za přátelské přivítání v Hachitě, „ řekl sebevědomým tónem. „Teď vás opustíme, maršále. Díky tomu, že máte rozum, se nikomu z vašich občanů nic nestalo. Přestřihali jsme všechny dráty, takže telegraf vám teď je k ničemu. A než někdo dorazí do nejbližšího města, už budeme dávno v trapu. Adios!“

Dva Mexičané vzali z pultu nashromážděné zbraně, další dva odvedli Farlainea. Nakonec ze saloonu odešli Jorge Farlaine a zbytek bandy.

Vevnitř zůstal zástupce federálního maršála Tuscarora, který jen tři měsíce po své přísaze přišel o život, a houf mužů, kteří stále nemohli uvěřit tomu, co právě viděli.

Ten šok je doslova zmrazil.

+ + + + +

Isabella Monzonová sebou trhla, když v saloonu padly výstřely. Linda zalomila rukama. Mexičanka ji však táhla dál.

„Váš přítel žije, seňorito,“ uklidňovala ji.

I jí samotné ale přeběhl mráz po zádech. Znala Jorgeho Maya a jeho rodinu již od dětství, neboť žili ve stejné vesnici.

Při jedné z jeho návštěv ve vesnici se do sebe zamilovali. Jorge vypadal dobře a dokázal být velmi něžný. Ostatní děvčata ve vesnici jí ho záviděla. Když po smrti svého bratra vytvořil vlastní bandu, připojila se k nim. Kvůli tomu, že se pohybovali jen na americké straně hranice, v Mexiku je nikdo neobtěžoval. Byli velmi úspěšní a dosud při přepadeních nikoho nezabili. Díky tomu proti nim nikdo neuspořádal štvanici.

Čas od času se od bandy oddělili a odvezli svůj podíl na kořisti do vesnice, kde ho pečlivě ukryli. Kdyby šlo jen o peníze, tak by se už dávno mohli usadit a vzít se.

Jenže peníze byli pro Jorgeho Maya jen vedlejší věcí. Bažil po pomstě a chtěl nalézt dva muže, kteří způsobili smrt jeho bratra. Nyní na ně náhodou narazil.

A Isabella tak mohla poznat i temnější stránku Jorgeho osobnosti, která jí zatím byla skryta. To, jak zemřel Tuscarora, ji zasáhlo. Čekala, že ho Jorge zabije. Nebyla však připravena na to, že ho bude trýznit. A stejně tak se jí příčilo i to, co dělal s tou hezkou Američankou.

Cítila k ní sympatie jako žena k ženě. Sama by se zabila, kdyby se jí stalo něco podobného. Nebo si to aspoň v té chvíli myslela. Věděla také, že Jorge Mayo své výhrůžky myslí vážně. Každý z banditů byl schopen ji před očima ostatních zneužít. Možná o ni Jorge dokonce bude s ostatními hrát karty!

Myšlenka na to jí naháněla husí kůži.

Když vešli do stáje, odešel její průvodce ke koním. Jakmile začal sedlat Tuscarorova pinta, majitel stáje, pocházející z Německa, energicky protestoval:

„Hej, seňore! Co to děláte?“

„Jen klid, seňore,“ varovala ho Isabella. „Nebo vás zabije.“

Postavila Lindinu cestovní tašku na bednu s pící, načež ji pověsila na hrušku pintova sedla. Linda s údivem přihlížela, jak do šatů zabalila nůž. Potom se chopila jednoho polena a zezadu se přikradla k Mexičanovi, který právě přitahoval podbřišník Mayova koně. Isabella se polenem rozmáchla a udeřila jej.

Mexičan se zhroutil k zemi.

„Je tu zadní východ?“ zeptala se Isabella majitele stáje.

„Ne, ale ve světnici mám okno,“ odvětil muž, který to všechno chápal stejně tak málo jako Linda.

„Tak zmizte a schovejte se,“ naléhala na něj Isabella. „Jestli vás tu najdou, tak je s vámi ámen.“

Přiběhla ke vratům a rozhlédla se. Pak se vrátila a postrčila zaraženou Lindu k pintovi. „Nasedněte! Rychle! Ještě jsou na Main Street.“

Linda poslechla, Isabella vzala koně za uzdu a odvedla jej ke vratům. Po banditech nikde ani vidu ani slechu. Mexičanka odvedla koně od vrat k boční stěně stáje.

„Musíte ujet, seňorito, jde vám o život,“ řekla Isabella. „Já se pokusím svést muže na falešnou stopu. V tašce je nůž. Kdyby se vám útěk nezdařil, tak se raději zabijte. Myslím to úplně vážně.“

„Proč to děláte?“ nevěřícně se zeptala Linda.

„Protože jsem náhodou také žena,“ odvětila Mexičanka.

Nato plácla pinta po zadku. Když Linda odj ela, vrátila se Isabella zpátky do stáje. Její majitel už byl pryč, Mexičan ležel omráčený v boxu. Dívka vzala poleno a praštila se jím do čela. Bolest jí vehnala slzy do očí. Z rány na čele jí začala téct krev.

Když vyběhla na Columbus Street, Mexičan právě přicházel k sobě. Isabella viděla první muže z bandy, kteří přicházeli zpoza rohu. Začala vrávorat a křičet. Několik mužů se k ní rozběhlo. Mezi nimi Juan Bellaro.

„Co se děje?“ otázal se.

„Ta dívka nám utekla,“ zamumlala a ukázala na dům naproti stáje. „Odjela tudy, Juane. Na pintoví, kterého jí právě osedlal Pepe.“

Bellaro zaklel a zavrčel na napolo omámeného Mexičana: „Jak se to mohlo stát, Pepe?“

„Byla to moje vina, Juane,“ řekla Isabella. „Byla jsem s tou putou, když majitel stáje přetáhl Pepeho polenem. Potom ho hodil po mně a trefil mě do hlavy. Když se rozběhl ke dveřím, vyskočila ta puta na pinta a odjela pryč.“

Tu se objevil Jorge Mayo. Poslední slova slyšel.

„Juane, vydej se za ní! Vezmi si s sebou Pepeho a Carlose. My vyrazíme pryč. Jestli ji do hodiny nenajdete, tak se vraťte. Víte, kde nás máte hledat.“

„A ten chlap ze stáje?“

Mayo mávl rukou. „Máme tučnou kořist a Farlainea. Všechno ostatní je nepodstatné. Nevyplatí se riskovat kvůli tomu děvčeti.“

Přivázali Farlainea k valachovi a postarali se o své koně. Podle toho, co Jim viděl, k Mayově bandě patřilo patnáct mužů. Žasl nad statečností majitele stáje, ale i tak si dělal starosti o Lindu. Vydala se totiž špatným směrem.

Její cesta totiž vedla na jih, k hranici. A právě tam byl i cíl banditů. Farlaineovou jedinou nadějí bylo to, že Linda změní směr útěku a vydá se na východ, aby se mohla dostat do Hermanasu. Tam měla přátele a navíc se v té oblasti vyznala. Stačilo jen držet se železnice.

Katastrofou by bylo, kdyby stejné myšlenky měl i Juan Bellaro. Muselo mu být jasné, že Linda přijela tím samým vlakem z El Pasa. Kdyby se též vydal podél trati…

Ale to byly jenom spekulace.

Na přemýšlení o takových věcech teď stejně neměl čas. Griffith totiž ve stáji nalezl trámek, který dal Farlaineovi na záda a k jeho koncům mu připoutal ruce. Jim tak seděl na koni jako ukřižovaný, když banda opouštěla město.

Juan Bellaro, Pepe a Carlos krátce před nimi vyrazili hledat Lindu. Farlaine musel stále myslet na Tuscaroru.

Na pohled jeho očí v okamžiku smrti nikdy nezapomene.

+ + + + +

Linda hnala pinta přes louku, která se rozkládala hned za stájí. Divoce jí bušilo srdce a horečně dýchala.

Když se za loukou dostala k jedné poboční uličce vedoucí k Main Street, uslyšela hlasy. Někdo tam mluvil španělsky. V panice strhla pinta doleva, ke křoviskům, jež skýtaly úkryt.

Jelikož neuměla dobře jezdit, pinta tím náhlým manévrem rozrušila. Zvíře si razilo cestu křovím a větve dívce švihaly do očí. Linda je proto zavřela, sklonila se a chytila se pinta za hřívu.

Tu křoviny skončily vystřídány stromy. Kůň se náhle Vzepjal a zařehtal. Linda se jen tak tak udržela v sedle. Kůň s chvějícími se slabinami nervózně popocházel.

„Hodný koníček,“ pochválila ho Linda a sesedla. Měla strach, že jeho ržání bude slyšet až na Main Street. Vrátila se tedy přes křoviska zpátky na louku. S obavami pohlédla k úzkým pobočním uličkám za loukou, ale tam se nic nehýbalo. Zato slyšela hlasy na Columbus Street. Banda se musela dostat až ke stáji.

Chvěla se strachem a rozrušením. Stále ještě nechápala, proč jí ta Mexičanka pomohla uprchnout. Proč to udělala? Copak přitom neriskovala život? S Mayem nebylo radno si zahrávat.

Před očima jí vytanula bolestí zkřivená tvář indiána a pomyslela na Mayovy výhrůžky, že ji předhodí bandě.

Po zádech jí přeběhl mráz.

Kryta keři se rozběhla ke Columbus Street. Něco v ní bylo silnější než strach. Věděla, že jí hrozí odhalení, ale přesto se tam vydala. U posledních keřů se vrhla k zemi a dál se plazila. Mezi větvemi pak mohla přehlédnout celou ulici.

Kolem budov stojících naproti stáje projeli tři Mexičané, načež je pohltila temnota. O deset minut později vyjeli i zbylí bandité. Ve světle lucerny, jež visela nad vratami stáje, spatřila Jorgeho Maya a Isabelin

A pak se jí zatajil dech. Uviděla Jima Farlainea, už seděl na svém valachovi a ruce měl za zády přivázané k trámu. Přiložila si dlaň k ústům. Cítila, jak jí po prstech tečou slzy.

Hleděla na něj, dokud nezmizeli v temnotě.

A tehdy si uvědomila, proč se tam vydala, přestože se tak bála. Milovala ho. Milovala toho muže, který táhl krajinou jako osamělý vlk a neustále riskoval život, když pomáhal slabým a bezmocným proti zločincům.

Poznala Farlainea před čtyřmi lety v El Pasu, když ji zbavil společnosti jednoho hulváta. V Hermanasu se pak náhodou potkali znovu. Tenkrát jí bylo čtyřiadvacet a poprvé se s ním vyspala.

O rok později se v Hermanasu střetli znovu. Tehdy znovu zažila několik hodin štěstí v jeho náručí. Nechtěla jít do postele s každým, jak to dělaly ostatní tanečnice. A právě tato její zdrženlivost, která jí tolikrát připadala jako problém, byla důvodem toho, že si vydělala třikrát tolik co ostatní a mohla si našetřit na vlastní saloon.

Farlaine možná netušil, proč byla v posteli tak neukojitelná. Byl jediným mužem za čtyři roky, kterému se oddala.

Linda vstala a vrátila se. Pinto stál klidně mezi stromy. Pod ním na zemi ležela její cestovní taška. Linda si k ní klekla a otevřela ji. Když do ní sáhla, pořezala se. Zapomněla na nůž, který jí tam dala Mexičanka.

Vysála si krev z rány, načež z tašky vytáhla sukni, blůzu a spodní prádlo. Chvatně se oblékla, hodila přes sebe poncho a přes sedlo dala přikrývku. Pak tašku opět pověsila na hrušku sedla, vylezla nahoru a lehkým tlakem stehen pobídla pinta dál.

Jednou z pobočních uliček se dostala na Main Street, kde nyní vládl čilý ruch. Několik mužů právě našlo zbraně, které jim v saloonu sebrali bandité. Ležely porozházené v jedné uličce.

Jen s velkým přemáháním se Linda vydala k saloonu. Jeho hosté přece byli svědky jejího nejhlubšího ponížení. Přivázala koně k zábradlí a vstoupila dovnitř. Okamžitě se rozhostilo ticho. Muži na ni hleděli, jakoby se vrátila z Marsu.

Linda měla pocit, jakoby před nimi znovu stála nahá. Zrudla. Muži, kteří naprosto nechápali, jak se tam mohla objevit, ji zasypali otázkami. Krátce jim vysvětlila, co se stalo.

„Ta chladná mrcha že vám pomohla?“ podivil se rančer.

Linda přikývla. „Není tak chladná, jak by se zdálo. Jenže miluje toho zabijáka, a to je její osud.“

„Tvrdíte, že banda se vydala na jih?“ vyzvídal rozrušený Roy Bardette.

„Přesně tak, pane Bardette,“ odvětila Linda.

„Pak tedy mají namířeno k hranici,“ poznamenal hráč a obrátil se na městského maršála. „A vy stále odmítáte vyslat za nimi muže z města, je to tak?“

„Vyprošuji si takový tón, pane Bardette,“ vykřikl Cox. „Abychom mohli postavit oddíl, tak bychom nejdřív museli jezdit dlouhé míle po okolních rančích. V Hachitě žijí jen lidé, kteří na dvacet yardů netrefí vrata od stodoly. Copak to nechápete?“

Linda si odkašlala. „Ale přece tady ještě stále jsou muži, kteří by ty bandity mohli pronásledovat, maršále. Vy, rančer a jeho předák. Každá minuta může rozhodnout. Nechcete přece Farlainea ponechat jeho osudu.“

Ohlédla se a uviděla, jak odnášejí mrtvého indiána. Poprosila majitele saloonu o sklenici piva, načež se tázavě rozhlédla po přítomných.

„Musíte mi rozumět, slečno,“ podotkl Cox. „Nejde o to, že bychom neměli odvahu, ale můj zástupce leží s prostřeleným ramenem v posteli a v okolí se potulují hordy krvežíznivých indiánů. Musím zůstat v Hachitě. Občané města to ode mě Čekají.“

„A vy, pane Thomsone?“ obrátila se na majitele saloonu, který jí právě podal pivo. Linda se pořádně napila.

„Radši na to rychle zapomeňte, slečno,“ řekla žena u pultu. „To s vaším přítelem je jenom váš problém. Ten Mexikán má s sebou celou armádu a vy sama jste zažila, čeho je schopný. Mají snad naši muži riskovat životy jenom kvůli tomu, abyste dostala zpátky svého milence? To je čirá fantazie.“

„Přestaň, Lucy,“ zavrčel Rob Thomson a bezmocně pokrčil rameny. Omluvně pak pohlédl na Lindu a řekl: „Nepustila by mě, slečno.“

Linda se otočila na rančera, ale ten také zavrtěl hlavou.

„Já i můj předák musíme být za úsvitu na ranči. Potřebujeme každou ruku proti vražedným apačským bandám, které táhnou okolím. Zabíjejí lidi, vypalují statky a loupí dobytek. Musíme bránit to, na co jsme dřeli celý život.“

Jeho předák přikývl. „Vím, že vás to nepotěší, ale je to tak.“

Nedíval se při tom na ni, ale na její blůzu. Teprve nyní si uvědomila, že její tenká látka je průhledná a že nemá korzet. Zraky přítomných byly upřeny na její ňadra. Když to zjistila, okamžitě zrudla.

„Rozumím, vy nadrženče,“ zasyčela.

Předák zbledl. Na okamžik se zdálo, že jí dá facku, ale pak spatřil jiskry v Bardetteových očích a přikývl.

„O.K., děvče. Dneska toho máte za sebou dost.“

Bardette se náhle obrátil na majitele saloonu. „Potřebuju pušku a koně, Robe,“ řekl. „A zaplať za mě hotel. Ti psi mě obrali o všechno. Tak co? Když tu budu pořád takto stát, tak je nedoženu.“

„Ty ses musel zbláznit, Royi,“ užasl Thomson. „Ale je to tvoje rozhodnutí, příteli. Reinhardt má vždycky ve stáji nějaké koně. Řekni mu, že peníze dostane ode mě. Já ti vezmu pušku a zabalím ti nějaké zásoby. Nečeká tě nic dobrého, Royi, nečeká tě nic dobrého.“

„Zdá se, že jste tu jediný opravdový muž,“ obdivně poznamenala Linda. „Až zjistíme, kde ta banda je, tak nám možná pomůžou lidé z jiného města.“

Bardette pozvedl obočí a pousmál se. „Ó ne, madam, to jsme si nerozuměli. Nejsem ten statečný rytíř, za kterého mě považujete. Vašeho přítele Farlainea je mi líto, ale při jeho džobu s něčím takovým musí počítat. Jedu za tím Mexikánem proto, že mi ukradl osm tisíc dolarů. Jen proto se vydávám za nimi. Jsem profesionální hráč, madam. Bez kapitálu nemůžu do hry. Rozumíte, krásná slečno?“

Nato si prstem poklepal na čelo.

Linda přikývla. „Ne každá žena, která je hezká, musí mít v hlavě slámu, pane Bardette. Před deseti minutami jsem skoro umřela strachem. Jima Farlainea znám skoro čtyři roky. A teprve teď, když jsem ho viděla, jak ho ukřižovaného vezou na koni, jsem si uvědomila, jak moc ho miluji. Jestli vy do toho půjdete kvůli penězům, pak já kvůli Jimu Farlaineovi. Co mi mohou udělat horšího než to, co se mnou udělali dnes?“

„Víte ale, jaký osud vám hrozí, jestli vás ten bastard Mayo dostane znovu do rukou?“ varoval ji maršál Cox.

