John Kirby

Colorado western 056. Do smrti nezapomenu

Po deseti letech opět stáli proti sobě: bývalý šerif a někdejší bandita. Šerif chtěl „svého“ muže přivést na šibenici. A někdejší bandita byl připraven se za svou divokou minulost zodpovídat. Jenže nejprve chtěl dostat svou rodinu do bezpečí.

Bývalý šerif nedokázal zapomenout, co se tenkrát stalo v Tishomingu. A někdejší bandita se zoufale snažil vysvětlit, jak to tehdy bylo…

Seděl na úzké pryčně a houpal nohama.

„Hej, šerife!“

Brian Scott si hlavní winchestrovky odsunul stetson do týla a přistoupil k mřížím cely.

„Co chceš, Rainbowe?“ zeptal se a pohlédl na zavšiveného, špinavého chlapíka.

Billy Rainbow se usmíval.

„Mohl bys mi otevřít a pustit mě ven, šerife,“ řekl.

Jednalo se o malého, hubeného chlápka v šatech, které mu byly velké. S propadlými tvářemi a bledou kůží jeho obličej připomínal lebku.

„Jestli mě necháš běžet, tak José Peralta možná nepřijede do města, šerife. A to ti ušetří spoustu námahy, problémů a pohřbů.“

Brian Scott, středně vysoký, svalnatý muž zvedl winchestrovku a prostrčil její hlaveň mřížemi.

„Možná bych ti radši měl vpálit kulku do hlavy, Rainbowe,“ poznamenal. „To nám také ušetří spoustu práce. Pak už José Peralta nebude muset do města.“

„Nosíš hvězdu, Scotte! Nebudeš přece střílet na někoho, nad kým porota ještě nevynesla rozsudek, he?!“

„Obvykle to nedělám,“ odvětil Brian Scott. Tentokrát se zase usmíval on. „Ale poněvadž jde o tebe, tak protentokrát možná udělám výjimku, ty bastarde!“

Samozřejmě to byl bluf, protože šerif Scott se vždy držel přísahy.

Stále však musel myslet na starého Jacobse, kterého Billy Rainbow vyvlekl jako rukojmího ze saloonu potom, co byl přichycen při podvádění v kartách. O půl míle dál starého Jacobse chladnokrevně zavraždil, protože mu překážel při útěku. Přesto ho za svítání chytili a přivezli zpátky do Pescadita.

„Scotte!“ zvolala nějaká žena. „Tvoje jídlo, Briane!“

„UŽ jdu, Nelly!“ odvětil Brian.

„Výborně, šerife! Ještě z tebe bude vzorný manžel. Dávej si na ni pozor! José Peralta má slabost pro starší dámy, které…“

Šerif se prudce otočil a vrazil winchestrovku mezi mříže, přičemž Billyho Rainbowa zasáhl do břicha. Bandita se zhroutil na zem a zkroucený bolestí se tam chvíli svíjel.

„To si zapamatuju, Scotte!“ takřka nesrozumitelně zasípal. „Ví Bůh, že to tě ještě bude mrzet!“

„Boha z toho vynechej, Billy. To je jenom mezi tebou, porotou a katem!“

Těžkými kroky pak šerif Scott opustil trakt s celami. Více než čtyři cely tam nikdy nepoužívali. Padouši totiž do Pescadita často nezavítali. Ti se drželi severozápadně odtud. V Laredu.

„José přijde, Scotte!“ zabručel Rainbow. „Pověsí tě za nohy a nechá tě viset tak dlouho, dokud ti nepraskne hlava!“

Brian Scott si setřel pot z čela a zavřel za sebou dveře. U psacího stolu jeho kanceláře stála Nelly Obersonová. Na stole stály talíř, miska, příbor a konvice s čerstvou kávou.

Dáma, to měl Rainbow pravdu. Měla skoro padesát, ale stále byla štíhlá jako mladá dívka a skoro neměla vrásky, ačkoli žila tvrdým životem. Dlouhé, světlé vlasy měla načesané dozadu, což jí dodávalo přísný výraz, neboť její modré oči doslova propalovaly každého lháře.

„Máš problémy, Scotte,“ poznamenala.

Brian Scott mávl rukou.

„Rainbow patří k Peraltově bandě,“ řekla Nelly Obersonová. „Vím, že sis pohrával s myšlenkou, že by bylo lepší ho zastřelit, než ho přivézt do vězení.“

Scott chtěl zavrtět hlavou, ale neudělal to. Nelly ho znala příliš dobře. Už sedm let žil v jejím penzionu.