„Přirozeně, maršále,“ tiše odpověděla a sklonila hlavu. „Jsem rozhodnuta se za toho muže dobrovolně obětovat, jestli ho tím zachráním.“

Po těchto slovech již nedokázala udržet slzy.

Roy Bardette vytáhl z kapsy kapesník a otřel jí obličej, načež jí lehce poplácal po zádech.

„Jen klid,“ zamumlal, „neplačte, má společnice. Pomůžete mi s mými penězi a já vám s Farlainem. Možná se všichni tři budeme smažit v pekle. Možná se z toho dostaneme. Blázni prý mají své svaté.“

Linda na něj rozrušeně pohlédla. „Má to snad znamenat, že mě vezmete s sebou?“

„Co mi zbývá jiného, madam? Nemám rád, když ženy pláčou.“

Políbila ho na líci a pošeptala mu; „To vám nikdy nezapomenu, Royi.“

Okamžitě ji od sebe odstrčil. „To už nikdy nedělejte, madam.“

Ta slova ji zasáhla jako úder bičem.

Bardette se obrátil k majiteli saloonu a řekl: „Vezmu si své věci z hotelu a půjdu do stáje. Zatím všechno připrav, Robe.“

Kývl na ostatní a vyšel ven.

Linda tam stála jako opařená. Tím polibkem nic nemyslela, udělala to jen ze samotné radosti a ulehčení. Jak ji tak přede všemi mohl přede všemi tak odmítnout?

„Hej, madam! Kde jste?“ zvolal na ni.

Obrátila se na majitele saloonu a s provinilým výrazem v očích řekla: „Dlužím vám jedno pivo, pane Thomsone.“

Usmál se a mávl rukou. „To je v pořádku, slečno! Bůh s vámi!“

Linda se poděkovala a kývla na přítomné muže, aby pak saloon opustila.

+ + + + +

Bandité jeli přímo k hranici, přičemž tempo přizpůsobovali terénu. V jedné linii za sebou jeli jednou krokem, podruhé zase klusem. Už po několika mílích Farlainea bolel krk. Jelikož musel neustále vyrovnávat pohyby koně, přičemž jej mohl vést jen tlakem stehen, drhlo mu hranaté dřevo, ke kterému měl přivázané ruce, kůži na krku.

Krajina se rychle měnila. Cesta vedla hustými lesy, kopci i širými rovinami. Jim začal chápat, proč se o této bandě ví tak málo. V každém městě sice visely zatykače na Jorgeho Maya, ty však byly zavádějící.

Byl hledán jako poslední přeživší člen Shaneovy bandy. Na jeho hlavu byla vypsána odměna tří tisíc dolarů, ale jeho popis na zatykačích a plakátech odpovídal jeho podobě před třemi měsíci, kdy ještě nosil plnovous.

Farlaine ho v saloonu tak rychle poznal jenom proto, že sám kdysi Shaneovu bandu pronásledoval. V minulých dvou měsících došlo k několika přepadením bank a dostavníků, které provedly menší bandy, jež většinou měly svá doupata v Mexiku.

V Jimovi sílilo podezření, že se přitom jednalo o Jorgeho Maya a jeho lidi. Byl tenkrát Shaneovou pravou rukou. Nick Shane tehdy vyznával motto „jezdit spolu, udeřit rozděleně“. Přepadení vždycky provedla menší skupina banditů, zatímco jejich hlavní síla se skrývala někde poblíž.

Vypadalo to, že Jorge Mayo tuto taktiku převzal a dále zdokonalil. Vedl s sebou tři rezervní koně a čtyři koně s nákladem. Díky tomu měl zásoby na dlouhou dobu. Při přepadeních prováděných malými skupinami, byli muži zákona zmateni, protože se stále setkávali s novými tvářemi.

Jim Mexičana považoval za ještě nebezpečnějšího zločince, než byl Nick Shane. Ten často jednal pod vlivem emocí, zatímco Mayo vždy zůstával chladným. Nejlepším důkazem pro to byla skutečnost, že přes své úspěchy nikdy neztrácel ze zřetele svůj hlavní cíl – najít muže, který zabil jeho bratra. Nehrálo přitom roli, že mu nakonec pomohla náhoda.

Jim si nedělal iluze. Jeho smrt byla jasnou věcí. Věděl přitom i to, že půjde o pomalou, mučivou smrt. Proto se také rozhodl vsadit všechno na jednu kartu, když se mu naskytne sebemenší příležitost.

Po třech hodinách se dostali na dohled Alamo Hueco Mountains zalitých měsíčním svitem. Na čele jel bradatý Tonio následovaný čtyřmi Mexičany. Kousek za nimi se v sedle kolébal Jim Farlaine střežený Billem Griffithem a dalším Mexičanem.

Za Farlainem jela Isabella Monzonová. Jorge Mayo klusal jednou úplně vepředu vedle Tonia, podruhé vzadu s čtyřmi zbývajícími Mexičany, kteří vedli rezervní koně a zvířata s nákladem. Juan Bellaro a oba muži, kteří jeli hledat Lindu se zatím nevrátili.

Farlaine se modlil, aby jim unikla.

Jorge Mayo opět zrychlil a dostal se na čelo, kde si promluvil s Toniem. Kolona nyní zahnula doleva, k horám. Plochá, lehce zvlněná rovina před nimi byla zpestřena roztroušenými skupinami keřů. Tu a tam se zelenaly remízky. A pak bandité dorazili k rozeklaným horám v nichž se vinuly četné kaňony.

Zamířili k jednomu z nich. Tu boss bandy zvedl ruku a houf zastavil. Mayo přikázal ostatním, aby počkali, a pak s Toniem vjel do kaňonu.

Bill Griffith, který jel napravo od Farlainea, si vytáhl váček s tabákem a začal si balit cigaretu. Mexikán nalevo od Jim měl v ústech kousek žvýkacího tabáku. Farlaineovi bleskla hlavou myšlenka na útěk. Konečně, co mohl ztratit? Mayo byl posedlý pomstou a rychlá Farlaineova smrt by ho stěží uspokojila. Mohl to tedy aspoň zkusit.

Když Griffith škrtl sirkou a přiložil si ji k cigaretě, Jim se prudce otočil vlevo a trámem srazil banditu z koně.

Farlaine se pak obrátil opačným směrem a Mexičan v následujícím zlomku vteřiny letěl k zemi.

„Vpřed, koníčku!“ poručil Jim.

Valach pocítil tlak Jimových stehen a vyrazil cvalem vpřed. Mexičané byli v prvním okamžiku natolik překvapeni, že zůstali sedět jako přibití. Farlaine hnal koně skrze křoviska na úpatí skal. Teprve po chvíli uslyšel jekot pronásledovatelů.

Zpočátku měl štěstí. Jelikož se křoviny táhly až ke skále a bandité tak na něj neviděli, chtěl se dostat až ke skalní stěně. Doufal, že tam najde ústí nějakého kaňonu. Vycházel přitom z toho, že bandité jej budou hledat ve směru na Hachitu, ale ne tak blízko. Jenže pak se to stalo. Valach proběhl mezi kmeny dvou stromů, ale pro trám na Jimových zádech to bylo příliš úzké. Oba konce trámu vrazily do stromů a Jim byl prudced katapultován ze sedla.

Zůstal ležet. Jen dvacet yardů od něj projeli pronásledovatelé. Tu před ním zapraskaly větve. Jimovi se nejprve rozbušilo srdce, ale pak pocítil úlevu. Byl to jeho šedák. Přistoupil k němu, tiše zafrkal a olízl mu tvář.

„Statečný hoch,“ zamumlal Farlaine. Zvedl nohy a připravil se na otočku, pomocí které se chtěl posadit. Pak se zkroutil doprava, až se trám dotýkal země. Potřeboval několik minut na to, aby tento nemožný manévr provedl.

Když ho dokončil, byl celý zpocený. Kdesi před ním se ozývaly hlasy banditů. Museli již dorazit na volné prostranství, které se ve svitu měsíce dalo snadno přehlédnout. Jistě si tedy uvědomili, že neodjel pryč, ale že se skrývá někde poblíž.

Zřetelně poznával Mayův hlas. Zdálo se, že Mexičan zuří vzteky. Rozkázal prohledat každý keř, každou houštinu. Farlaine se prodíral chrastím následován svým věrným šedákem. S rukama přivázanýma k trámu to bylo neuvěřitelné utrpení.

Podle hlasů Jim soudil, že Mexičané se pomalu blíží. Tušil, že to všechno bylo zbytečné. Když se dostal ke skalní stěně, opřel se zády o ni a čekal. Tiše přitom hovořil na svého koně, aby jej uklidnil.

Doufal, že bandité si ho nevšimnou. Jestli ho minou i podruhé, mohl by v útěku pokračovat. Chtěl se držet skalní stěny, aby se dostal do nějakého kaňonu.

Tato naděje však splaskla jak bublina.

Náhle se totiž mezi stromy objevila světla – hořící louče. Jorge Mayo zkrátka myslel na všechno. To, jak byl sebejistý, dokazovala skutečnost, že Jimu Farlaineovi nechal dokonce revolverový opasek s oběma remingtony. Jim se k nim totiž v žádném případě nemohl dostat. Připadalo mu, že Mayo se mu vysmívá. Jim se cítil dokonale bezmocný. Mayo mu na druhou stranu vzal jeho karabinu, kterou mohl uchopit pravou rukou. Bandita prostě a jednoduše věděl, co dělá.

Mexičané systematicky pročesávali houštiny a světla loučí se blížila. A pak ho dva muži odhalili, načež přivolali ostatní.

Jorge Mayo si svůj příjezd vychutnal.

Sesedl z koně, dal si ruce v bok a s úsměvem přikývl.

„Jsi ďábelský chlapík, Farlaine,“ uznale podotkl. „Utíkat ukřižovaný, to dokážeš jedině ty. Chtěls zmizet v některém z těch kaňonů, co? Jen tak dál, hombre. To jenom dělá celou tu věc zábavnější. Líbí se mi to.“ Náhle se zašklebil a zavrtěl hlavou. „Ale co teď s Griffithem, hombre? Je to můj amigo, víš? Pěkněs ho namíchl. Budu muset dávat pozor, aby tě neoddělal. A jestli Luise zadržím, tak ani nebude moct skřípat zuby, protože ty tu někde leží v trávě.“ Opět zavrtěl hlavou a dodal: „Bojím se, hombre, že tě teď čekají těžké časy.“

Chytil pak svého koně za uzdu a odvedl jej pryč. Farlaine musel jít pěšky. O jeho valacha se postaral jeden z banditů. U ústí kaňonu, v němž předtím zmizel Mayo s Toniem, čekal zbytek bandy.

Jeden Mexičan – Luis – seděl na balvanu a se sténáním si tiskl šátek ke rtům. Bill Griffith se opíral o skalní stěnu. Isabella Monzonová mu právě roztírala na rtech mast.

Když spatřil Farlainea, odstrčil ji, přikročil k němu a udeřil jej.

Jim zavrávoral. Pokoušely se o něj mdloby. Když mu desperát zasadil další ránu, zmobilizoval maršál své poslední síly, prudce se obrátil a zasáhl Griffithe trámem do hlavy. Bandita se skácel k zemi. Jim již nevnímal pobavený smích Jorgeho Maya, který se plácal do stehen.

Sesunul se vedle Griffithe do trávy a ztratil vědomí.

+ + + + +

Tou dobou se Roy Bardette a Linda Ecklandová blížili k předhůří Alamo Hueco Mountains. Ačkoli Hachitu opustili hodinu po banditech, jejich náskok výrazně zkrátili, aniž by to ovšem věděli.

Bylo to dáno tím, že Bardette se okamžitě vydal přímo k horám, zatímco Mayo jel několik mil paralelně s nimi a teprve později zamířil k nim.

Pro Bardettea byl život partií pokera. Tak jako u karetního stolu i v jednání s lidmi vždy promyslel všechny varianty, než vyložil karty na stůl. V tomto případě se pokoušel vžít do situace Jorgeho Maya.

Z Hachity to k hranici bylo sotva padesát mil. Nevěřil, že by tam jel rovnou. Předpokládal, že už kvůli oné ženě budou odpočívat. A k tomu byly ideální hory, neboť odtud se mu skýtal dobrý výhled na rovinu.

Oba pronásledovatelé jeli těsně vedle sebe. Majitel stáje půjčil Bardetteovi jednu klisnu plemene morgan a jednoho koně, jenž měl nést zásoby.

Bardette dal Lindě vlněný kabát, aby nemusela jet v té takřka průhledné blůze. Během cesty mezi sebou prohodili jen pár slov. Bardette se nechoval vysloveně nepřátelsky, ale přesto byl chladný a rezervovaný.

Linda měla na jazyku tisíce otázek, ale nechtěla jej provokovat. Vzpomínka na to, jak podrážděně reagoval na její polibek, byla příliš čerstvá. Přijeli až k horám, kde Bardette zkontroloval ústí několika kaňonů.

Na jednom místě objevil roklinu, která byla velmi úzká a navíc také zahrazená napadaným kamením. Bardette sesedl a začal slézat hromadu suti. O chvíli později se vrátil.

„Můžete slézt z koně, madam! Přenocujeme tady.“

Pomohl jí z koně a řekl: „Vezměte pinta za uzdu.“ Potom se chopil uzdy kobyly.

Za hromadou suti se nerozkládal kaňon, ale skalní kotel obklopený vysokými skalami. Zavedli koně do jednoho skalního výklenku a Bardette se vrátil pro koně se zásobami.

„Uvelebte se u skály,“ řekl Lindě, když jej přivedl, načež všechny koně odsedlal. Potom jim pod tlamy zavěsil pytle s pící.

Lindě hodil deky, které jí v saloonu nechal přinést Mayo. Chtěla je rozprostřít na zem, ale Bardette zavrtěl hlavou.

„Nechejte toho,“ poznamenal. „Vezmeme si mou deku. Pořádně se na noc oblečte. Noci jsou tu hodně chladné.“

Přišel až k úpatí skály a rozprostřel tam svou deku. Linda si z cestovní tašky vytáhla poncho a oblékla si je. Pak si sedla na kraj deky a přehodila si druhou přikrývku přes kolena. „Mám hlad,“ hlesla. „Naposledy jsem jedla ještě v El Pasu.“

Hráč vytáhl z batohu plátěný pytel a posadil se vedle ní. „Bohužel se musíme spokojit jen se studenou stravou,“ řekl. „Rozdělat oheň by bylo příliš riskantní.

Rozvázal pytel a vytáhl odtud věci, které mu zabalil Rob Thomson. Jednalo se o chleba, tvrdý salám, sýr a suchary. Bylo tam i pár kousků jablkového koláče.

„Slanina je k fazolím,“ poznamenal. „Zítra si snad budeme moct uvařit kávu.“ Nato jí podal jednu ze dvou lahví s vodou.

Později ty věci dal zpátky do pytle, schoval je do batohu a sňal koním vaky s pící. Z malého kanystru nalil do hrnce vodu a dal koním, jednomu po druhém, napít.

Pak se posadil a vytáhl si doutník.

„Dáte si i vy?“

Linda zavrtěla hlavou. „Díky, nekouřím. Smím se vás na něco zeptat, pane Bardette?“

„Jistě,“ odvětil. „Můžete mi říkat Roy, madam.“

„Jen když vy mi nebudete říkat madam! V El Pasu jsem úplně obyčejná tanečnice.“

„O.K., tak se tedy ptejte, Lindo.“

„Proč jsme se tu zastavili? Co když bandu definitivně ztratíme? Nebo snad umíte číst stopy?“

Hráč se pobaveně zasmál. „Umím číst v kartách, ale o čtení stop nevím naprosto nic. Proto tady také táboříme. Za denního světla se cítím jistěji.“

„Tomu nerozumím,“ řekla a zamračila se. „Jak potom víte, že se držíme správného směru?“

„Jen pomalu,“ podotkl. „Nikdy jsem netvrdil, že to vím. Ale mám čich na peníze. Cítím je na míle. A můj instinkt mi říká, že jsou na cestě k hranici. Myslím, že jsou schovaní někde v těch zatracených horách a pozorují okolí. Chtějí vědět, jestli je maršál Cox pronásleduje.“

„Ale to je jenom vaše domněnka,“ obořila se na něj.

„Mohla byste mluvit trochu tišeji, Lindo?“ zavrčel. „Ozvěna je možná slyšet až na druhém konce hor. Důvěřujte v mé štěstí. Jsem dobrý hráč.“

„To jste si teda vytáhl pěkné karty,“ zasyčela a rozplakala se.

„Pane Bože,“ povzdechl si. „S vámi jsem to vyhrál. Víte přece, že to nemůžu slyšet. Dělá se mi zle, když slyším ženský pláč.“

„A nevinný polibek z radosti vás rozčílí,“ zavzlykala. „Nebo jste si myslel, že se vám chci pověsit na krk? Já miluju Far… och! Já vás nenávidím!“

Podal jí jeho kapesník a poznamenal: „Nechejte si ho. Ušetří mi to spoustu námahy.“

Roy si zapálil doutník. Linda se po několika minutách uklidnila.

„Smím se vás na něco zeptat?“ otázal se.

Mlčky přikývla.

„Vy a on, jak vám to vlastně klape? Myslím, když máte džob v El Pasu. Znám Farlainea z vyprávění. Slyšel jsem o něm v Texasu, Arizoně i Coloradu. Má to být federální maršál. To znamená, že to je pistolník, který prodává svůj kolt. Co dělá doopravdy?“

„Hvězdu federálního maršála nosí na veřejnosti jen zřídka, protože bez ní je při odchytávání zločinců úspěšnější,“ odpověděla. Zajíkavým hlasem mu pak vyprávěla, jak se s Farlainem seznámila. Přiznala mu, že jejich láska nemá šanci, protože Farlaine by nikdy nepřistoupil na pevný vztah. Řekla mu i o své touze otevřít si jednoho dne svůj vlastní saloon v New Orleans.