„Ale jednals správně, Scotte. Bude soud a všechno proběhne podle zákona. Tak jako vždy vPescaditu od chvíle, kdy sis tu připnul hvězdu.“

Brian Scott se unaveně, vyčerpaně ale přesto spokojeně usmál. Spokojený byl hlavně tehdy, když mu Nelly položila ruku na rameno a pohladila ho po jeho řídkých šedých vlasech.

„Přesně jako Charles,“ zamumlala. „Jsi stejný jako Charles. Ten se také nikdy před nikým nesklonil!“

„José Peralta přijede!“ zabručel Rainbow z cely. „A pak budeš proklínat svou matku za to, že tě porodila.“

Scott klidně jedl dál.

„Přijede?“ zeptala se Nelly.

Scott na ni pohlédl. Potom přikývl. „Jistě,“ řekl. „Musíme s tím počítat.“

+ + + + +

Temnou nocí se blížili k farmě. V okolí panoval klid. Nikdo nepředpokládal nějaké problémy. Desperáti, kteří mířili do Mexika, volili cestu přes Laredo a této malé farmě se vyhýbali.

V obývacím pokoji se svítilo. Za oknem se míhaly stíny dvou žen a jednoho muže.

José Peralta se u tyčí ohrady narovnal a kývl na ostatní muže, kteří se následně rozmístili po dvoře a ukryli se do stínu domu či stáje.

Peralta čekal, až jeho muži zmizí, načež se vyšvihl do sedla svého strakáče a přijel na dvůr.

Stín muže, který právě seděl u stolu, se nyní zvedl. O pár vteřin později se otevřely vchodové dveře.

Peralta zastavil strakáče. Ruce měl položené na hrušce sedla a klidně hleděl do ústí dvouhlavňové pušky.

Lee Kinsella, který na něj mířil, vykročil od dveří na úzkou verandu. U zábradlí se zastavil.

Toho jezdce, který stál na dvoře, ještě stále nepoznával. Viděl pouze jeho obrysy. Nevypadal nebezpečně, ale Kinsella byl od přírody nedůvěřivý. Jen díky tomu dokázal přežít. Jen díky tomu skončil se svým divokým životem mimo zákon a vrátil se do Texasu, aby zde začal znovu, spolu se svou sestrou Mary a manželkou Carol, kterou si půl roku po svém návratu vzal, a s Benem, svým šestiletým synem.

„Co je?“ otázal se.

„Jsem zraněný,“ odpověděl Peralta. „Viděl jsem světlo…“

Kinsella ukázal palcem přes rameno. „Pescadito,“ řekl. „Je to tři míle odtud na západ. Nevypadáš, že by ses tam nemohl dostat.“

„Hombre, je to se mnou špatné! Potřebuju pomoc!“

Teprve v tomto momentě Kinsella poznal, že má co do činění s Mexičanem.

„Pojď pomalu blíž!“

Kinsella seskočil z úzké verandy do prachu dvora. A pak za sebou zaregistroval stíny.

Někdo se pokoušel dostat za jeho zády k domu.

Obrátil se a v tom okamžiku třeskly dva výstřely.

Jednoho chlápka rána odhodila až na zeď domu. Druhý skočil do dveří.

Nyní se objevili i další muži, kteří Kinsellu s brokovnicí v rukou obklíčili.

„A teď, hombre?“ zeptal se Peralta a přijel na světlo, které pronikalo ze dveří.

Kinsella na něj pohlédl a na čele mu vyvstaly krůpěje potu.

José Peralta!

Kinsella ho poznal na první pohled.

„Sejmul Pabla, jefe!“

Za Kinsellou se ozvalo cvaknutí kohoutku.

„Já ho oddělám, jefe!“

Kinsella stáhl ramena. Jeho revolverový opasek ležel v obývacím pokoji přes židli. Ven šel jen s puškou. A revolverový opasek se dvěma hluboko visícími šestiraňáky teď byl nedosažitelný.

„Neodděláš ho, když ti neřeknu,“ odsekl Peralta a elegantně seskočil ze svého strakáče.

Byl to urostlý a štíhlý chlapík. Při každém kroku, kterým se blížil ke Kinsellovi, se ozývalo cinkání jeho stříbrných ostruh. Krok od něj se zastavil. V jeho tmavých očích se zablesklo.