„To teda máte co dělat,“ poznamenal. „A široko daleko není žádný muž, který by vás mohl z toho dilematu vysvobodit?“

„Možná někdy později,“ vzlykla. „Ale teď…“

„Jak to chcete vydržet? Chtěl jsem tím říct, že jste ještě mladá žena.

Krásná a inteligentní. Co děláte, když zatoužíte po něze? Položíte si jeho telegramy pod polštář?“

Hořce se usmála. „V jistém smyslu ano, Royi. A co vy? Jste typ, na který ženy letí. V tom se já vyznám. Možná někde žije žena, která by s vámi udržovala takový vztah jako já s Farlainem.“

Bardette pokrčil rameny. „Kdo ví? Nikdy jsem nad tím nepřemýšlel. I já si chci později otevřít saloon, ale v San Franciscu. Už dvakrát jsem měl našetřených dost peněz a dokonce jsem už měl kapse lístek do Frisca, ale pak…“

„Ještě jednu partii pokeru a bylo po snu, že?“

„Mohla byste se živit jako jasnovědkyně,“ zasmál se. „Zkuste usnout. Já…“

Položil jí dlaň na rty a vstal. Přikradl se k výjezdu z kotle. Nyní již jasně slyšel blížící se dusot kopyt. Bardette se přitiskl do stínu jednoho skaliska a pohlédl na suťové pole.

Jezdci projeli tak těsně kolem něj, že Bardette jednoho z nich poznal. Byl to Juan Bellaro. Když dusot utichl, Roy se zvedl a vrátil se k Lindě.

„Bellaro a dva muži,“ podotkl s uspokojením v hlase. „To znamená, že tábor není tak daleko. Jo, můj nos mě nikdy nezklame.“

Sedl si k ní a dodal: „Za hodinu bude světlo. Měli bysme se aspoň trochu vyspat.“

„Proč se nevydáme za nimi?“ namítla rozrušená Linda. „To je přece ta nejlepší příležitost, Royi.“

„To by bylo příliš nebezpečné,“ odvětil. „Za každým keřem může číhat střelec. Víte přece, co vám hrozí, když nás čapnou. Nemějte obavy, zůstaneme jim v patách. A teď buďte hodná a lehněte si.“

Když jej poslechla, vzal deku a přikryl ji.

„Ještě jednu otázku, Royi. Proč jste v saloonu reagoval tak podrážděně, když jsem…“

„Vy s tím nikdy nepřestanete, že?“ povzdechl si se stopou hněvu v hlase. „Nu dobrá, budu k vám upřímný. Jsem muž a dobře vím, co to se mnou udělá, když mám před sebou obzvlášť atraktivní ženu. Nejdřív jsem nemohl odtrhnout zrak od té Mexičanky. Je to vražedkyně, to musíte přiznat. A pak dovnitř vtáhli vás. To bylo to samé. Bohužel jsem vám nemohl pomoci, protože jsem sám byl v pěkné bryndě. Když vám strhli šaty z těla, tak jsem se zachoval jako gentleman a sklopil jsem oči. Jenže pak se ve mně probudil muž – muž, který dokáže být zvířetem. A vy jste tam stála nahá – ve vší své kráse, sladká jak marcipán, jen si kousnout. Jo, prostě jsem se na váš musel podívat, nemohl jsem tomu odolat. Když jste mě pak políbila, zažehnula jste ve mně vášeň. Ale byl tu ještě Farlaine, který si podle mě na vás dělá nárok. Vypadl jsem z role a už jsem k vám nedokázal být přátelský. Nemůžeme si dovolit problémy dítě, protože oba balancujeme na tenkém laně. Na to člověk potřebuje dobré nervy a moje jsou už tak dost napjaté, když tak s vámi leží na stejné dece a musím se chovat jako mrtvola. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Mlčela.

„Proč jste mi neodpověděla?“ vztekle zavrčel.

„Raději moc nekřičte, Royi,“ zvolala na něj. „Myslete na ozvěnu. Kromě toho je pro mě těžké mluvit s někým, kdo se chová jako mrtvola.“

Zasténal a klesl na deku. „Pane Bože!“

+ + + + +

Jim Farlaine znovu přišel k sobě až po několika minutách, jelikož ještě stále seděl na tom samém místě. Seděl. Když ho dva bandité zvedli na nohy, uvědomil si, že ho odvázali od trámku. Pohlédl na své svázané ruce.

„Adelante, gringo!“ zvolal jeden z mužů a strčil do něj.

Vrávoravě kráčel k ústí nevelkého kaňonu. Písčitá půda byla porostlá keříky, nad kterým se zvedaly dlouhé Ocotilla.

Farlaine se musel posadit zády ke skále. Jeden Mexičan si sedl o dva kroky dál. Koně byli odvedeni k protilehké skalní stěně, kde je bandité odsedlali. Na jednom místě bylá strmá skalní stěna prolomena korytem.

Mexičané se posadili a Isabella jim rozdala biskvity a sušené maso.

Když chtěla dát i Jimovi, Jorge Mayo jí v tom zabránil.

„Nechej toho, Iso! Po tom výprasku by to stejně jenom vyzvracel.“ Rozesmál se a dodal: „Určitě nemá chuť.“

„Měl by se ale napít vody,“ namítla Mexičanka. „Nechceš přece, aby zhebl už teď,ne?“

„Co se na to dá říct?“ usmál se Mayo. „Myslí i za mě, moje malá querida. Tak jdi, Iso.“

Žena si vzala láhev s vodou a přinesla ji Farlaineovi. Než mu dala napít, navlhčila si kapesník a opatrně mu otřela krev ze rtů a z brady. Potom mu láhev přiložila ke rtům.

Voda byla chladná a Jimovi udělala dobře. Jeho strážce vstal a šel si pro svou porci. Tonio, který byl podle všeho Mayovou pravou rukou, jej poslal nahoru na plošinu. Měl odtud pozorovat okolí.

„Gracias! To stačí,“ prohodil Jim k dívce.

Zašpuntovala láhev a odložila ji. Pak mu poraněná místa potřela hojivou mastí. „Milujete tu ženu, která nám utekla v Hachitě?“

Ta otázka Jima tak překvapila, že na Isabellu udiveně pohlédl. „Copak to je ještě důležité?“

„Pro něj ne,“ odpověděla. Mínila tím Maya. „Teď už ne, když tu není.“

„Pojď sem, Iso!“ nevrle zvolal Mayo.

„Milujete ji?“ zopakovala Mexičanka svou otázku.

„Je to přítelkyně, kterou mám moc rád,“ odvětil Farlaine, „a to, že vám unikla, mě potěšilo.“

Vstala a sykla: „Mě také. Je na tom stejně jako já. A ty jsi stejný jako on. Vždycky si berete víc, než dáváte. Hombres!“

Poslední slovo vyřkla s nezakrývaným pohrdáním v hlase. Pak přišla k Jorgemu Mayovi a posadila se vedle něho.

Jim za ní zamyšleně hleděl. Cítila snad k vůdci banditů i něco jiného než lásku? Vzpomněl si, že, když v saloonu ponižoval Lindu, pohlédla jinam. Bylo jí to trapné?

Tomu nezapadalo do obrazu chladnokrevné milenky bandity, který si o ní vytvořil v Hachitě. S jakou odvahou tam sesbírala zbraně místních mužů. A pak ten falešný smutek nad údajnou smrtí jejího otce! S takovým herectvím by se mohla prosadit na kterékoli scéně. Nebyl z ní vůbec chytrý.

Náhle byl ze svého rozjímání vyrušen. V ústí kaňonu, kde též stál strážce, se něco dělo. Dorazil tam Juan Bellaro se dvěma svými druhy. Sesedli z koní, jejichž kůže se leskla potem a jímž kapaly sliny od huby. Zatímco jim několik mužů odsedlávalo koně, přišel Bellaro k Mayovi a řekl mu o průběhu pronásledování.

Jeli podél kolejí až do poloviny vzdálenosti mezi Hachitou a Hermanas, jelikož Juan předpokládal, že Linda bude chtít přivolat pomoc ze sousedního města. Když však její stopy nenašli, po hodině jízdy se obrátili.

Jorge Mayo jej poslouchal s lhostejným výrazem ve tváři. Pak svým lidem přikázal, aby si lehli. „Dál pojedeme až v poledne,“ řekl. „V té době už budeme vědět, jestli nás pronásledují maršálovi muži nebo ne. Luisi, ty se posaď k Farlaineovi. A teď už běžte spát.“

Lehl si na přikrývku a posunul si sombrero do čela. K Farlaineovi přišel Luis. Držel v ruce pušku. Byl to ten Mexičan, kterého Jim omráčil trámem. Na přivítanou Farlainea kopl do hlavy. „Budeš pěkně tiše, ty odporný gringo,“ zaklel.

Jima nakopnuté ucho pekelně bolelo. Jakoby z velké dálky slyšel Mayův hlas.

„Dej od něj ruce pryč, Luisi,“ zavrčel a znovu si posadil sombrero na tvář.

„Si, jefe,“ špitl Luis.

Farlaine se se zavřenýma očima opíral o skálu. Myslel jen na jediné

– na útěk!

Byl si přitom téměř jist, že druhou šanci již nedostane. Chování Jorgeho Maya bylo jednoznačné. Ten chlapík věděl velice dobře, že Griffith a Luis Jima nenávidí. Mayo jim to nijak nerozmlouval, popouštěl jim uzdu a dával jenom pozor na to, aby mu jeho zajatce neodkráglovali. To chtěl udělat sám.

Musím utéct! říkal si Jim. Bylo mu jasné, že se musí pokusit využít první příležitost, která se mu naskytne. Nemohl si dovolit čekat – bandité by totiž po čase mohli zlomit jeho vůli k odporu.

Při těchto myšlenkách začal klimbat. Šeřilo se.

+ + + + +

Jim po nějaké době usnul.

Když do něj kdosi vrazil, vyděsil se.

Stáli před ním Isabella a jeden Mexičan. Venku již panovalo světlo. Mexičan mu uvolnil pouta na rukou a posadil se jen pár kroků od Farlainea na kámen. Isabella mu přinesla suchary a plechový hrnek s kávou. Beze slova odešla a sedla si k Mayovi.

Pití bylo pro Jima hotovým utrpením. Kvůli tomu, že jej bolely rozbité rty, si jen párkrát usrkl. A přece i to jej probralo. Chroustaje suchary pozoroval Mexičany, kteří taktéž snídali.

Jeho pohled náhodou sklouzl ke koním. Trhl sebou. Už v Hachitě si všiml, že jeden z koní nese na hřbetě něco neforemného, zabaleného v dece. Marně si lámal hlavu nad tím, co by to mohlo být.

Teď už to věděl. Přikrývka byla na jednom konci poodstrčená a on tak mohl vidět deset hlavní rotačního kulometu Gatling Gun. Tento kulomet měl obrovský bubínek, který se musel točit klikou. Kadence výstřelů závisela na šikovnosti muže, který točil klikou, a dosahovala od 400 až po 1000 výstřelů za minutu.

Farlaine pohlédla na Jorgeho Maya. Jak se k takové nebezpečné zbrani jenom mohl dostat? Teď už chápal, proč banda nespěchala přes hranice.

Jestli měli dostatek nábojů, mohli s tímto rotačním kulometem snadno zlikvidovat i tři oddíly pronásledovatelů.

Jorge Mayo by strčil svého bývalého bosse Nicka Shanea do kapsy. Po celé jihozápadní hranici se tenkrát nenašel tak nebezpečný bandita. Ačkoli měl Jim hlad, pohled na Gatling mu vzal chuť do jídla.

Jenže mělo to být ještě horší.

Na okraji plošiny se objevil hlídkující muž a zamával. Vousatý Tonio vyskočil a začal lézt nahoru. Posléze oba muži zmizeli Jimovi z očí. O několik minut později se Tonio vrátil. Měl naspěch. Rázoval si to rovnou k Mayovi. Hovořil s ním tiše, takže Jim mu nerozuměl ani slovo.

Pak Tonio kývl na dva bandity a vydal se s nimi k ústí kaňonu. Jorge Mayo vstal a vykročil k Jimovi. Také Isabella se zvedl. Farlaine jí v její tváři četl rozpaky.

Jorge Mayo se zastavil až těsně před ním.

Zašklebil se a řekl: „Hezký den. Plný slunce a překvapení. Lidi z Hachity jsem asi podcenil. Považoval jsem je za zbabělce, ale asi to tak úplně nebude pravda. Myslím, že dneska si zahrajeme partičku pokera.“

Jim na něj nechápavě pohlédl. Ta poznámka se mohla týkat jenom muže, který hrál v saloonu poker. Toho člověka vůbec neznal. V Hachitě ho spatřil poprvé v životě. Co mohl někdo takový dělat právě tady?

Před kaňonem třeskla salva výstřelů, načež se rozhostilo nervy drásající ticho. Zraky všech byly upřeny k ústí kaňonu, kde se náhle objevil Mexičan vedoucí za sebou tři koně. Jednu černou kobylu plemene morgan, koně s nákladem – a Tuscarorova nádherného pinta.

Jim se již dříve divil, že si Mayo indiánovo krásné zvíře nepřivlastnil. Nyní byla tato otázka zodpovězena. Za Mexikánem jel Roy Bardette, zezadu hlídaný dalším banditou, který na něj mířil koltem.

Ale to nejhorší Jima ještě čekalo.

Za Bardettem a jeho strážcem před sebou Tonio hnal Lindu. Byla bledá jako stěna a ve velkém ovčím kožichu vypadala jako hromádka neštěstí.

Pro Farlainea to byl obrovský šok. Když se jejich pohledy střetly, vhrkly Lindě slzy do očí. Přesto se na něj bázlivě usmála.

Cítil, jak se mu stahuje hrdlo a pohlédl stranou. Jeho pohled ulpěl na Isabelle Monzonové, v jejíchž očích četl nevýslovné pohrdání. Náhle její otázka, zda miluje Lindu, a poznámka, že všichni muži jsou stejní, dostávaly smysl. Věděl o Lindině lásce, kterou mu při každém setkání projevovala. Ale odkud to mohla vědět ta Mexičanka?

„Bienvenida, seňorita,“ pozdravil Lindu Jorge Mayo, uklonil se a smekl sombrero. „Jsem nadšen, že vás opět potkávám. Ten kožich je ale nemožný. Iso, buď tak laskavá a půjč seňoritě některou ze tvých nádherných vest. Nemůže tu přece chodit jako nějaký vagabunde Pojďte, seňorito Lindo. Vysvlečte si tu věc. Mě se ten kožich bude hodit víc.“

Linda pohlédla na Roye Bardettea a zrudla.

„Nechejte jí ten kožich, Mayo,“ řekl hráč. „Je prochladlá a v něm se aspoň zahřeje.“

„Ty drž hubu!“ vykřikl na něj Mexičan. „Co tu chceš? Ty jsi také amigo toho Farlainea, že?“

Bardette pokrčil rameny. „Vlastně ho vůbec neznám. Jsem tady proto, že jste mi vzal všechny mé peníze. Osmnáct tisíc dolarů, seňore. Co si bez nich počnu?“

Mayo se hlučně rozesmál. „Slyšeli jste, hombres? Ptá se mě, co si má počít. Není to vtipálek? Hahaha…“ Vůdce banditů se potom smál, až se za břicho popadal.

„Poslouchejte, seňore,“ řekl Bardette a zvedl ruce. „Myslel jsem, že mi aspoň dáte šanci vyhrát zpátky nejméně tisíc dolarů, abych měl s čím hrát.“

Mayo prskal smíchy: „Tak vy chcete hrát o tisíc dolarů? To je trochu moc, nemyslíte?!“ Obrátil se na své muže a dodal: „Tak my jsme tak laskaví a nenapumpujeme do něho olovo, jenom mu vezmeme jeho prachy, a on nasedne na koně a vydá se za námi, aby si se mnou zahrál!“ Mayo se plácal do stehen. „To je dobré, to je opravdu dobré! To se mi líbí, amigo! Možná tomu nebudeš věřit, ale já s tím souhlasím. Jenže ty přece nic nemáš, ty všivý gringo. Co chceš vsadit proti mému tisíci dolarů?“

„Ji!“ odpověděl Bardette a ukázal na Lindu. „Nebo snad za to nestojí? Viděli jste ji v saloonu. Ta malá puta má cenu zlata.“

Farlaine vyskočil, zatnul pěsti a chtěl Bardettea chytit za límec, ale Mayo mu nastavil nohu a Jim upadl. Hráč odstoupil.

„Pryč s ním!“ rozhodl Mayo.

Dva muži Farlainea zvedli a přivlekli ho ke skalní stěně. Tam jej hodili na zem. Mayo si promnul bradu a usmál se.

„Máš odvahu, amigo. Já o ni vlastně ani nemusím hrát, ale budiž. Máš štěstí. Zaimponovals mi a tvůj návrh se mi líbí. Přesvědčil jsi mě, že s Farlainem nemáš nic společného. Bude velice zábavné hrát o jeho queridu, když se na to bude muset dívat. Budu o tom přemýšlet. Svažte mu ruce.“

Jeden Mexičan přinesl kousek provazu a svázal Bardetteovi ruce. Mayo k sobě přivolal Isabellu, která držela v ruce pestře vyšívanou vestu. Pak ukázal na Lindu.