Tu se ozval výkřik Carol a pláč Bena.

„Jednejte s ženami a dítětem jako gentlemani, vy bastardi!“ zabručel Peralta. „Comprende?“

Kinsella zvedl ramena a hřbetem ruky si utřel pot z čela.

„Madre mio,“ zasténal Peralta. „Hombre Kinsella!“

„To už je dlouho,“ řekl Kinsella.

Peralta zadumaně přikývl. „Deset let nebo i víc,“ přisvědčil. „Byly to drsné, dobré časy tenkrát v Dunconu, Atoce, Fort Towsonu a Wichitě. Hombre Kinsella! Tak se po deseti letech znovu vidíme!“

Kinsella zvedl brokovnici, otevřel její hlavně a vyňal prázdné nábojnice. Horečně přemýšlel. Život jeho samého i jeho rodiny visel na vlásku. Sáhl do kapsy kalhot, vytáhl odtud dva náboje a vložil je do komor.

Peralta jej ani na zlomek vteřiny nespouštěl z očí. Cvaklo to, když Kinsella nabil. Peraltovi muži znervózněli. Všichni měli Kinsellu na mušce.

„Nikdo tu nic neví, amigo,“ řekl Kinsella, načež se otočil a vydal se k ohradě. Tam se zastavil a počkal na Josého Peraltu, se kterým před více než deseti lety jezdil v Davisově bandě.

S Peraltou ho nyní dostihla jeho minulost, které se snažil uniknout. A to bylo nebezpečně. Smrtelně nebezpečné!

„Nikdo nic neví?“ otázal se Peralta, když se vedle něj opřel o tyč ohrady a zahleděl se do dálky. „Ty ses toho dokázal zbavit?“

Kinsella přikývl. „Jak stárnu, dostávám rozum. A jsem klidnější, mnohem klidnější, hombre.“

„Co je s ostatními?“

„V Tishomingu to nevyšlo,“ řekl Kinsella. „Čekali tam na nás. Šerif, jeho zástupci a více než tucet místních. Byla to ta nejdrsnější přestřelka, jakou jsem v Oklahomě zažil. Unikli jsme jen tři. Ostatní jsou pod drnem.“

„Tři,“ podotkl Peralta a hleděl do tmy. „Všichni ostatní tam zůstali?“

„Přesně tak.“

„Mierda!“ Peralta pokrčil svými úzkými rameny. „Tishomingo! V Oklahomě pro nás byla už tenkrát pěkně horká půda!“

„Nikdo s tím nepočítal. Nebyli jsme tam poprvé.“

„Na to si vzpomínám,“ přisvědčil Peralta.

„Jenže oni tenkrát dostali nového šerifa, Joshe McGoohana! Byl to chlápek z Dakoty, kterého do Oklahomy musel vyplivnout sám čert. Vytušil, že Davis jednoho dne zase přijede do Tishominga, a měl pravdu. To je všechno, hombre.“

„Pěkně smutná historka na tak hezký večer,“ řekl Peralta. O něco později mávl rukou. „Co bylo, bylo, Lee. Zůstanu s mými muži tady. Schovají koně do stáje a zůstanou tam.“

„Co mám na to říct?“

„Nic,“ odpověděl Peralta. „Zůstal bych tu, i kdybych tu nenatrefil na tebe, hombre. Také v Pescaditu je šerif, který chce za každou cenu prosadit svou. Jeden z mých mužů sedí ve vězení. Pověsí ho, jestli ho odtamtud nedostanu. A já jsem ještě nikdy svého člověka nenechal ve štychu. Tak jako tenkrát, hombre! Nechali jsme někdy někoho ve štychu?“

Kinsella zavrtěl hlavou. „Nikoho,“ odvětil klidným hlasem. „Jenže Billy Rainbow je ksindl! Zastřelil starého člověka jako psa.“

„Tak ty to víš?“

„Každý to ví.“

„Zastřelil starého člověka jako psa,“ opakoval Peralta. „A přesto je to jeden z mých lidí. Jestli ho někdo potrestá, tak to budu já, hombre!“

„Kvůli tomu ho chceš dostat z vězení a riskovat životy jiných?“

Peralta se tiše zasmál. Přirozeně, bylo za tím i něco jiného. Kinsella málem zapomněl na to, že Peralta nikdy pro jiné nehnul ani prstem. Více než dva roky spolu jezdili v Davisově bandě. To, co tenkrát mezi nimi panovalo, bylo přátelství, ale bez dlouhého trvání. Kinsella mu nic nedlužil.