„Dělej! Svleč jí ten kožich!“

Rozechvělá dívka provedla jeho příkaz. Mexičané, kteří neměli tušení, co tím Mayo sleduje, udiveně pohlédli na její průhlednou blůzu. Její ňadra byla vidět zcela zřetelně, jako by byla nahá.

Farlaine zasténal a zavřel oči.

Díky tomu mu unikl Mayův pohled, nikoli však Isabelle. Mexičanka znala Maya příliš dobře. Podle plaménků v jeho očích poznala, že jej Linda vzrušila. Bandité se marně těšili na to, že o ni budou moct hrát.

Jorge Mayo ji chtěl sám.

A ani si ji nemusel vzít násilím.

Vždyť měl v rukou Farlainea. Mohl ho mučit a podrobovat ho krutému mučení. Zachránit ho před tím (alespoň na čas) mohla jedině Linda tím, že by se Mayovi vydala napospas.

Isabella už jí jednou zachránila život. Věděla, že Jorge Mayo se k ní vrátí, teprve až ukojí svou touhu po Lindě.

Mayo se obrátil na Tonia.

„Běž na plošinu a přiveď Pepeho. Vyrážíme!“

+ + + + +

Kolem poledne přijel do Hachity vlak z El Pasa. Muži, kteří pracovali na opravě telegrafního vedení, se zarazili a pohlédli na jediného cestujícího, který na nádraží vystoupil.

Vypadal pozoruhodně. Když se šoural k dobytčímu vagonu, aby tam přihlížel vykládání svých dvou koní, působil skoro jako člověk z jiné doby. Byl vysoký a vychrtlý a ve svém jelenicovém oděvu s třásněmi a mokasínách připomínal jednoho z oněch legendárních zálesáků, kteří putovali divočinou a lovili kožešiny pro Hudson Bay Company.

Okraj pomačkaného, značně zdeformovaného a za ta léta ztvrdlého klobouku měl zvednutý. Snad s ním mohl i louskat ořechy. Jeho hubené tváři vévodil mohutný knír, jehož konce mu visely až po bradu. Byl ozbrojen prastarým revolverem Smith & Wesson.

Oba jeho koně byli osedlaní a nesli sedlové kapsy. Sedlové pouzdro grulla bylo prázdné, zatímco hnědý mustang nesl sharpsku, s níž dobrý střelec mohl trefit i na dva tisíce yardů. Takových střelců však na Západě žilo jen pár.

Tomu, že k nim patří i tento vyzáblý chlapík, by nikdo z přihlížejících mužů nevěřil. Když se onen hubeňour vyšvihl do sedla mustanga, vzal uzdu grulla a krokem odjel pryč, místní se rozesmáli.

Na toho muže byl skutečně komický pohled. Jeho dlouhé nohy mu visely téměř až k zemi. Vypadal jako don Quijote, rytíř smutné postavy. Cizinec se nad tím posměchem jen pousmál. Byl zvyklý na to, že se mu lidé smějí. Bylo však i mnoho jiných, ke kterým patřili především indiáni a dezertéři z armády, které smích přešel, když jen slyšeli jeho jméno.

Také v ulicích Hachity se stal středem pozornosti. Před maršálovou úřadovnou sesedl a přivázal koně k zábradlí. Dveře úřadovny však byly zavřené. Obrátil se proto na malého chlapce, který postával na chodníku a hleděl na něj s otevřenými ústy.

„Hej, hochu! Neviděls někde městského maršála?“otázal se ho svým hlubokým hlasem.

„Je na hřbitově, pane. Pohřbívají tam toho indiána.“

Cizincovy modré oči se chladně zaleskly. „Znáš jeho jméno?“ „Ne, pane,“ odvětil kluk. „Můžu se vás na něco zeptat?“ „Jen do toho,“ pobídl ho muž. „Vy jste Buffalo Bill?“ Když cizinec s úsměvem zavrtěl hlavou, všiml si zklamání v očích toho chlapce. Pohladil jej po vlasech a vtiskl mu do dlaně deseticentovou minci. Hoch poděkoval a zmizel v protějším obchodě.

Cizinec si ubalil cigaretu a zapálil si. Pak se posadil na okraj chodníku a čekal. Po deseti minutách spatřil muže zákona. Vstal.

Maršál Cox se představil a zeptal se ho, co pro něj může udělat.

„Hledám dva muže, maršále. Jinak, jmenuju se Nathan Pye a jsem armádní zvěd z Fort Bliss. Chtěli jsme se tu setkat. Jeden se jmenuje Farlaine a druhý Tuscarora.“ „Jste jejich přítel?“ vyzvídal Cox. „Jsem přítelem jednoho z nich,“ odtušil Pye. „Pojďte se mnou, pane Pye!“ Maršál otevřel dveře. Nathan Pye ho následoval do kanceláře, kde si sdělal klobouk. Posadili se. Cox vytáhl láhev a dvě skleničky a nalil jim. Přiťukli si a napili se. Pak maršál na svého návštěvníka vážně pohlédl.

„Mám pro vás špatné zprávy,“ řekl. „Indián byl včera večer zastřelen v saloonu. Zrovna jdu z jeho pohřbu. Snad ale bude lepší, když vám o všem řeknu popořádku…“

Nathan Pye jej poslouchal s ledovým klidem. Cox mu o všem povyprávěl v chronologickém sledu. Začal příjezdem údajných rurales a skončil odjezdem banditů a posléze i Lindy Ecklandové a Roye Bardettea, kteří se je vydali pronásledovat.

„Smím?“ otázal se Pye a ukázal na láhev.

Když Cox přikývl, nalil si zvěd skleničku a napil se.

„To jsou pro mě Jobovy zvěsti. Horší už to být nemůže, maršále,“ poznamenal. „Chtěli jsme se tu setkat. Farlaine mi chtěl představit Tuscaroru. Měl jsem Utu podporovat při pozorování indiánských hord. Farlainea znám, protože jsem s ním několikrát spolupracoval.“ Cox přikývl.

„Ten Mayo musí být totální ničema,“ dodal Pye. „Vypadá to, že má s Farlainem nějaký nevyrovnaný účet. Můj přítel je v pěkné bryndě. Víc mě ale momentálně trápí osud té dívky. Ten Bardette musí být nějaký pomatenec.“

„Tu mladou ženu chápu ještě méně,“ řekl maršál a zavrtěl hlavou. „Po tom všem, co jí ten bandita udělal v saloonu a čím jí hrozil, se jí podařilo uprchnout. A teď se dobrovolně přidá k tomu hráči. Tomu prostě nerozumím, Pye. Myslím, že bych ten ztřeštěný plán spíš vymluvil Bardetteovi než slečně Ecklandové.“

Zvěd se chladně usmál. „Láska už mnoho žen přiměla ke ztřeštěným kouskům, maršále.“

Dopil svou sklenici a vstal.

„Co chcete dělat?“otázal se Cox.

„Před dveřmi vaší úřadovny se mě jeden malý chlapec zeptal, jestli nejsem Buffalo Bill,“ poznamenal zvěd a zazubil se. „Byl hodně zklamaný, když zjistil, že to není pravda. Budu se snažit se jeho idolu přiblížit. Mám dva koně a budu jezdit krajinou jako kdysi Cody u Pony expresu. Snad Bardettea a slečnu Ecklandovou zastihnu dřív, než se dostanou do potíží. A pak se budu muset postarat o Farlainea. Patří k několika málo lidem, kvůli kterým bych šel i do pekla. Doufám, že už není pozdě. Sbohem, maršále.“

Stiskl Coxovi pravici, nasadil si klobouk na hlavu a odešel ven. Městský maršál jej následoval. Zůstal stát na chodníku a přihlížel, jak odjíždí.

Byl to osamělý rytíř bez bázně a hany.

+ + + + +

Bandité si dávali na čas.

To bylo způsobeno jednak terénem, jednak nákladem, který museli vézt. Nejtěžší to měl kůň, který na hřbetě nesl rotační kulomet Gatling. Tempo pochodu se muselo přizpůsobovat jemu. K tomu navíc přistupoval i fakt, že Jorge Mayo věděl, že před hranicí ho už žádní pronásledovatelé nedostihnou.

Zatímco Farlaineovi a Bardetteovi nechal svázat ruce, u Lindy to neučinil. Bandité, kteří jeli před zajatci, se na ni neustále otáčeli. Vyšívaná vesta jen velmi nedokonale zakrývala její ňadra. Zoufale se snažila pokaždé přes sebe přetáhnout cípy vesty, ale jelikož neuměla dobře jezdit, nakonec to vzdala. V jedné ruce držela uzdu, druhou se přidržovala sedlové hrušky.

„Proč ses připojila k tomu hlupákovi, Lindo?“ zeptal se jí zničený Farlaine. „Chtěl jsem utéct. Teď mě mají v hrsti.“

„Měla jsem o tebe hrozný strach,“ hlesla.

„Ale musela sis přece spočítat, že vás chytnou! A vědělas, co tě potom čeká. Jestli se mi Bardette dostane do rukou, tak ho uškrtím.“

„Možná bys ho neměl odsuzovat,“ namítla. „Když mě nabídl Mayovi jako sázku do pokeru, nejradši bych mu vyškrábala oči. Jenže pak jsem o tom začala uvažovat. Myslím, že to od něho byl jenom trik.“

„Trik? To není legrace, Lindo, tady jde o život.“

„Nezapomeň, že to je hráč,“ poznamenala. „Každopádně dosáhl toho, že se s ním Mayo baví skoro přátelsky. Vypadá to, že ho zajímají jenom peníze. Jeho lhostejnost k nám je pro něj výhodou.“

„To jsi slepá, Lindo?“ zavrčel na ni Jim. „Ten chlap jen zkouší zachránit si kůži. Ten bude klidně s úsměvem přihlížet, když tě bandité jeden po druhém znásilní.“

Linda zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím. Poslouchej!“

Pak mu povyprávěla o jeho reakci na polibek, který mu dala z vděčnosti, i o jejich nočním rozhovoru ve skalním kotli.

Farlaine na ni nevěřícně hleděl. „A tos mu spolkla? Chtěl tě jenom oklamat. Asi si sliboval horkou noc.“

„Hej, proč jsi tak rozčilený?“ otázala se ho Linda. „Připadá mi, že žárlíš.“

To bylo ono. Myšlenka na Bardettea Jima doháněla k zuřivosti.

„Rozhodně k tomu nejsem lhostejný,“ řekl přidušeným hlasem.“

Ta slova Lindu zahřála u srdce. „To mě těší,“ zamumlala. „Ale beztak nemáme žádnou šanci, že?“

Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. „Lindo, ty přece víš…“

„I tak,“ řekla klidným hlasem. „Určitě nejsem domýšlivá, Jime. Ale v El Pasu se kolem mě točilo tolik dobře vypadajících a zámožných mužů, že velice dobře vím, jaký vliv mám na muže. A proč by to tak nemohlo být i u Bardettea? Musím připustit, že je vyloženě atraktivní.“

„To skoro zní, jakoby ses do něho zabouchla. Je to hráč, Lindo!“

„Takové námitky už znám. Je to tvrdý chlapík, Farlaine. Vy dva jste si hodně podobní. Jen kvůli penězům se vydal pronásledovat tuto bandu. To už chce odvahu. Jistě, ty riskuješ ze šlechetnějších důvodů. Ale hráč nebo nehráč, je to chlap a líbí se mi. Víš, co k tobě cítím, ale chci jednou mít muže a dítě.“ Potom mu povyprávěla o Bardetteově úmyslu otevřít si saloon. „Proto o něho mám zájem. Jestli ke mně chová nějaké city, pak je to přesně ten muž, kterého potřebuju, abych se tě zbavila. Byl by to pro něho zatraceně těžký překážkový běh, protože po tobě nejsem lehce k mání. Dej mu šanci, ať ukáže, kdo vlastně je. Je to i moje šance, Farlaine.“

Potom začala tiše plakat. Jim si vzpomněl na Isabellina slova. Nedokázal odolat nutkání o tom Lindě říci. Pověděl jí o tom.

„Má pravdu, děvče,“ dodal. „Cítím se příliš svázaný se svým džobem na to, abych tě mohl udělat šťastnou. Vždycky jsem si od tebe jenom bral. Doufám, žes Bardettea odhadla správně. Byla by to pro nás tři jediná šance, jak se odtud dostat.“

„Díky,“ vzlykla, „ale výčitkami se netrap. Mohl sis vzít mnohem méně, než jsem ti byla připravená dát. Naše setkání byly ty nejkrásnější hodiny v mém životě.“

V tom okamžiku kolona zastavila. Jorge Mayo krátce hovořil s Toniem. Když pokračovali dál, zabočil bradatý Mexičan, který je vedl, na jihovýchod. Mayo počkal, až se něj ocitli Linda s Jimem.

„Vítejte v Mexiku!“ zvolal s úsměvem..

Zůstal tam stát a přidal se k Juanu Bellarovi, který jel na konci. Farlainea teprve nyní napadlo zeptat se Lindy, jak se jí podařilo utéct. Když se dozvěděl, že jí pomohla Isabella, užasl a nevydal ze sebe ani hlásku.

Okamžitě přitom pomyslel na to, že by tu Mexičanku mohl zahrnout do svých plánů na útěk. V případě naléhavé potřeby jí mohl pohrozit, že Jorgemu Mayovi řekne o tom, že pomohla Lindě k útěku. To sice bylo podlé, ale šlo o život, takže skrupule musely jít stranou. Stačilo pomyslet na Tuscaroru, aby umlčel svědomí. Chtěl však na Isabellu zatlačit jenom tehdy, když by si byl jist, že ji tím nedostane do smrtelného nebezpečí.

Podle postavení slunce musely být tři nebo čtyři hodiny, když vyjeli z lesa a uslyšeli zurčení řeky.

Přebrodili ji a vydali se na sever, směrem k hranici. Po jejich pravé ruce se tyčily strmé skalní stěny, v nichž zela ústí roklí a kaňonů.

Po nějaké době se dostali na nedozírnou, řídce porostlou planinu. Zde již byla řeka širší. Mohli urazit zhruba dvě míle, když dospěli k ústí dalšího kaňonu. Farlaine tušil, že dosáhli svého cíle, jelikož u ústí končilo pásmo křovin. Vedlejší skála se tyčila přímo z vody.

Na jejím vršku stála zchátralá chata. Přede dveřmi obrácenými k řece vedl z jakési dřevěné konstrukce dolů na mělčinu žebřík. Bylo zřejmé, že tam kdysi někdo hledal zlato.

Zabočili do ústí úzké rokliny, která se posléze rozšiřovala do obřího kaňonu, nad nímž se zvedaly bizarní skalní formace. Z hlavního kaňonu pak na všechny strany vedly postranní, menší kaňony.

Na velkém, keři a stromy obrostlém prostranství stálo deset mohutných srubů. Dva z nich měly jednu stranu otevřenou a očividně sloužily jako přístřešky pro koně.

Byl to ideální úkryt. Ze staré chaty nad ústím kaňonu bylo možné pohodlně přehlédnout břeh i rovinu na druhé straně řeky.

Jim Farlaine byl přesvědčen, že z tohoto labyrintu musí vést i cesta na jih. Jorge Mayo byl příliš mazaný na to, aby se usadil na místě, které se snadno mohlo stát pastí.

Jisté bylo, že široko daleko je pouze zde voda.

Mezi chatami sesedli z koní. Stálo zde šest lavic vyrobených z kmenů a prken.

Tonio rozdělil muže. Museli odsedlat koně a odnést náklad do jedné z chat. Jeden z banditů byl poslán do chaty za řekou. Na kraji tábora Farlaine spatřil hromadu kamení. Byly navršeny do tvaru jakéhosi podstavce a nahoře byla položena konstrukce z prken a trámů. Po chvilce již bylo jasné, k čemu ta mohyla sloužila. Dva Mexičané na ni totiž postavili rotační kulomet. Jeden z nich přinesl pás s náboji a zůstal sedět vedle kulometu.

Jorge Mayo pohlédl na Maya a Farlainea. „No, tak co na to říkáte, gringos?“ otázal se s úsměvem a posadil se na jednu z lavic. Pak ukázal rukou kolem dokola. „Tady se přece dá udržet, ne?“

Kývl na Isabellu, aby si s sebou vzala Lindu a uvařila večeři. Když ženy zmizely v jedné chatě, museli si Jim s Bardettem sednout naproti němu.

„Přemýšlel jsem o tvém návrhu, hráči,“ řekl Bardetteovi. „Stále se mi líbí, ale nejsem si úplně jistý. Ceníš si tu krásnou muchachu jako pravé zlato, amigo. Když jste nás pronásledovali, jeli jste celou noc?“

Bardette zavrtěl hlavou. „Nocovali jsme v jednom skalním kotli.“

Mayo přikývl a podle se usmál. „Vidíš, amigo. To jsem si myslel. Kdo mi zaručí, žes ji…“ Odmlčel se a udělal obscénní gesto. „Však ty víš. To by její cenu velmi snížilo, amigo.“

„Nic se nestalo, seňore Mayo,“ ujistil ho Bardette. „Dávám vám mé slovo. Vidíte, ta holka je tak zamilovaná do něho…,“ řekl, přičemž ukázal na Farlainea, „…že bych to mohl dokázat jenom násilím. Ale pak by se mnou dobrovolně nejela. Musel bych ji dlouho přesvědčovat a to by mě stálo příliš mnoho času.“

Farlaine zapomněl na všechna předsevzetí, rozmáchl se spoutanýma rukama a udeřil Bardettea do tváře. Hráč se skácel z lavice na zem. Když vstal, krvácel z nosu. Utřel si ho rukávem a vrhl na Jima mračný pohled.