„Co je s Rainbowem?“ zeptal se.

„Ten dědek, kterého Bill sejmul, byl agent Caldwell Railroad Company, hombre. V Laredu čekají kopu peněz. Ten vlak jede přímo kolem Pescadita. Ten dědek přesně věděl, který vlak to je a kdy přijede. A teď to ví jenom Rainbow. Rozumíš, hombre?“

Kinsella přikývl. Tak proto ho odtud chtěli dostat. Billy Rainbow byl zárukou, že Peralta a jeho muži přepadnou správný vlak. Vlak vezoucí peníze do Lareda.

„Moji muži a já zůstaneme tady, hombre. Všechno proběhne tak jako zatím vždy. Jestli to dobře rozjedeš, tak si nikdo ničeho nevšimne a my pak zase hned zmizíme. Potom dáš sbohem tomuto bídnému životu. Buď se k nám přidáš, nebo se se svým podílem někde usadíš. Comprende?“

Kinsella na něj úkosem pohlédl. Peralta měl ostré rysy ve tváři a úzké rty, které mu dodávaly brutální výraz. Díky tomu, že byl zarostlý, vypadal ještě snědší, než ve skutečnosti byl. Ne, Peralta se nezměnil. A nezmění se, o tom Kinsella nepochyboval. Věděl, že z vlka se ovce nestane. A Peralta měl navíc lepší karty v ruce. Kromě toho neznal zábrany – ani vůči Kinsellovi, jeho ženě Carol, synu Benovi či sestře Mary. Lee neměl na vybranou. Musel Peraltovu nabídku přijmout a přesvědčit ho, že je stejný jako v těch divokých letech, kdy bok po boku jezdili v Davisově bandě.

„Kolik?“ otázal se. Byla jeho jediná a zcela jednoznačná otázka. Když se ze všeho nejdřív ptal na svůj podíl, choval se tak, jako dřív. Chtěl tím odstranit Peraltovu nedůvěru.

Peralta odstoupil od tyče. Udělal dva kroky a otočil se. Chvíli Kinsellovi hleděl do očí, aby se pak spokojeně usmál.

„Možná dvacet tisíc dolarů, možná víc, hombre. Každopádně žádné drobné. Čekáš dnes v noci nějakou návštěvu?“

„Ne.“

„Nechci být neskromný, hombre, ale zaplatím ti skvěle. Mohly by ženy udělat něco mým mužům k snědku? I mně už kručí v břiše.“

„Za dvacet tisíc dostanete plnou penzi,“ usmál se Kinsella. „Řeknu ženám, ať vás poslouchají a že nám od vás nic nehrozí. Ty jsi boss, amigo. Dřív jsme se znali, však víš, ale teď bude lepší, když mi nebudeš věřit, O.K.?“

Mexičan se zazubil.

„Nevěřím ti, hombre,“ řekl. „Dřív jsme se znali, ale já ti nevěřím. To je skvělé, protože je to pravda. Nezapomeň, hombre. Jestli chceš něco podniknout za mými zády, tak pomysli na tvou ženu, syna a sestru. Ti by na to doplatili jako první. Rozumíme si, ne?“

„Výborně,“ odpověděla Kinsella. „Při všem, co budu dělat, budu myslet na těch dvacet tisíc dolarů, amigo. A jestli je nedostanu, nebo jestli se mě budeš chtít zbavit, tak tě odkrouhnu!“

José Peralta s sebou trhl. „To bys opravdu udělal?“

„O tom nepochybuj,“ ubezpečil ho Kinsella. „I kdyby to mě a mou rodinu mělo stát život. Kdysi jsme byli partnery a teď jimi jsme zas, dokud nepřepadnete ten zatracený vlak a nezaplatíte mi. Pak se naše cesty znovu rozdělí.“

Dan Fairbanks a William Prentis, oba zástupci, unaveně seděli v úřadovně maršála a srkali horkou kávu. Jejich obličeje byly pokryty prachem.

„Jeli jsme až po průsmyk Aguilares,“ řekl štíhlý a Šlachovitý Fairbanks. Jeho snědá pleť a havraní vlasy prozrazovaly mexickou krev. „A vůbec nic. Vypadá to, že Peralta odtud zmizel, Briane.“

Brian Scott si natáhl nohy.

„Jestli je v kraji, tak bude v Laredu nebo na druhém břehu Rio Grande. Tam je v bezpečí. Odtud se může dostat do Pescadita během jednoho dne.“

Scott pohlédl na mladého, světlovlasého Prentise. Byl velmi oblíbený u dívek i jejich matek. Většina z nich si přála mít takového zetě.

„Možná máš pravdu,“ řekl Scott.

„Jak by ale potom zjistil, co se v Pescaditu děje a kdy sem má přijet, aby pomohl Billu Rainbowovi?“ namítl Fairbanks.

„Pošle do města muže, které neznáme,“ odvětil šerif.

„Pak musíme dávat pozor na všechny cizince.“

Scott souhlasně přikývl.

„Co si myslíš tam o tom, šerife?“ otázal se Prentis a ukázal otevřenými dveřmi na ulici.

Před hotelem právě sesedal z koně muž. Přivázal zvíře k zábradlí a oklepal ze sebe prach, načež se obrátil.

Byl Scottova věku, tedy kolem padesáti let. Měl úzké boky, široká ramena a jasné, světlé oči, které něco hledaly. Jeho pohyby byly elegantní jako pohyby kočky. Ruce mu chránily rukavice, jak to bývalo časté u pistolníků.

Scott si jej změřil pohledem a přivřel oči.

Muž na opačné straně ulice si posunul svůj starý stetson do týla, odepnul si sedlové kapsy a hodil si je přes rameno. Přišel k němu nějaký chlapec, tázavě na něj pohlédl a pak ve vzduchu chytil minci, kterou mu cizinec hodil. Nato vzal cizincova vraníka za uzdu a odvedl ho do stáje.

„Vypadá to, že se tu chce uhnízdit,“ řekl Fairbanks. „Měli bychom se mu podívat na zoubek, Scotte.“

Scottův pohled sklouzl k jeho hluboko visícím šestiraňákům, které, což viděl i na tu dálku, nebyly nikterak zdobené.

+ + + + +

Josh McGoohan byl unavený a hledal místo, kde by si mohl odpočinout a možná se i usadit. Už dlouhé roky se nepokojně toulal Západem, ale to správné místo ještě nenašel.

Vždy býval mužem se dvěma rychlými kolty. Najímal své kolty ve prospěch práva a pořádku jako šerif. Jako průvodce cenných transportů na železnici. Bankám, když bylo potřeba, vystopovat bandity a zmocnit se jejich kořisti. Byl lovcem lidí, zlatokopem i starostou jednoho zapadákova v Arkansasu.

Jezdil pro Wells Fargo jako vozka a jako zvěd treků táhnoucích nebezpečnými kraji.

Nyní již toužil jen po klidu.

Byl natolik zabrán do svých myšlenek, že si obou mužů všiml teprve tehdy, když se objevili vedle něho u barového pultu v saloonu.

„Jste tu cizinec?“

McGoohan na toho muže pohlédl Byl mladý a měl světlé vlasy. Na hrudi se mu leskla hvězda zástupce maršála.

„Cizinec,“ přikývl McGoohan.

„Chcete tu něco vyřídit?“

Muž napravo od něj měl černé vlasy a bezpochyby mu v žilách kolovala mexická krev. Také on nosil hvězdu zástupce.

„Nechci tu nic vyřídit!“

McGoohan se chopil sklenice a napil se. „Šerif chce s tebou mluvit,“ řekl William Prentis. „Vypadáš, jako bys patřil k těm, které tu nevidíme rádi.“

Josh McGoohan postavil sklenici zpátky na pult a rychle odstoupil. Nyní měl oba zástupce před sebou. Jeho větrem ošlehaná tvář se napjala úsměvem.

Znal vznětlivce, jako byli tito dva, častokrát se s nimi musel střetávat. Hlavně s mladíky, jako byl ten blondýn, který držel ruku tak nehezky blízko pažby šestiraňáku.

„Tak za prvé, jsem pro tebe pan,“ klidně odvětil McGoohan. „Za druhé, vypadám tak, jak vypadám, za třetí, město je otevřené pro každého, a za čtvrté, jestli ode mě šerif něco chce, tak ať přijde sám!“

Hovořil pokojným, ale ocelovým hlasem.

„Ještě něco?“ otázal se Dan Fairbanks, který byl prozíravější než jeho kolega Prentis.

„Pověz svému kolegovi, že ani na tak starého člověka, jako jsem já, ještě není dost rychlý,“ řekl McGoohan a kývl na Prentise.