„Za jiných okolností bych ti to spočítal,“ zavrčel.

„Raději si sedni ke mně, amigo,“ řekl Mayo s úsměvem. „Ten chlapík je nevypočitatelný. Možná vás ubytuju spolu, pak mu to budeš moct vrátit, hráči. Obávám se ale, že na něho nemáš. Na to znám toho psa příliš dobře.“

Jeho úsměv rázem zmizel a pevně sevřené rty a jiskry v očích jasně svědčily, na co teď myslí.

„Tonio! Přiveď tu putu!“ zvolal podrážděným hlasem.

Vousáč vyvedl Lindu ven. Měla ještě ruce od mouky. Mayo se na ni obořil a ukázal jí, aby si sedla vedle něj. Když viděla, v jaké je náladě, zhrozila se. Mayo pohlédl na Bardettea.

„Takže, abysme si rozuměli, hráči,“ chladně procedil mezi zuby. „Já mám tvoje peníze a ty mi do naší pokerové partie nabízíš tuto ženu. Chápeš přece, že se chci přesvědčit, že tvoje zbbží je čerstvé a nezkažené, he?“

Farlainea se zmocnil vztek. Linda sebou vyděšeně trhla.

Bardette s odpovědí váhal. Náhle působil velmi nervózně.

„Tak ty nic neříkáš, hráči?“ nedůvěřivě zasyčel Mayo. „Máš nějaké námitky?“

Bardette se zašklebil. „Námitky?“ zasmál se. „Proč bych měl mít námitky? Byl jsem jenom překvapený, seňore. Upřímně řečeno jsem nečekal, že můj návrh vezmete vážně. Koneckonců jsem ve vaší moci. Ale zdá se, že máte smysl pro humor. Jednoduše nenalézám slova, abych…“

„To by stačilo, hráči,“ řekl Mayo a mávl rukou. Opět se mu vrátila dobrá nálada. Vytáhl revolver a namířil na Farlainea.

„Svaž mu nohy, Pepe,“ přikázal jednomu z banditů.

Farlaine, že jakýkoli odpor by byl marný, poněvadž Tonio ho pozoroval s koltem v ruce. Pro Farlainea to bylo peklo. Také Linda tušila, že ji čeká další ponížení. Mexičané spoutali Jimovi nohy.

Jorge Mayo pohlédl na Lindu, načež jí dráždivě pomalu rozepnul vyšívanou vestu a odhalil jí rameno. Pohledy banditů se upřely na průhlednou blůzu.

Mayo chytil pravou rukou Lindu kolem boků a pomalu jí stoupal. Pak ji ještě přes blůzu poplácal po ňadrech. Měla zavřené oči, byla červená v obličeji a celá se chvěla.

Jako by toho nebylo dost, Mayo jí rozepnul nejvrchnější knoflík blůzy, odhalil její levý prs a pohrál si s ním. Nato jí ňadro vytáhl zpod látky celé, takže byla vidět bradavka. Pak jeho ruka sklouzla dolů. Odhrnul jí sukni a sáhl jí na stehna.

V řadách banditů se ozvalo zaúpění. Vypadali jako smečka vlků, která se chce konečně vrhnout na svou kořist. Strachem ochromená Linda měla sevřené nohy.

„Vidíte, hombres?“ prohodil ke svým lidem a zasmál se. „Líbí se jí to tak, že mi ani nechce pustit ruku.“ To byla pro Lindu poslední kapka. Roztáhla stehna a odstrčila jeho ruku, načež jej udeřila do tváře. Přitom začala hystericky křičet a plakat. Mayo ji odhodil stranou. „Odveďte ji zpátky do kuchyně,“ přikázal v záchvatu smíchu.

Hned několik banditů ji vzalo a zvedlo ji. Jeden z nich jí přitom sáhl na ňadro. Mayo vyskočil, přitáhl si ho za límec a pěstí ho srazil k zemi.

„Dalšímu, kdo se jí dotkne svýma špinavýma prackama, praženu kulku hlavou!“ vykřikl.

Tonio bandity odstrčil a sám Lindu zavedl do srubu, v jehož dveřích stála Isabella. Všechno viděla. Mlčky Toniovi udělala místo.’ Mayo si opět sedl. Pohlédl na Bardettea a přikývl. „Je ve formě,“ zabručel. „Tvou nabídku přijímám, hráči. Zítra ráno si o ni zahrajeme.“

„Proč ne dneska večer?“ otázal se Bardette.

„Protože mám na práci něco jiného,“ odpověděl Mayo. „Jestli vyhraješ, tak dostaneš svých tisíc dolarů a můžeš jet. Pak uvidíš víc než v noci. Jestli prohraješ, tak není co řešit. V takovém případě tě čeká kulka.“

„Počkat,“ zakoktal Bardette a zbledl.

Mayo na něj vrhl chladný pohled. „Myslel jsem, že jsi profesionální hráč, ne? Jestli prohraješ, tak nedostaneš ani centimo. Sáms přece řekl, že bez peněz by tvůj život za nic nestál. Nijak bych ti teda nepomohl, kdybych tě nechal naživu. Při takové sázce tě aspoň hra vzruší. Ale jestli nechceš…“ Pokrčil rameny a dodal: „Najíst se s námi ještě každopádně můžeš. Tonio! Odveď je do chaty.“ Jim se neubránil smíchu.

+ + + + +

Nathan Pye jel bez zastávky, pouze za jízdy měnil koně. Věděl, že náskok banditů stáhl o dobrou hodinu. Jejich těžce naložení koně za sebou zanechávali zřetelnou stopu, kterou muž, jako on, nemohl přehlédnout.

Kdesi před ním, někde poblíž vody, muselo být doupě banditů.

Na druhém břehu les přešel v široširou planinu. O něco později narazil na ústí rokle zející ve skalní stěně. Seskočil z koně, ze sedlového pouzdra vytáhl sharpsku a přikrčen se začal plížit k jejímu ústí. Tak se dostal až do kaňonu. Skály, které se tyčily nad ním, tvořily terasovité plošiny. Kamenitá půda byla jen spoře porostlá keříky.

Nathan Pye se vrátil ke koním a odvedl je zpátky do kaňonu. Přivázal je k větvi jednoho keře a ze sedlové kapsy vytáhl dalekohled, pakpřistoupil ke skále, jejíž římsa vedla k jedné plošině.

Výstup byl velmi namáhavý a stál jej hodně sil. Přesto na jeho čele nebyla ani kapka potu, když se ocitl nahoře. Plošina ležela výše než ostatní hory. Rostla tam šalvěj, jejíž vůně ho udeřila do nosu. Pye si vyňal z úst dýmku, vyklepal ji a a strčil ji do náprsní kapsy svého jelenicového kabátu. Musel si promnout nos, aby zabránil kýchnutí.

Pak roztáhl dalekohled a přiložil si jej k očím. Asi míli odtud spatřil malou chatrč. Stála na okraji jedné plošiny.

Pye si ji přiblížil. Viděl, že v otevřených dveřích sedí muž, který má nohy opřené o žebřík. Zvěd z toho měl divný pocit. Povzdechl si.

Byl to pocit spokojenosti. Konečně byl u cíle. Viděl, že muž něco vzal z podlahy chaty a zase to rychle pustil. I ten bandita tedy měl dalekohled. Pye zůstal několik minut nehybně ležet, načež se připlazil za jeden keřík. Odtud opatrně vyhlédl a opět se na toho hlídače podíval dalekohledem.

Oddechl si úlevou. Bandita si právě balil cigaretu. Pye zasunul dalekohled, vzal si pušku a odplazil se zpátky na okraj plošiny. Pak sestoupil dolů.

Přišel ke koním a poplácal je po krku.

„Musím vás tu nechat samotné, starouši,“ prohodil k nim.

Zvířata jej laskala pysky.

Pyeovi se sevřelo hrdlo. „Je možné, že to koupím, přátelé. Odvážu vás, abyste měli šanci, chápete?“ Pohladil mustanga a řekl: „Pete, ty starý lotře, ty jsi tak škaredý, že bys mohl být můj brácha.“ Pak se pomazlil s grullem. „Flashi, nikdy jsem nechápal, jak to, žes s námi vydržel. Adios, amigos! A dávejte na sebe pozor!“

+ + + + +

Na Toniův rozkaz dva muži přivlekli Farlainea do jedné chaty a hodili ho na slamník. Bardettea přivedl Tonio sám. Hráč se musel posadit na druhou postel.

„Toto je naše vězení,“ řekl vousáč a přikázal uvolnit provazy kolem Farlaineova těla. Pouze ruce mu ponechal svázané, přesně tak jako Bardetteovi.

„Dobrou zábavu,“ popřál jim Tonio a spolu s ostatním odešel.

Oba muži slyšeli, jak za sebou zastrčili závoru ve dveřích.

„Mohl byste mi vysvětlit, proč jste se tak smál?“ vyzvídal rozčilený hráč.

Jim si lehl na bok a pohlédl na něj. „Protože i vás teď mají v kleštích,“ řekl s úsměvem. „To si vy blázne opravdu myslíte, že se z toho dostanete živý? I kdybyste tu partii vyhrál, tak vás Mayo oddělá. A mně to vůbec nebude líto.“

„To mě opravdu máte za takového hlupáka?“ otázal se Bardette a tichým hlasem dodal: „To všechno ode mne bylo jenom divadlo,“ začal vysvětlovat svou hru. „Chci zpátky svoje peníze. Ta vaše malá se nedala přemluvit, aby do toho se mnou nešla. Nechtěl jsem ji s sebou vzít. Ale je zaslepená láskou k vám. Pozor, někdo je u okna.“

Rychle vstal a přiskočil k Farlaineovi. Bez varování ho udeřil do tváře. „Toto je za tu předtím!“ zvolal a zasadil mu další ránu. „Braňte se,“ dodal šeptem.

Jim se zvedl z postele. Rozmachovali se svázanýma rukama jako kyji a zasazovali si na první pohled tvrdé údery. Mexičan, který je pozoroval, se smál. Zavolal Tonia, který však odstrčil závoru, vběhl dovnitř a odtrhl je od sebe.

„Klid, vy zatracení gringos!“ zařval. „Jinak vás nechám zbičovat! Až do večeře tu nechci slyšet ani špitnutí, jasné?“

Jen s námahou potlačil úsměv, když odtud odcházel.

Oba muži seděli, těžce oddechujíc, na postelích a dívali se na sebe. „Jak už jsem řekl,“ pokračoval hráč v rozhovoru. „Té vaší malé mi bylo líto, Farlaine. Věděla ale, co ji čeká, když nás chytí. Vím, co musíte cítit, když ji to prase před vašima očima ohmatává. Nevěřte, že mě to ponechává chladným. Ale snad se ta oběť vyplatí.“

„Máte pravdu,“ zavrčel Jim. „Je to pro ni peklo. To, co viděli ti bandité, muži, kteří jí marně leželi u nohou, nikdy nespatřili.“

Hráč přikývl. „Je to skvělá žena. Závidím vám ji. Ale předstírám chlad, aby mě Mayo považoval za neškodného idiota, kterému jde jenom o peníze. Těmi prasečinkami jenom své muže rozeštve. Málem jim vypadly oči z důlků, když ji osahával.“

„Ušetřte mne toho, Bardette,“ sykl Farlaine.

Hráč vstal a pohlédl k oknu, přičemž přistoupil k Farlaineově posteli. Mexičan již zmizel. Když se poněkud sklonil, spatřil podstavec s rotačním kulometem. Muž, který u něj stál, právě hleděl na jejich chatu, ale jelikož její okenní tabulky byly velmi špinavé, nemohl nic vidět.

„Odhrňte mi levou nohavici,“ vyzval Bardette Farlainea. „V holínce mám schovaný nůž. Vezměte si jej.“

Farlaine to udělal a skutečně tam v pochvě na vnitřní straně holínky nalezl nůž. Vytáhl jej.

„Proč si ho nenecháte sám?“ udiveně se zeptal Bardettea, načež si nůž honem strčil do boty.

Bardette se vrátil ke své posteli a posadil se. „Jako hráč se člověk pořád dostává do malérů,“ poznamenal s úsměvem. „Jsou lidé, kteří zkrátka neumějí prohrávat. Časem se Člověk naučí i triky, které nesouvisejí jenom s kartami. V druhé botě mám dvouranný derringer. Bohužel mám u sebe jenom čtyři rezervní patrony. Zbytek mám v sedlové kapse. Už jste pomýšlel na útěk?“

„Na to myslím od chvíle, kdy mě chytili,“ odvětil Farlaine. „Ale můj optimismus utrpěl ránu, když se objevila Linda. Se zbraněmi je to ovšem hned veselejší.“

„V takové situaci jsem poprvé,“ přiznal Bardette. „Kdybych měl co do činění s jedním nebo se dvěma lidmi, tak by mě už něco napadlo, ale s tou bandou?! Derringer s šesti náboji a nůž proti šestnácti mužům a jednomu kulometu, to je, jako kdybych blufoval se dvěma sedmami proti čtyřem esům nebo royal flushi.“ „A to jste ještě nezkoušel?“ „U karetního stolu ano, ale tam nikao nemá rotační kulomet.“

„Může se nám to podařit, Bardette,“ řekl zamyšlený Farlaine. „Pochopitelně, budeme přitom potřebovat pořádnou dávku Štěstí. A navíc nám budou muset pomoci výhodné podmínky.“

„A jak si to představujete?“

„Jestli se někomu z nás povede dostat se k Mayovi a zmocnit se ho, tak máme vyhráno,“ mínil Farlaine. „Škoda, že s ním nebudu hrát ten poker. Zkusil bych nenápadně vytáhnout ten derringer a pak ho tím bleskově omráčit.“

Bardette na něj nevěřícně pohlédl. „A dál?“

„Jorge Mayo je tvrdý bandita a své lidi má pod kontrolou,“ vysvětloval Jim. „Neriskoval by život. Vsadím se, že při hře bude i Linda. Jestli ho budete držet v šachu, tak mě Linda vysvobodí z pout. A pak se stačí jen dostat k rotačnímu kulometu, Bardette, a všechny trumfy máme v rukou.“

Hráč přemýšlel. „Skutečně,“ řekl po chvíli a přikývl s komickým výrazem zoufalství v očích. „Jak to, že jsem na to vlastně ještě nepřišel sám? Vždyť je to úplně jednoduché. S pořádnou dávkou štěstí a za příhodných okolností by to mohlo vyjít. Vy jste génius, člověče!“

Tentokrát to byl on, kdo se smál

+ + + + +

Nathan Pye se po čtyřech plazil

{křovisky. Držel se těsně u břehu, tam kde se mohl krýt za pobřežními křovinami. Zvěd se tak blížil ke skále, na jejímž vrcholu stála chata.

Za jedním keřem zůstal ležet. Byl už tak blízko, že dokonce viděl obličej toho Mexičana i bez dalekohledu. Ze skály bezprostředně pod chatou trčelo několik výstupků, o které byly zapřeny kmeny, jež podepíraly vyčnívající část chaty.

Za mělčinou, na níž stál žebřík vedoucí k chatrči, se skála nořila do vody. Vstup k doupěti banditů tedy musel být někde před mělčinou. Nathanovi bohužel bránily ve výhledu keře.

Nemohl vstát, protože zde existovalo riziko, že by ho Mexičan na skále náhodou objevil. Neodvážil se ani připlížit se blíž ke skále. Musel by se přitom prodrat křovisky a i to by ho mohlo prozradit.

Pye si strčil do úst kousek žvýkacího tabáku a opět vzhlédl k chatě. Musela být ještě jedna cesta, jak se dostat nahoru. Za dvě hodiny se mělo stmívat. Pak by se mohl nepozorovaně dostat k mělčině.

Kdyby se mu povedlo vylézt po žebříku až k některému z výčnělků, o něž byla zapřena břevna, bylo by již hračkou dostat se na plošinu. Z ní pak musela vést nějaká cesta do kaňonu. Nad tím, co by dělal pak, zvěd zatím nepřemýšlel.

+ + + + +

Na večeři Farlainea s Bardettem odvedli z chaty. Museli se posadit na jednu lavici. Podávaly se pečené kukuřičné placky, opékaná slanina a suchary s javorovým sirupem. A pochopitelně káva.

K překvapení obou zajatců nyní Linda Ecklandová na sobě měla jinou blůzu a vestu, takže z jejích ladných tvarů nebylo nic vidět. Seděla vedle Isabelly, která náhle položila nakousnutou placku na talíř, zasténala a chytila se za břicho.

„Co je, Iso?“ otázal se Mayo.

„Není mi dobře, Jorge,“ odpověděla Mexičnka. „Bolí mě břicho a chce se mi zvracet. Budeš muset jet do Ascension beze mě.“

„To je to tak špatné?“ nevrle se zeptal Mayo. „Můj dědeček by byl zklamaný. Víš, jak tě má rád.“

Farlaine předstíral, že ho ten rozhovor vůbec nezajímá, a hleděl do jídla. Jorge Mayo tedy chtěl jet do města navštívit svého děda. A protože se již blížil soumrak, vrátil by se až v noci. Ta myšlenka ho zalarmovala.

„Je mi líto,“ řekla Isabella a opět se chytila za břicho.

„Jestli je to tak zlé, tak musíš k medicovi,“ podrážděně zavrčel Mayo. „Půjdeš se mnou a basta!“

Isabella zavrtěla hlavou. „To není nutné, Jorge. Já…“

Vztekle vyskočil a vrhl po ní talíř. Jen o pár coulů jí minul hlavu. Zasáhl ji však do ramene. Vykřikla a nevěřícně na něj pohlédla.