Prentisova reakce McGoohana nepřekvapila. Všichni byli stejní. Stále si něco chtěli dokazovat, hlavně tehdy, když pro to měli obecenstvo.

Prentis sáhl po pažbě svého šestiraňáku. Všichni v saloonu věděli, že Prenťis má nejrychlejší ruku v Pescaditu.

Tentokrát ale ani nestačil zbraň vytáhnout z pouzdra, když na něj McGoohan namířil dva kolty, které se mu nějakým zázrakem dostaly do rukou.

„Teď už bys byl mrtvý, synu!“ s úsměvem poznamenal McGoohan. Tak rychle, jak kolty vytáhl, je pak zase strčil do ošoupaných pouzder. Prentis na něj užasle pohlédl. Fairbanks tiše zaklel. McGoohan pokrčil rameny. „Jdu si nahoru lehnout, synu. Až se vyspím a jestli budu na to mít chuť, promluvím si s šerifem. Pokud mi ještě něco chcete říct, tak mi to povězte teď!“

Prentis polkl. Dal se svou horkokrevností strhnout k nerozvážnému jednání. Kdyby narazil na někoho méně soudného, tak by mu jeho hvězda moc nepomohla. Zemřel by.

„Napište mi to na účet,“ řekl McGoohan barmanovi. „Bydlím v hotelu.“

„Jistě, pane!“

McGoohan si hodil sedlové kapsy přes rameno a vykročil ke dveřím.

„Máte nějaké jméno, pane?“ zvolal za ním Fairbanks.

„Pochopitelně.“ McGoohan přikývl, aniž se však otočil. „Ale to ti moc nepomůže, synu!“

Pak kopl do dveří a vyšel ven.

„Pokoj číslo 17,“ řekl recepční. „Koupelna je v čísle 12. Právě ji připravují. Dají vám vědět.“

McGoohan mu hodil dolar. Recepční jej chytil.

„Přejete si ještě něco, pane?“

„Klid,“ odvětil McGoohan.

Těžkými, unavenými kroky se pak vydal po schodech do patra. Nebylo to přivítání podle jeho gusta. Byl si jist, že Pescadito zase brzy opustí.

Muž, který již neměl chuť vytahovat za druhé horké kaštany z ohně, ještě netušil, co ho čeká.

+ + + + +

Lee Kinsella večer pohovořil s Carol a Mary. Nyní stál u okna a s planoucíma očima hleděl na Peraltu, který kráčel ke svým mužům do stáje.

„Lee!“

Carol, jeho žena, k němu přistoupila. Chytil ji za ruku.

„Co to má znamenat, Lee?“ „Nic,“ opáčil Kinsella. „To je José Peralta,“ řekla Carol. „Jeden z jeho mužů sedí ve vězení v Pescaditu. Mluví o tom, že ho chce osvobodit.“

„To je možné,“ připustil Kinsella. „Nic nám do toho není. Teď je Peralta tady, a jestli uděláme chybu, tak to nikdo z nás nepřežije. Rozumíš?“

Carol nebyla ženou, kterou by mohl tak snadno nahnat strach.

„Máme zbraně a můžeme se svobodně pohybovat,“ poznamenala. Lee Kinsella ji objal kolem ramen a něžně ji k sobě přitáhl. „Ať už si myslíš cokoli, Carol, tak na to zapomeň. Mysli na našeho syna, na Mary, na nás a na to, jsme za ty roky tvrdé práce vybudovali. Jsou to bandité a je jich víc než nás. Žijeme jen proto, že Peralta se se mnou kdysi setkal a zná mě. Slíbil jsem mu, že mu nebudeme dělat problémy. To je naše jediná šance.“ „A šerif Brian Scott?“ Kinsella zavrtěl hlavou a kývl ke stáji. „Mají farmu pod kontrolou,“ řekl. „Kdyby sem přijel Scott s muži z města, tak by došlo ke krveprolití.“ Carol mlčela a hrála si s vlasy. „Přijedou tak, jako odjeli,“ řekl Lee. „Kdy?“ „Brzy.“

„Opravdu nemůžeš nic podniknout?“ „Chceš být vdova?“ „Pane Bože, ne!“ Carol sekněmu přitiskla. „Ne, Lee!“

„Tak neudělej žádnou hloupost. Nic se nám nestane, když se budeme řídit Peraltovými pravidly hry.“

Peralta vyšel ze stáje. Zůstal stát ve dveřích domu a zamračen řekl: „S mužem, kteréhos včera postřelil z brokovnice, je zle, hombre.“ „Nebyla to moje vina.“ „Ale tvoje olovo, hombre!“ Peralta ukázal na Carol. „Měla by se o něho postarat. Potřebuje horkou vodu a nějaké obvazy. Jestli mu nebude moci pomoct, budeme potřebovat doktora z Pescadita.“

„To se ale potom dozví, co se tu stalo.“

Peralta přikývl. „Jistě. Znáš ho, hombre?“ „Dobře.“

„Pak určitě nepodnikne nic, co by tebe a tvou rodinu dostalo do problémů, co?“

Doktor Parker by pravděpodobně nic takového neudělal, ale úplně jistý si Lee nebyl. V těch okamžicích se proklínal za to, že včera toho banditu nezasáhl smrtelně.

„Ohřej vodu a podívej se na toho raněného,“ řekl své ženě, která stála vedle něj.

Carol přišla ke kamnům a postavila na ně hrnec s vodou. Zvenčí přiběhl malý Ben. Nic nechápal. Peralta a jeho muži pro něj byli hosté.

„Bezvadný chlapec!“ chválil ho Carol Peralta. „Možná bude jednoho dne takový jako jeho otec. Přirozeně jenom tehdy, když se tu nestane nic, co by mi nadělalo problémy. Rozumíte mi, seňoro Kínsellová?“

Carol mlčky přikývla.

Lee zatnul zuby. Jen s největší námahou v sobě potlačil hněv. Neměl však na vybranou. Rozhodl se naoko k Peraltovi přidat. Jen tak měl šanci a dostatek času si všechno pořádně rozmyslet.

Musel existovat způsob, jak dostat rodinu do bezpečí. Jakmile se mu to podaří, bude moci něco podniknout proti Peraltovi a jeho mužům. Kinsella věděl, že na to dojde. Dříve nebo později. Čas pracoval pro něj.

+ + + + + +

Josh McGoohan se vyspal do růžova, vstal a opustil hotel. To, co se odehrálo v saloonu, se už mezitím rozkřiklo. Lidé, které předtím nikdy neviděl, ho zdravili přátelským kýváním.

Vzduch už byl svěží, ale ulice byly ještě stále rozpálené.

McGoohan přišel ke stáji, kterou společně provozovali dva bratři. Kromě stáje jim patřila i kovárna. Oba podniky se jen tak tak držely nad vodou, poněvadž Pescadito leželo stranou cesty do Lareda.

„Ten vraník potřebuje nové dvě podkovy,“ řekl kovář Jake Inkman.

Vážil dobrých 200 liber. Byl to obr s rukama jako lopaty, posetýma velkými mozoly. Jeho sílu poznal i McGoohan, když si podali ruce.

„To je v pořádku,“ s úlevou řekl McGoohan, když mu Inkman pustil pravici. „Má za sebou dlouhou cestu. Chci, aby se mu dařilo dobře.“

„Je to skvělý kůň,“ ozval se Blue Inkman.

Blue se svému bratrovi podobal ve tváři, ale jinak byli oba bratři rozdílní jako den a noc.

Blue byl malý a drobný a po tělesné stránce neměl s Jakem nic společného.

„Skvělý kůň,“ opakoval Blue. McGoohan přikývl.

„Jak dlouho tu zůstanete, pane?“ zeptal se Blue.

„Možná dva dny, možná déle, možná už zítra pojedu dál. Nevím. Mám zaplatit předem?“

Jake Inkman se rozesmál. „To není třeba. Slyšeli jsme, že jste dal mladému Williamu Prentisovi lekci slušného chování.“

McGoohan se pousmál.

„A že jste mu ukázal, kde je jeho místo,“ řekl Blue.

„Tomu nerozumím.“

„Prentis si o sobě myslel, že je nejrychlejší střelec na této straně Rio Grande.“

„Skoro má pravdu,“ odtušil McGoohan.

Pak kývl na oba muže a odešel ze stáje právě ve chvíli, kdy do města vjel z východu jezdec. Přijel až na tři kroky k němu, seskočil ze sedla a přivázal koně k zábradlí. Potom vkročil do světla vycházejícího z holičství.

McGoohan zřetelně viděl jeho tvrdé rysy. Náhle se mu sevřelo srdce. Poznal ho. Už to bylo pěkně dlouho, ale stále na něj nezapomněl.