„Ty se odvažuješ mi odporovat?“ zabručel. Farlaine viděl, že Juan

Bellaro přestal jíst a zaraženě pohlédl na svého šéfa. V očích mladého bandity se zajiskřilo. Bylo na něm vidět, že jen s největší námahou zvládá své vzrušení.

Mayo uhnul pohledu Isabelly, která se celá chvěla.

„Pročs to udělal?“ otázala se ho. „Chtěla jsem ti jenom říct, že mi po šalvějovém čaji a trochu odpočinku určitě bude lépe. Jízda by pro mě byla utrpení.“

Pak skryla obličej do dlaní.

„Ztratil jsem nervy. Přestaň plakat, Iso.“

Hovořil mírným hlasem, přesto však hned nato vykopl jednomu ze svých mužů talíř z ruky. „Běž nahoru a vyměň Carlose!“ vykřikl na něj a ukázal na několik mužů. „Vy pojedete se mnou. Osedlejte koně. Tebe také potřebuju, Griffithi.“

Američan přikývl. „Dělejte chlapi! Hněte s sebou!“

Mayo se obrátil na vousatého Tonia. „Nechám tu Juana,“ podotkl. „A ještě Pepeho, Carlose a Luise. Navíc máš ještě nahoře v chatě Ramona. Stačí ti to?“

Tonio se usmál. „Si, Jorge. Nedělej si starosti.“

Mayo ukázal na Farlainea. „Nepodceňuj toho chlapíka, Tonio,“ varoval ho. „Nech mu spoutané ruce a nohy. A nezapomeň zatarasit okno.“

„Mám ho znovu zavřít společně s tím hráčem?“

Mayo přikývl. „Aspoň budeš muset hlídat jenom jednu chatu. Ale pořádně svaž i toho karbaníka.“ Přikročil k Isabelle a pohladil ji po vlasech. „Ty si k sobě vezmi tu holku, muchacho. Přivaž ji na postel, ať ji nenapadne nějaká hloupost. Neboj, všechno bude dobré. Přivezu ti nějaký dárek.“

Pohlédla na něj a otázala se: „Kdy se vrátíš?“

„Zasvítání.“

Tonio řekl Luisovi a Pepemu, aby oběma zajatcům svázali ruce za zády. Když bandité přivedli osedlané koně, přitáhl Mayo k sobě Isabellu a políbil ji na čelo. Pak se vyšvihl do sedla. Pohlédl na Tonia a Juana Bellara a klidným, avšak varovným tónem řekl: „Doufám, že se při návratu nedočkám žádného nepříjemného překvapení, amigos.“

Když vyrazil pryč, odvedli bandité Farlainea s Bardettem do chaty. Viděli ještě, že Isabella s Lindou sbírají nádobí. Pak se za nimi zavřely dveře. Slyšeli, jak bandité zasunují zástrčku. V následujícím okamžiku v místnosti zavládla tma. Přibili jim prkna přes okno. Muži už chtěli jásat, když se dveře znovu otevřely. Stál v nich Tonio, který s úsměvem přihlížel, jak Pepe s Luisem oba zajatce postrkují k postelím a svazují jim nohy.

„Mysleli jste si, že jsem na to zapomněl?“ posměšně zabručel.

Když se pak dveře zase zavřely, oba muži zakleli.

+ + + + +

Nathan Pye sebou trhl, když náhle uslyšel dusot kopyt. Hlídající muž na skále pohlédl dolů a soustředil svou pozornost na skálu vpravo. Pye kryt křovím se odplazil stranou. Když opatrně zvedl hlavu, spatřil ústí kaňonu. V tom okamžiku odtud vyrazili jezdci.

Zvěd se okamžitě přitiskl ke skále. Kolona projela jen dvacet yardů kolem něj, načež dusot zanikl ve směru, odkud Nathan přišel. Uvažoval, ale na nic nepřicházel. Proč bandité opouštěli svůj úkryt teď, když se začínalo stmívat?

Jestli se banda, jak zjistil v Hachitě, skládá z patnácti až dvaceti mužů, pak se nyní v doupěti ukrývala jen polovina z nich.

Zvěd se opatrně plížil zpátky ke břehu. Opět zůstal ležet za keříkem,

Když vzhlédl k chatě na skále, spatřil tam náhle dalšího Mexičana. Muži na hlídce se tedy vystřídali. Nathan Pye si uřezal kousek žvýkacího tabáku a strčil si jej mezi zuby.

Mohl být spokojen. Vše se vyvíjelo v jeho prospěch.

+ + + + +

V chatě, která banditům sloužila jako kuchyně, Isabella s Lindou umývaly nádobí. Linda myla a Isabella utírala a stavěla nádobí do regálů. Nepromluvily přitom ani slovo.

Isabellina krásná tvář byla jako z kamene. Linda ji pokradmu pozorovala a stále silněji s ní pociťovala soucit. Dlouze hledala slova, než řekla: „Dokážu si představit, jak vám je. Jedná s vámi tak často?“

Mexičanka mlčela.

„Rozumím,“ šeptla Linda. „Musíte ho velmi milovat.“

Isabella se prudce otočila a mrskla jí mokrou utěrku do tváře. „Drž zobák, gringo!“ zavrčela. „Nepleť se do věcí, do kterých ti nic není, rozumíš? Všechno to je jenom tvoje vina. Kdybych věděla, že jsi tak hloupá husa, tak bych tě nikdy nepustila na svobodu. Proč jsi nás pronásledovala?“ „Protože moje láska byla větší než můj strach,“ tiše odvětila Linda.

Isabella na ni pohlédla. Několikrát jí trhlo ve tváři, načež jí do očí vhrkly slzy. Linda na ni mlčky hleděla. Mexičanka se náhle uklidnila. Usmála se a pokrčila rameny.

„Teď jsem zachovala tak jako on,“ poznamenala. „A přitom jsem byla hloupá jako ty. Když se s Jorgeho stal bandita, chodila jsem s jedním Američanem. Už jsem byla jeho queridou. V Ascension je ještě jeden muž. Je mladší než Jorge a dvoří se mi. Když jsem se stala Jorgeho dívkou, už se dál neodvážil dvořit se mi. Připojil se k Jorgeho bandě. Vím ale, že to udělal jenom proto, aby byl v mé blízkosti. Tenkrát jsem dlouho váhala. Ale pak se znovu objevil Jorge a zamával mi před nosem penězi. To rozhodlo, protože jsem předtím znala jenom chudobu.“

„A ten druhý muž?“ otázala se Linda. „Je tu ještě?“

Isabella přikývla. „Si. A jednoho dne to Jorgemu spočítá a zabije ho. Utři si ruce. Půjdeme ke mně.“

Isabella vynesla vědro se splašky a vylila je. Stmívalo se. Když z chaty vyšla Linda, přistoupil k nim Tonio.

„Jdeme si lehnout,“ řekla mu Mexičanka.

Vousáč přikývl. „Nezapomeň ji svázat.“

Isabella mu popřála dobrou noc a odvedla Lindu k chatě, která stála bezprostředně vedle kuchyně. U dveří se Linda ještě jednou ohlédla.

Tonio právě kráčel k muži sedícímu před provizorním vězením.

+ + + + +

Nathan Pye se přikrčen plížil kolem skalní stěny. U ústí kaňonu se zastavil. Naslouchal, ale slyšel jen vítr ševelící ve větvích keřů. Na chvíli si pohrával s myšlenkou vklouznout do kaňonu, ale bylo také možné, že tam někdo hlídá.

Nathan tedy ústí minul a podél skály se dostal až k řece. Voda mu sahala po kolena. Kráčel pomalu a opatrně našlapoval, aby prozkoumal nerovné dno řeky. Dorazil k mělčině a pak se připlížil k žebříku.

Opatrně vyšplhal nahoru. Pod chatrčí nic neslyšel. Zdálo se, že strážný spí. Dveře však určitě byly otevřené. Pye se proto snažil nezpůsobit sebemenší šramot.

Konečně se dostal až k výčnělku. Zvedl á natáhl pravou nohu a pokusil se jí zapřít. Pak se předklonil a rukou se chytil kmene, jímž byla podepřena chata. Jelikož přitom musel pevně držet svou pušku, bylo to velmi riskantní. Potom se konečně vyhoupl nahoru. V chatě se nic nehýbalo.

O několik minut již byl na plošině. Po asi sto yardech dospěl k vyklenutí okraje plošiny, odkud stěna padala kolmo dolů do kaňonu.

Lehl si a připlazil se k okraji plošiny, aby mohl vidět do kaňonu. Ve tmě spatřil obrysy několika chat. Ve dvou z nich se svítilo.

Zvěd vstal a začal slézat dolů.

+ + + + +

Ve srubu, jenž sloužil jako provizorní vězení, panovala tma jak v pytli.

„Co teď?“ prohodil Bardette.

„Nechejte mě přemýšlet,“ zabručel Farlaine. „Byli bysme úplní idioti, kdybysme čekali až do rána. Půlka bandy odjela do města. Takovou příležitost už nemusíme nikdy mít.“

„Jo, stačí jen vstát a vyjít ven,“ ironicky poznamenal hráč

„Držte zobák a radši poslouchejte, jestli někdo není poblíž chaty. Zkusím se dostat k noži.“

Jim se převalil na stranu a natáhl nohy. Ač se však snažil sebevíc, dostat se se svázanýma rukama do holínky bylo nemožné.

„Pojďte sem, Bardette. Potřebuju vaši pomoc.“

Hráč se se zaklením svalil z postele, což se neobešlo bez hluku. Bardette nahlas zaklel.

„Au, bouchl jsem se do hlavy. To bolí, to bolí!“

Venku se někdo zasmál.

Bardette chvíli počkal a, když se nic nedělo, převalil se k druhé posteli a postavil se na kolena. „Co teď?“ otázal se.

„Pokuste se posadit na hranu postele a dostat se k tomu noži,“ zašeptal Farlaine.

S velkou námahou se hráči podařilo posadit se. Farlaine natáhl tak nohy, že Bardette mohl nůž vytáhnout. Stálo ho to hodně úsilí a času, ale nakonec se to podařilo.

„Držte rukojeť pevně,“ prohodil k němu Jim. „Střenkou ke mně.“

„Jak víte, kde je střenka?“ zavrčel hráč.

„Tiše, chlape.“

Farlaine ve tmě nahmatal čepel. „Opačně. Toto je tupá strana.“

Bardette nůž otočil v dlani.

„A teď pevně držte,“ řekl Farlaine.

Trhl pouty, až se provaz poněkud uvolnil. Při pokusu dostat se k ostří se řízl do ruky.

„To je sebevražda,“ suše utrousil Bardette.

Jim usilovně přeřezával provaz a několikrát se přitom řízl. Provaz však stále držel. Brzy se koupal v potu.

„Tiše,“ náhle sykl hráč.

Farlaine se zarazil. Venku se ozvaly kroky.

„Jdu si lehnout, Juane,“ řekl vousatý Tonio. „Podívej se na ženské, než mě probudíš.“

„Si, Tonio,“ odvětil Bellaro.

Pak se kroky vzdálily. Jim chvíli počkal a potom pokračoval. Cítil, že pouta se pomalu uvolňují. Po dalším říznutí provaz povolil.

Vstal a rozřízl provaz na hráčových rukou a posléze na svých nohou. Když konečně rozřízl i pouta na Bardetteových nohou, sedli si na postel a začali si mnout zápěstí.

Hráč vytáhl svůj derringer a do levé kapsy svého hedvábného saka vysypal z malé krabičky čtyři náhradní náboje. Jim si ponechal nůž.

„Teď musíme nějak přilákat Bellara,“ sykl Farlaine.

Oba muži usilovně přemýšleli, jak to udělat.

„Uvěří, že krvácím z hlavy?“ otázal se Bardette. „Myslí si přece, že jsem se do ní praštil.“

„Ale bylo by mu podezřelé, že jste si toho všiml až teď,“ namítl Farlaine.

V ten moment Bellaro venku zakašlal. Pak uslyšeli, jak se od chaty vzdalují kroky.

„Luisi!“ zvolal. „Dávej pozor na dveře. Tonio mi nařídil, abych se podíval na ženské.“

„Neboj, Juane,“ odpověděl Luis, který musel být někde dál.

„Sakra, co bych teď dal za cigaretu, „ povzdechl si hráč. „ Sirky mi nechali, ale tabák mi všechen vzali.“

„Vy máte sirky?“ vzrušeně se otázal Jim. „To je ono!“

Než Bardette stačil něco říct, vysvětlil mu svůj plán.

+ + + + +

Isabella právě podávala Lindě přikrývky, když kdosi zaťukal na dveře. Byl to Bellaro. Zeptal se, jestli může dovnitř. Isabella mu otevřela a pustila ho.

„Zrovna jsme si chtěly lehnout,“ poznamenala.

Bellaro pohlédl na Lindu.

„Mělas ji přece svázat.“

„Ále, nech to tak, Juane,“ mávla rukou Isabella. „Slíbila mi, že nebude dělat hlouposti. Co by také mohla provést?“

Bellaro se posadil na kraj stolu a zabalil si cigaretu. Isabella přistoupila k oknu a odhrnula z něj deku. Krátce vyhlédla ven, aby se pak vrátila.

„Radši zmiz, Juane,“ řekla naléhavým tónem. „Víš, jak by Jorge reagoval, kdyby mu někdo řekl, žes byl umě.“

Linda okamžitě pochopila, že tento dobře vypadající mladík je její tajný ctitel.

Bellaro si zapálil cigaretu a vydechl kouř ke stropu. „Tonio mi výslovně nařídil, že se na vás mám podívat, Isabello. Takže můžeš být klidná.“ Obrátil se na Lindu a otázal se: „Povězte mi, prosím, jednu věc, seňoro. Šéf si myslí, že Farlaine je muž zákona. Je to pravda?“

Linda horečně přemýšlela, jak mu na to má odpovědět. Překvapilo ji, že se na to zeptal tak klidně a slušně. Jelikož usoudila, že pravda její situaci nemůže zhoršit, přikývla.

„Je to tedy federální maršál?“ otázal se Bellaro. „Myslím, jestli má za hranicemi vliv?“

„Velký vliv,“ přisvědčila Linda.

„To má být výslech, Juane?“ udivila se Isabella.

„Může rozhodnout o našem životě,“ odvětil. „Isabello, jednou už přece musíš prohlédnout. Jedná s tebou jako s kusem hadru a pak tě zase nosí na rukou. Všechny nás zavede do záhuby. Už teď se z nás stala zvířata. Myslel jsem, že je správné, že se chce pomstít, ale to, jak to udělal, není normální. A tobě to vadí také. Přiznej si to. Pepe mi to řekl. Stále nemohl pochopit, jak se to stalo tenkrát v Hachitě ve stáji. Tvrdí, že ten starý chlápek ho omráčit nemohl, protože byl daleko. A ona také ne. Takže zbýváš jedině ty.“

Isabella zbledla. Také na Lindě byl patrný šok.

Juan Bellaro přikývl. „Takže je to pravda. Pepe o tom Jorgemu nic neřekl, Isabello. Ale jenom proto, že to je můj strýc a ví, že tě miluju.“

Mexičanka si odhrnula vlasy ze tváře. „U večeře jsem si myslela, že tak reagoval proto, že něco tuší. Že se celou dobu ovládal jenom proto, že ona je zase v jeho rukou.“

„Jsi slepá, Isabello,“ zasmál se Bellaro. „Má na tu seňoru chuť. Myslí jenom na ni. Hledá důvod, aby se s tebou rozešel, proto je tak nervózní. Mezi vámi už to nikdy nebude takové, jak to kdysi bylo.“ Obrátil se na Lindu a dodal: „Omluvte mou otevřenost, ale je to tak, že vašeho přítele zabije a z vás si udělá otrokyni, dokud se vás nenasytí. A jestli mu nebudete po vůli, tak si vás každou noc vezme násilím. Co by udělal Farlaine, kdybychom vám já a Isabella pomohl utéct? Vydal by nás za hranicí zákonu?“

„To si nedokážu představit,“ váhavě odpověděla. „Navíc už ví, že mi Isabella pomohla v Hachitě. To mu otevřelo oči, Isabello. Jsem si jistá, že jen kvůli tomu by uplatnil svůj vliv, aby vám pomohl začít nový život.“

Juan Bellaro hodil cigaretu na podlahu a zašlápl ji.

„Teď všechno závisí na tobě, Isabello,“ řekl přidušeným hlasem. „Musíš se rozhodnout a rychle.“ Přitom mu trhlo ve tváři.

„To ti po tom všem na mě ještě záleží?“ šeptla.

Mlčky ji objal. To byla jednoznačná odpověď.

Lindě dojetím vrhkly slzy do očí.

+ + + + +

Farlaine se pokusil otevřít okno. Pořádně se při tom zapotil. Pak se mu to konečně podařilo a rám povolil. Cvaklo to. Muži zadrželi dech. Teprve po chvíli, když se nic nedělo, Farlaine sykl:

„Zapal sirku, Royi.“

Bardette škrtl sirkou.

„Sakra,“ zavrčel Farlaine. „To není okenice. Zabouchali to.“

Oba pohlédli na prkna, jež byla zvenčí přibouchaná na okno. Farlaine se o ně zapřel a zatlačil.

„Jsou tam pevně,“ zaklel. „Asi budou zapřená.“

Bardette pustil sirku. Opět zavládla tma.

„A teď?“ otázal se.

„Teď budeme muset spoléhat na pomoc boží a na to, že jsme pro ně příliš důležití na to, aby nás zabili,“ odpověděl Farlaine. „Dělejte, nemáme moc času.“

Tmou protápali až k postelím a chytili je za spodní hranu.

„Máte to?“ zeptal se Jim.

„Ano!“ zavrčel hráč.

„Zvedněte to,“ sykl Jim.

Pak obě postele přivlekli ke dveřím a přistavili je k nim. Bardette opět škrtl sirkou. Obě postele nyní tvořily jakési V, jehož špička směřovala ke dveřím. Farlaine jednu z nich kousek odtáhl, takže mezi nimi vznikl malý prostor.

„To by bylo,“ zamumlal Jim, když sirka zhasnula. „Připravte okno, Royi.“

Sám pak vybral z jedné postele slámu a hodil ji ke dveřím. Bardette dal náruč slámy pod okno a nacpal ji pod hranu nejspodnějšího prkna.

„Hotovo,“ zašeptal.

„Podejte mi sirky.“

Hráč se vrátil k postelí. „Ještě počkejte, Farlaine,“ poznamenal. „Co kdyby to nevyšlo? Nevíme přece, jestli Tonio dal Bellarovi klíče. Pokud pro ně Bellaro bude nejdřív muset běžet, tak se sem možná dostane pozdě…“

„Ztrácíte nervy, Royi,“ uklidňoval ho Farlaine. „Ty dveře nemají zámek. Je tam jenom závora. Hlavně klid.“

„Vy jste na můj vkus klidný až moc,“ sykl Bardette. „Dělám si starosti o Lindu. Jestli nás chytí, pak bude těm zločincům vydaná na milost a nemilost. Pomyslel jste na to vůbec?“

„Myslím na to pořád, Royi,“ odvětil Jim Farlaine. „Ale jakou ochranu jsme jí zatím mohli nabídnout? Museli jsme bezmocně přihlížet, jak ji Mayo mučí a ponižuje. Co tedy záleží na tom, jestli se to povede nebo ne? Když náš plán ztroskotá, tak ji snad osvobodí někdo jiný.“

„A kdo?“ zapochyboval Bardette. „Předpokládám, že myslíte na Isabellu Monzonovou, protože Lindě pomohla utéct v Hachitě. Ale opravdu věříte, že ta Mexičanka bude mít dost odvahy na to, aby to dokázala i podruhé? Tady, mezi těmi bandity?“

„Snad ano, Royi,“ řekl Jim. „Viděl jsem ji, když Jorge ohmatával Lindu. Neuniklo jí, jak se mu to líbilo. Linda se stala její sokyní, nebezpečnou sokyní. Není to snad dostatečný motiv? Ale je tu ještě někdo, kdo by jí mohl pomoci.“

Pak zvědovi povyprávěl o plánovaném střetnutí s Nathanem Pyem.

„Zvěd musel přijet do Hachity včera a jak ho znám, tak se okamžitě vydal po našich stopách. Royi, toho chlapa bych nechtěl mít v patách, kdybych byl psancem. Jestli už tu není, tak se tu objeví nejpozději zítra. Lindu zná a má ji rád. Jestli se to nepodaří nám, tak jemu ano. Nebo tu zahyne i s ní.“

„Rád bych vám věřil,“ povzdechl si hráč.

„To pro vás ta dívka znamená tolik, Royi? Myslel jsem si, že vám jde v prvé řadě o peníze?“

„To je pravda,“ přisvědčil hráč. „Ale změnilo se to po našem rozhovoru v Alamo Hueco Mountains. Jsou možná ženy, které jsou krásnější, ale Linda je neodolatelná. Ano, dostala mě. Od té doby si stále představuju, jaké by to bylo, kdybychom si společně otevřely saloon. Ona by se stala středem pozornosti mužů, které by si omotala kolem prstu, a já bych to pak měl u karetního stolku snadné. New Orleans by pro nás byl městem zaslíbeným. Je to krásný sen, Farlaine.“

Jim ho dloubl do boku. „Pak, vy zatracený idiote, udělejte něco, aby se ten sen stal skutečností. Podle mě naše šance nejsou tak špatné. A teď mi podejte sirky.“

„Vy umíte člověku zpříjemnit umírání,“ zavrčel Bardette a podal mu krabičku.

Farlaine škrtl sirkou a zapálil slámu, která s praskáním začala hořet. Pak podpálil hromádku slámy v okně, načež se oba postavili ke stěně naproti dveřím. Jim byl ozbroj en nožem, Bardette derringerem.

Stáli tam a pozorovali plameny. Oheň se rychle šířil. Chytily i postele a plameny začaly olizovat dveře. Dřevo bylo vyschlé, takže hořelo dobře. Chata byla po chvíli plná dýmu.

Teprve nyní oba muži začali volat o pomoc. Praskalo to a syčelo tak hlasitě, že ani neslyšeli, co se děje venku. Farlaine s Bardettem si natáhli šátky přes ústa a chytili se za nos, aby se chránili před stále hustějším dýmem.

Náhle se jim zdálo, že přede dveřmi se ozvaly nějaké hlasy. Když se dveře otevřely, spatřili Luise. Farlaine se odlepil od stěny a rozběhl se proti dveřím. Když se ocitl v těsném prostoru mezi postelemi, na chvíli jej obklopily plameny. Pak se vrhl na Luise a hlavou mu vrazil do prsou. Mexičan se skácel k zemi.

Jim právě vstával, když plameny proskočil Bardette. Federální maršál se přestal starat o Luise a zamířil k rotačnímu kulometu. Za jeho zády třeskl výstřel. Podle zvuku poznal, že to byl Bardetteův derringer.

Mihotavá zář plamenů nyní osvítila celou dramatickou scénu. Ke svému zděšení Farlaine spatřil vousatého Tonia, který náhodou běžel kolem podstavce s kulometem. Mayův zástupce poznal Farlainea a vytušil jeho záměr.

Vydal se proto ke kulometu. Nebylo pochyb o tom, že k němu měl blíž. Farlaine zrychlil, jak to jen šlo, ale nestačilo to.

Situace se měnila každou chvíli. Když chtěl Luis vyskočit z podlahy, vpálil mu Bardette kulku do prsou. Z jedné chaty k němu chvátali Pepe s Carlosem, z druhé Isabella s Juanem Bellarem. Hráč vypálil na Carlose. Viděl, že Mexičan zavrávoral a skácel se na zem.

Bardette přiběhl ke stěně hořího srubu a vrhl se k zemi. Třesoucí se rukou vytáhl z kapsy saka dva náboje, aby si mohl nabít derringer.

V tom momentě Tonio se vyšvihl na podstavec a otočil kulomet, který doposud mířil na ústí kaňonu. Pádil k němu kličkující Jim. V posledním okamžiku vyskočil a dopadl pod mohylu.

Kryt prkny podpírajícími sokl se pak plazil dál. Měl štěstí, protože záhy se ozval štěkot kulometu. Tonio namířil šikmo pod sebe a začal ostřelovat stranu podstavce i prostor pod ním.

Pak zbraň obrátil. Zřejmě ji přitom trochu zvedl, protože salva zkosila Pepeho.

Farlaine nemohl zpod podstavce nic vidět. Když si všiml, že Tonio kropí protilehlou stranu, odplazil se zpátky a zůstal ležet vedle rozstřílené části podstavce.

Bardette, který poblíž hořící chaty nabíjel derringer, spatřil Juana Bellara. Za Mexičanem vyběhly obě ženy.

Linda jej spatřila a zoufale vykřikla: „Nestřílejte, Royi! Jsou na naší straně!“ Tím ho dokonale zmátla. Zatímco Bardette jejím slovům nevěřil, Jim byl okamžitě přesvědčen, že má pravdu. Pravda, Juan Bellaro pro něj byl hádankou, ale nad tím si teď nemohl lámat hlavu. Rotační kulomet se v tom okamžiku odmlčel a Tonio se k němu obrátil zády. Chtěl kulomet otočit, ale Farlaine vyskočil na plošinu a vrhl se na něj. Přitom se pěstí udeřil o kulomet. Pocítil palčivou bolest a pustil nůž.

Tonio se přestal starat o Gatling a zasadil Jimovi ránu loktem do boku. Federální maršál na okamžik nemohl popadnout dech. Tonio se otočil a udeřil jej. Jim odletěl jak slaměný panák. Zoufale se snažil udržet se na nohou. Pravou nohou přitom šlápl na rozstřílený okraj plošiny, který se vzápětí probořil. Zatímco se pokoušel vytáhnout nohu, přistoupil k němu zubící se Tonio a namířil na něj revolverem.

„Jdi k čertu, gringo!“ zavrčel a ďábelsky se zasmál.

Místo v pekle však bylo rezervováno pro něj.

Už ani neslyšel výstřel, který ho tam poslal, a jeho ozvěnu, jež se odrážela od stěn kaňonu. Byl na místě mrtev. S užaslým výrazem ve tváři se zhroutil. Jim se otočil. V záři ohně nejprve viděl jen šokované tváře Juana Bellara, Roye Bardettea a obou žen.

Farlaine přivřel oči a pohlédl do temnoty za nimi. Ta rána vyšla z pušky. Z sharpsky. Jim vytáhl nohu z probořené dřevěné podlážky podstavce a seskočil z plošiny.

„Hej, Nathane! Kde jsi, ty starý mořský vlku?“ zvolal pln radostného očekávání. „Dal sis na čas, hombre!“

V kruhu osvětleném plameny se náhle zjevila hubená postava. Lehce přikrčený Pye se šoural k Farlaineovi a usmíval se tak, že se mu chvěly konce kníru. Přitom nezapomněl před ženami smeknout klobouk.

„Dámy!“ řekl. „Je mi potěšením, že vás vidím.“ Pak si klobouk zase nasadil a odložil svou sharpsku na lavici. „Je mi líto, kámo,“ prohodil s úsměvem. „Přišel bych dřív, ale nějakou dobu jsem musel nést svého mustanga. Je moc líný.“

Srdečně se objali a poplácali se po ramenou. Ostatní, šokovaní tímto nečekaným zvratem situace, k nim pomalu kráčeli. Linda Farlaineovi poklepala na rameno.

„Pusť mě k němu, ať ho obejmu,“ řekla chvějícím se hlasem.

Farlaine odstoupil.

Linda pohlédla na zvěda a vhrkly jí slzy do očí. Pye se usmál a sklonil hlavu. Pak ji zvedl a přikývl.

„Jo, vím, že jsem škaredý jak noc. Ale to, že je to tak zlé, že se při pohledu na mě tak hezká žena rozpláče, jsem netušil.“

„Pro mě jste jeden z nejkrásnějších mužů, které znám, Nathane,“ hlesla Linda a skrze slzy se na něj usmála.

Pak ho objala a políbila.

+ + + + +

Farlaine zvěda seznámil s ostatními. Když Juan Bellaro přinesl rýč, aby pohřbil Pepeho, Jim s Bardettem mu chtěli pomoci, on to však odmítl.

„Chci to udělat sám. Byl to můj strýc.“

„Pak se tedy postaráme o ostatní mrtvé,“ řekl Farlaine.

„Mě snad neodmítneš, Juane?“ otázala se Isabella.

Mlčky přikývl a Mexičanka se k němu připojila.

„Můžeš pro ně něco udělat, Jime?“ zeptala se Linda.

„Jistě,“ řekl. „Zasloužili si šanci.“

„A vražda Tuscarory?“ chladně poznamenal Nathan Pye.

„Ta jde jen a jen na Mayův účet,“ řekl Farlaine. „Tomu by nezabránili, i kdyby chtěli. Navíc ta banda při přepadeních nikdy nikoho nezabila. Nato byl Mayo příliš chytrý. Kromě Tuscarorovy vraždy má ale na svědomí i další zločiny z doby, kdy jezdil s Shanem.“

„A co chceš dělat?“ otázal se zvěd. „Vsadím se, že nemíníš Maya nechat uniknout.“

„Přísahal jsem mrtvému Tuscarorovi, že Jorgeho Maya dostanu na šibenici,“ odvětil Jim. „Chytím ho a přivezu ho přes hranici, aby mohl být postaven před soud a pověšen.“

„Pak tedy počkáme na Mayův návrat?“ zeptal se Bardette.

Farlaine přikývl. Chtěl mu vysvětlit svůj plán, když tu v kaňonu zazněl dusot kopyt. Někdo kaňonem cválal pryč. Bellaro přerušil kopání a přispěchal k nim.

„To byl Ruben Cruz,“ vzrušeně řekl. „Hlídal v chatě na skále.“

„Sakra, na toho jsem zapomenul,“ zaklel Jim.

„Já také,“ přiznal Nathan Pye. „Teď se Mayo o všem dozví, zmizí a už ho nikdy neuvidíš. Musíme toho chlápka chytit!“

Jim mávl rukou. „Mayo se objeví,“ řekl přesvědčeně. „Na to je jeho nenávist ke mně příliš velká.“

„Jenže teď už ví, že ho budeme čekat,“ zavrčel Nathan. „Jsme čtyři muži, máme dost zbraní i munice a k tomu ještě rotační kulomet. Jestli je opravdu tak chytrý, jak tvrdíš, tak si snadno spočítá, že jeho šance jsou nulové.“

„Když jde o mne, tak ho nic neodradí,“ ubezpečovalho Farlaine. „Juane, kolik cest vede do tohoto labyrintu?“

„Ta u Rio Casas Grandes a pak dalších osm pobočními kaňony,“ odpověděl Bellaro. „Všechny je neuhlídáme.“

„To nebude třeba, Juane,“ poznamenal Farlaine. „Je jedno, odkud přijde, jeho cílem bude tábor. Musíme jen dostat koně na bezpečnější místo, aby nám je nepostřílel.“

„V kaňonu je jedna jeskyně, není to ani pět minut odtud.“

„Pak tam koně odveďte,“ řekl Jim. „Ale hned se vraťte zpátky. Musíme dostat kulomet na plošinu, na které stojí ta chata. Odtud můžeme ostřelovat celý tábor.“

Nathan Pye přikývl. „Znám tam cestu, byl jsem tam.“

„O.K., pak se setkáme nahoře,“ řekl Farlaine Bellarovi. „Kde najdu nějaký provaz nebo laso?“

Mexičan ukázal na jednu z chat. „Sedla i ostatní věci jsou tam.“

„Jdeme,“ zvolal Jim.

Zatímco Juan a ženy se postarali o koně, přinesl Jim laso, svou sharpsku, Bardetteovu pušku a oba revolverové opasky, které tam nalezl. Pak snesli kulomet z podstavce a přivlekli ho až ke skále. Byl tak těžký, že si několikrát museli odpočinout. Na úpatí širokého suťového žlabu, k němu Jim pevně přivázal laso. Potom začal úmorný transport kulometu nahoru. Farlaine tahal za provaz a ostatní tlačili. Tam, kde to bylo jen trochu možné, tak zbraň vlekli. Už po první třetině cesty se koupali v potu. Když se k nim přidali Juan a obě ženy, už to šlo lépe. Poslední úsek byl obzvlášť náročný, ale nakonec se jim to podařilo. Postavili kulomet na zem a sedli si. Teprve teď si uvědomili, že skrze mraky vyhlédl měsíc a zalil skály svým zsinalým svitem. Pod nimi plameny stravovaly zbytky chaty. Podle Juanova odhadu to uprchlému banditovi mělo trvat do města zhruba dvě hodiny. To jim dávalo maximálně čtyři hodiny času, aby se připravili na Mayův příjezd. Když Jim vyslovil tuto myšlenku, Juan Bellaro pokrčil rameny. „Na to bych se nespoléhal,“ poznamenal a vytáhl si doutník. „U Maya jeden nikdy neví. Chtěl se vrátit až za úsvitu, ale možná už je na cestě sem. Musí ho sem hnát pomyšlení na ni.“ Zapálil si doutník a podal ho ostatním. Pro Farlainea s Bardettem, kteří celý den toužili po tabáku, to byl vrchol blaha. Farlaine si znalecky a dlouze potahoval.

„Umíte zacházet s tím kulometem, Juane?“ otázal se. Mexičan přikývl. „Proč se ptáte?“ „Protože tu věc budete obsluhovat vy,“ dodal Farlaine na vysvětlenou. „Royi, vy se i s ženami schovejte do chaty a postarejte se o to, aby tam zůstali, až se objeví Mayo. Ty, Nathane, bys mohl pomáhat Juanovi. Souhlasíš?“

„Ano, ale rád bych věděl, co máš v úmyslu,“ poznamenal zvěd. „Je řeka u mělčiny hluboká?“ „Asi tak po kolena,“ odvětil Pye. „Chceš dolů?“

Farlaine přikývl. „Až banda bude v kaňonu, tak jim vystřelte nad hlavy a nepusťte je dál. Já počkám v roklině, kdyby se pokusili probít se k řece. Kdyby to udělali, tak je zaženu zpátky.“ „Půjdu s vámi,“ řekl Pye. „To ne, Nathane,“ opáčil Jim. „Ten kulomet je náš trumf. Kdyby Juana nedejbože zranili, tak by ses jeho obsluhy musel ujmout ty.“

„Je tu přece ještě on,“ namítl Pye a ukázal na Bardettea. „Ty sám je nezastavíš, ale společně máme šanci.“ „To je pravda, Jime,“ přisvědčil hráč. „Za bezpečnost žen ručím.“ „O tom nepochybuju, Royi,“ přikývl Jim a s úsměvem se obrátil na Lindu. „Jsi skvělé děvče, Lindo. I tváří v tvář smrti máš srdce muže. S ním si v bezpečí. Sní o tobě jako o své společnici v saloonu v New Orleans. Máš tam rozptylovat muže u karetního stolu, aby je mohl obírat. Dokázala by sis to představit?“ „Vy ničemo!“ zavrčel na něj Bardette. „Nikdy bych si nebyl pomyslel, že jste takový žvanil. To je odporné. Co si vlastně myslíte?“

„Že jste dobytek, Royi,“ odvětil Jim s úsměvem. „Co vám pomůže, když mi budete vykládat, jak jste do ní beznadějně zamilovaný? Když to neřeknete jí, tak se to nikdy nedozví.“

„Přestaňte!“ zasténal Bardette.

„Copak vy jste Farlaineovi lhal?“ otázala se Linda.

Hráč zavrtěl hlavou. „Ne, Lindo.“

„Ještě pořád trváte na tom, že bych to neměla dělat?“

„Co máte na mysli?“ otázal se.

„Toto,“ odvětila a políbila ho.

Zavrtěl hlavou. „Jestli ti to nevadí, tak ti to tentokrát dovolím.“

Farlaine se rozesmál a vstal. „Pojď, Nathane. Tady bysme jenom rušili.“

Roy s Lindou si ani nevšimli, že se oba vzdálili.

+ + + + +

Leželi za křovinami na břehu.

Panoval citelný chlad a oba muži se třásli. Ačkoli to z mělčiny bylo ke břehu jenom deset yardů, měl Farlaine pocit, že mu umrznou nohy. Hned, jak se dostal na břeh, vyzul boty a vylil z nich vodu, načež vyždímal ponožky. Nic to však nepomohlo. Boty usušit nemohl, protože by se potom do nich nedostal.

Přesto, že se Jim chvěl zimou a ležel na tvrdé zemi, po chvíli usnul.

Když se probral, již svítalo. Pye ležel vedle něj a chrápal. Zřejmě i jej uspalo monotónní zurčení řeky. Farlaine tušil, že zvěd od svého odjezdu z Hachity nezamhouřil oka. Nechal ho tedy spát a zapálil si doutník.

Přitom přemýšlel o Jorgem Mayovi. Bandita už musel být zpátky. Za hodinu mělo vyjít slunce. Kde mohl být? Pokoušel se vžít do protivníkovy situace, což dělal vždy, když se ocitl v kritické situaci. A často mu to také zachránilo život.

Mayo věděl, co se stalo. I když měl při sobě Griffithe a osm Mexičanů, rozhodující výhody měli v rukou jeho soupeři. A jejich trumfovým esem byl rotační kulomet. Ten se pro bandity každou hodinou stával stále hrozivějším nebezpečím, protože čím více se rozednívalo, tím ničivější byl jeho účinek. Střelec mohl za světla přehlédnout tábor snáze než za tmy.

Jim zadusil doutník a zatřásl Nathanem. Když se zvěd probral, položil mu ruku na ústa.

„Tiše, Nathane,“ zamumlal. „Bojím se, že Mayo vymyslel nějakou lumpárnu. Cítím, že je blízko.“

„Jaks na to přišel?“ podivil se zvěd. „Slyšeli bysme přece koně.“ Farlaine mu šeptem sdělil své úvahy. „Na jeho místě bych se každopádně vrátil ještě za tmy. Zkus se vžít do jeho pozice. Jestli ji chce změnit ve svůj prospěch, tak bude muset zničit kulomet, nebo ještě lépe, zmocnit se ho. A k tomu musí zjistit, jaká je situace. Nathane, ten chlap to tu zná jak svoje boty. Určitě tuší, že hlídáme břeh. A ví také to, že dusot kopyt je v kaňonu slyšet na míle daleko. Já bych na jeho místě omotal koním kopyta hadry a vedl bych je za uzdu. A pak bych je nechal stát dostatečně daleko před táborem.“

„Teď už chápu,“ řekl Pye. „Jestli se k táboru přiblíží pěšky a budou si počínat šikovně, pak budou moct ještě před rozbřeskem obsadit strategicky významné body. Tábor leží mezi stromy a křovinami, takže bandité by se za nimi mohli lehce skrýt. Už mi to došlo.“ Zasténal a dodal: „Myslíš, že je možné, aby doslali Bardettea a Bellara a my jsme o tom nevěděli?“

Farlaine pokrčil rameny. „Bardettea určitě ne. Ten strachem o Lindu nezamhouří oka. Ale Bellara znám příliš málo. Jestli ho překvapili, tak to s námi vůbec nepřipadá dobře.“

„Co budeme dělat? Půjdeš nahoru?“

Jim přikývl. „Ten hráč je tvrdý chlapík a zatím ukázal pozoruhodnou dávku odvahy, Nathane, ale rozhodně toho ví víc o pokeru než o boji. Až půjde do tuhého, tak tam bude muset být někdo, kdo si zachová chladnou hlavu. Možná by ses mohl připlížit ke konci rokliny a odtud pozorovat skály.“

Zvěd přikývl. „O.K.“

Vzal si sharpsku a jako had se proplazil keři. Farlaine se za ním chvíli díval, aby se pak po čtyřech odplazil ke břehu. Proběhl k mělčině a vyhoupl se na žebřík. Když šplhal nahoru, rozhodl se, že si přiváže pušku k rameni, aby se mu snáze lezlo.

Náhle se nad ním objevila Bardetteova hlava.

„To jsi ty,“ řekl hráč s úlevou.

„Jak to vypadá?“ zeptal se ho Jim a na chvíli se zastavil.

„Všechno v pořádku. Ženy spí vedle.“

Jim lezl dál. Roy mu pomohl na plošinu.

Posadili se na podlahu a zapálili si doutník. Farlaine mu pak pověděl o svých úvahách. Dozvěděl se, že hráč se jenom chtěl podívat na ženy, aby se pak vrátil k Juanu Bellarovi. Jenže pak uslyšel šramot a přišel k žebříku.

Jimovi se ulevilo. Teď je už Jorge Mayo nemohl překvapit. Dokouřili a vstali. Bardette odcházel do vedlejší místnosti, když Jim vyhlédl zaprášeným oknem ven.

„Moment, Royi,“ hlesl k Bardetteovi.

V ranním šeru uviděl na okraji plošiny Bellara. Mexičanova silueta stejně jako obrysy rotačního kulometu se nezřetelně rýsovaly proti šedivé obloze. Farlainea se zmocnil vztek. Výslovně Bellarovi nařídil, aby u kulometu ležel, a on tam seděl. Mayovi lidé ho tak mohli snadno odhalit.

„Ten hlupák,“ zaklel a vklouzl do vedlejší místnosti.

Obě dívky spaly vedle sebe na jedné posteli. Pravidelně oddechovaly. Jim prošel kolem nich do poslední, třetí místnosti chaty, v níž stál stůl, dvě židle a jedna rozvrzaná skříň. Vše bylo pokryto tlustou vrstvou prachu. Z místnosti vedl druhý východ na plošinu.

Když Farlaine tyto dveře otevřel, Bellaro sebou náhle prudce trhl. Farlaine instinktivně zavřel dveře a vrhl se na podlahu. V následující chvíli se rozštěkal rotační kulomet. Kulky rozstřílely dveře a zavrtaly se do kmenů, z nichž byla postavena stěna chaty.

„Kryj se, Royi!“ vykřikl Jim. „A děvčata ať se schovají pod postel!“ Kulomet naštěstí nedokázal prostřílet silnou kulatinu, ve dveřích však zely velké díry a během salvy se dveře pomalu rozpadaly. Kulky kromě toho převrhly židle a provrtaly skříň.

Farlaine slyšel, jak Bardette uklidňuje vzlykající dívky. Když se kulomet konečně odmlčel, byl Jim téměř ohluchlý. Právě se k němu plazil hráč, když zazněl Mayův hlas. „Jak se ti to líbí, Farlaine?“ zvolal bandita. „S tíms nepočítal, co? Já se tak rychle nevzdám, amigo. Kde je Isabella? Hej, holoubku! Ozvi se!“ Kaňonem se nesla ozvěna jeho volání. Slyšeli jeho smích. Ve dveřích mezi místnostmi se náhle objevila Isabella. Její tvář byla strhaná strachem. „Co je s Juanem?“ otázala se prázdným hlasem.

„Lehněte si, zatraceně!“ vykřikl na ni Farlaine.

V tom okamžiku se opět rozštěkal kulomet. Isabella se mezi dveřmi vrhla k zemi. Kulometná palba pokropila celou stěnu chaty. V zadní místnosti se náhle rozbilo sklo. Jim uslyšel tupý náraz, načež se něco překulilo po podlaze.

Isabella se ohlédla a začala křičet. V místnosti zavládl zmatek. Zatímco Jim se k ní rychle plazil, objevila se vedle Mexičanky Linda, objala ji a pohlédla do vedlejší místnosti.

I ona vykřikla. Její tvář byla zkřivena hrůzou.

Když se k nim Jim připlazil, zastavilo se mu srdce. Těsně za prahem dveří na něj hleděly mrtvé oči Juana Bellara. Bandité mu mačetou usekli hlavu.

Farlaine obejmul Mexičanku a přitáhl ji k sobě. „Pane Bože! Ne…,“ zasténal za ním Bardette.

Teprve teď si uvědomili, že kulomet přestal střílet.

„Hej, Iso!“ zvolal Mayo. „Přešla tě řeč, nebo co, ty mrcho?“

Jeho hlas byl naplněn zlobou a nenávistí. Farlaine dal Bardetteovi znamení, aby se postaral o dívky, a sám se odplazil do vedlejší místnosti. Když chytil Bellarovu hlavu za vlasy a odhodil ji, aby ji dívky nemohly vidět, bezděky zavřel oči.

Pak se připlazil k rozstřílenému oknu a opatrně vstal. Dole v kaňonu třesklo několik výstřelů. Mohl jen doufat, že nedostali Nathana. Střelba však aspoň na chvíli rozptýlila pozornost banditů.

Jim pohlédl ven. Kulomet stál na konci plošiny, nad kaňonem. Muže, který z něj střílel, nebylo vidět. Musel ležet za napadaným kamením. Náhle se odtud opět ozval hlas Jorgeho Maya.

„Vzdej to, Farlaine!“ vykřikl. „Z této pasti se nedostaneš. Všichni tam zemřete. Jestli chceš tvé muchache zachránit život, tak vyjděte ven se zdviženýma rukama. Máš na to deset minut. Pak chatu vyhodíme dynamitem do vzduchu. Přemýšlej rychle, amigo! Čas běží!“

Kaňonem zněl jeho ďábelský smích.

Farlaine se přikrčil a vyrazil ke dveřím nad žebříkem. Když pohlédl dolů, hvízdla těsně kolem něj kulka a zavrtala se do rámu dveří. Obsadili tedy i protější skálu. Past sklapla. V kaňonu padly další výstřely. Vypadalo to, že Nathan Pye má plné ruce práce.

Farlaine se vrátil k ostatním. Bylo to zvláštní. Zatímco Linda stále tiše plakala, Isabella se již uklidnila. Z její strnulé tváře vyzařoval mrazivý chlad. Pouze chvějící se ruce prozrazovaly její rozrušení.

Pohlédla na Bardettea, který držel Lindu v náručí a snažil se ji uklidnit. Jim viděl, že má vlhké oči. Isabella se obrátila na něj a řekla:

„Vy víte, seňore Farlaine, že Jorge neblufuje. Věřte, že svou výhrůžku splní. Ti dva k sobě tváří v tvář smrti nalezli cestu. Už je však pozdě.“

„Musí přece být nějaký způsob, jak se z toho dostat,“ odsekl Farlaine.

Mexičanka přikývla. „Možná ano. Jste dobrý střelec?“

„Myslím, že ano? Proč se ptáte?“

„Vyjdu ven a zkusím ho vylákat z úkrytu,“ odpověděla. „Snad byste ho pak mohl trefit.“

„Vyloučeno, Isabello,“ řekl Jim. „To nepřipadá v úvahu. Bezpochyby by to pro vás znamenalo smrt. Pomyslete na ten kulomet. Nikdy nebudeme rychlejší než on.“

„Ale střelec nejdřív musí vstát,“ odvětila k jeho úžasu. „Musíte ho trefit první ranou. Vezmu si derringer seňora Bardettea a jím zabiju muže, který by se pak chtěl postavit ke kulometu. Není jiná možnost, seňore. Po tom všem, co se stalo, už nechci žít. A vy mi nedokážete zabránit, abych se zabila. Jste dost inteligentní na to, abyste to pochopil.“

„Rozumím vaší bolesti, Isabello,“ řekl Jim dojatým hlasem.

Mlčky na něj hleděla, načež se odplazila do vedlejší místnosti. Pak se vrátila a posadila se k němu, načež natáhla levou ruku a sevřela ji v pěst. Než Farlaineovi s Bardettem došlo, oč jde, přiložila si skleněný střep k tepně.

„Jestli to neuděláte, tak se zabiju,“ řekla odhodlaným hlasem. Farlaine jí viděl na očích, že to myslí vážně.

„Pochopte to přece,“ vzlykla. „Už nechci dál žít. Už na to nemám dost sil. Ale snad by moje smrt mohla zachránit vaše životy. Pak by měla smysl. Jeden život za čtyři. I kdybychom měli jenom mizivou šanci, tak byste to měl udělat už jenom kvůli Lindě. Prosím, seňore!“

Pak se pomalu zvedla. Ostatní na ni hleděli a nevěděli, co mají dělat. Cítili její odhodlání. Tušili, že ji nic nemůže zastavit. Buďto se obětuje, nebo se při nejbližší vhodné příležitosti zabije. A i kdyby se jim podařilo jí ránu ovázat, do Ascension, kde byl nejbližší lékař, by ji nikdy nedostali. Šance zachránit ji se tedy rovnaly nule.

„Dej jí derringer, Royi,“ tiše řekl Jim.

Hráčovy a Lindiny protesty umlčel slovy: „To chcete přihlížet, jak se zabije zbytečně?“

Bardette jí tedy nakonec svůj derringer dal. Když chtěla odejít, Farlaine ji zadržel.

„Počkejte, až vám dám znamení, že jsem připraven,“ poznamenal. „A díky za všechno, Isabello.“

„Hodně štěstí, seňore Farlaine. Muchas gracias!“

Pak si narovnala šálu a schovala pod ni ruku s derringerem. Jim se přikrčen připlížil k oknu v zadní místnosti. Kromě kulometu nic neviděl. V kaňonu opět padlo několik výstřelů. Potom mávl na Bardettea, jenž stále strnule hleděl na Isabellu, a přikývl.

„Musím s tebou mluvit, Jorge!“ zvolala. „Pusť mě k sobě!“

Mayo se neukázal, z úkrytu však odpověděl: „Jsem tady, Iso! Chceš mě poprosit o odpuštění? Tak pojď sem!“

Farlaine uslyšel vrznutí dveří. V následujícím okamžiku spatřil Isabellu. Šla po plošině ke kulometu. Ten zůstával opuštěný. Zato se vpravo objevil jeden Mexičan, který na dívku namířil pušku.

Musel se tam dostat během střelby. Isabella si ho nevšímala a pomalu kráčela dál.

A pak se u kulometu vynořila hlava jednoho bandity. Jim na něj namířil. Když se Isabella přiblížila ke kulometu, muž vstal a chopil se kliky. Farlaine zmáčkl spoušť.

Ozval se výkřik a Mexičan zmizel. Bandita, který se plížil za Isabellou, se otočil a hned v následujícím okamžiku koupil Farlaineovu kulku do prsou. Vrávoravě se obrátil a vystřelil na Isabellu.

Ta klopýtla a v tom okamžiku se za kulometem objevil Jorge Mayo. Než se stačil chopit kliky, vytáhla Isabella zpod šály derringer a vypálila.

Dostala se přitom mezi Maya a Farlainea a Jim tak na banditu nemohl vystřelit. Musela ho však minout, protože už v následujícím okamžiku se rozštěkal kulomet.

Mayo vztekem zapomenul na veškerou opatrnost. Vstal a hned nato ho zasáhla kulka do prsou. Vykřikl a zmizel.

Když Jim vyběhl ze dveří, byl již Roy venku a běžel ke kulometu. Federální maršál se rozběhl za ním. Za kulometem se vynořil další muž, ale Farlaine jej okamžitě zneškodnil.

A pak tam konečně dorazil Bardette. Otočil kulomet a začal pálit dolů, do kaňonu. Když Jim přiběhl k okraji plošiny, spatřil kosené Mexičany, kteří se zoufale snažili uniknou dešti střel.

Náhle napravo třeskl výstřel a Roye zasáhla kulka do ruky. Farlaine se obrátil a pohlédl na sousední skálu. Na jejím vrcholu stál Bill Griffith. Než stačil namířit na Farlainea, trefila jej Jimova kulka a desperát se s děsivým řevem zřítil ze skály dolů.

Pouze dvěma Mexičanům se podařilo uniknout střelbě kulometu, ale jen proto, aby je vzápětí dostal na mušku Nathan Pye.

A pak se rozhostilo ticho.

+ + + + +

Pohřbili mrtvé a z jeskyně vyvedli koně. V ústí kaňonu se ještě jednou zastavili a ohlédli se. Ve sklíčené náladě pak pokračovali dál.

U ústí jednoho postranního kaňonu počkali, až odtud Nathan Pye vyvede svého mustanga a grulla. O něco později přebrodili řeku a vydali se k hranici. Jejich cílem byl Hermanas, kde měli dobré přátele. U nich chtěli zapomenout na tyto hrozné události.

Jim s žalem v srdci pomyslel na Isabellu a Juana. Jen díky nim přežili, jen díky nim měla láska mezi Lindou Ecklandovou a Royem Bardettem budoucnost.

A jen díky nim byla pomstěna smrt Tuscarory.