Tenkrát v Tishomingu, v Oklahomě.

McGoohan ve svém životě viděl tisíce obličejů a na většinu z nich rychle zapomněl. Na tento však nikoli. Šlo o Lee Kinsellu, muže, který byl hledán v Oklahomě kvůli přepadení a který před mnoha lety vtrhl po Davisově boku do města, kde byl McGoohan šerifem. Ten boj tehdy přežilo jen několik banditů. A jedním z nich byl i Kinsella.

McGoohan si přitiskl hlouběji do stínu. Přivřel oči. Pocítil hořkost starých časů. Vzpomněl si, že tenkrát v Tishomingu nedostal všechny muže Davisovy bandy. Bohužel.

Kinsella se otočil. Přešel přes ulici a zmizel ve vchodě jednoho domku.

Za McGoohanem se objevil Blue Inkman.

„Něco není v pořádku?“

„Kdo bydlí tam naproti?“

„Doktor Parker,“ odvětil Blue a usmál se. „Ale jestli vás opravdu něco trápí, tak jeďte do Lareda a nechejte se ošetřit tam. Vaše šance na přežití tam jsou třikrát větší.“

„To tu doktor nestojí za nic?“

„Ale ano! Je to jeden z nejlepších lékařů Západu, když se zrovna nedezinfikuje zevnitř whisky.“

„A v poslední době se dezinfikuje hodně?“

„Co mu před dvěma lety zemřela žena, tak je pořád namol. Ale ve městě zase není tolik případů, kde by potřeboval jasnou hlavu a pevné ruce.“

McGoohan přikývl. „Říká vám něco jméno Kinsella?“

„Jistě,“ okamžitě odpověděl Blue Inkman. „Lee se sem vrátil přibližně před deseti lety. Krátce předtím zemřel jeho otec. Vypadalo to, jako by to tušil, protože se dlouhou dobu neukázal a nikdo nevěděl, kde vlastně je. Spolu se svou sestrou Mary převzal farmu. Později si vzal Carol, jedno děvče z města. Na farmě nikdy nebyl lehký život. Člověk tam musí tvrdě makat, aby přežil. A Lee se práce nebojí. Je to hodný a slušný člověk. Lee Kinsella! Takových bysme tu potřebovali víc. Znáte ho?“

„Nejsem si jistý,“ vyhýbavě odtušil McGoohan. „Děkuji mnohokrát.“

Kývl na Blue Inkmana a šel na druhou stranu ulice. V zátylku cítil Inkmanův nedůvěřivý pohled.

Kinsellu tu tedy považují za statečného muže. Že by se z vlka stala ovečka?

McGoohan tiše zaklel. Ovečka s krvavými pařáty. Sakra, copak se na minulost dá tak lehce zapomenout?

McGoohan si ten malý dům obešel. V zadních místnostech se svítilo. Nejasně viděl stíny dvou mužů. Kinselly a doktora, který se už dva roky pravidelně vnitřně dezinfikoval whisky. O něčem vzrušeně debatovali. McGoohan nerozuměl ani slovu, ale chvíli to vypadalo, že Kinsella doktorovi hrozí revolverem.

Pak světlo zhaslo.

McGoohan se vrátil na Main Street. Objevil se na ní téměř ve stejný okamžik jako Kinsella a lékař. Doktor zmizel ve stáji, zatímco Kinsella kráčel ke svému koni.

Vypadalo to, jako by se chtěl vyšvihnout do sedla, avšak neudělal to. Zůstal stát u zábradlí, opíral se o ně rukama a čekal, až doktor přijede ze stáje s bryčkou.

„Jestli je to nějaká špinavost, Lee, tak mě ještě poznáš!“ zavrčel doktor, když vedle něj zastavil. Pak práskl bičem hnědáka a vyjel.

McGoohan počkal dvě vteřiny a potom se k němu vydal.

„Kinsello!“

Lee se narovnal a obrátil se. McGoohan byl ještě příliš daleko na to, aby ho mohl poznat.

„Co je?“ otázal se Kinsella.

McGoohan klidným krokem přišel až na dva yardy k němu. Konečně mu mohl pohlédnout do očí.

„Trvalo to pěkně dlouho,“ řekl McGoohan. „Ale nikdy za ty roky jsem se nevzdal naděje, že tě jednou najdu.“

Lee Kinsella vypnul ramena, postavil se na špičky a upřeně na McGoohana pohlédl.

„Joshi McGoohane,“ řekl, aniž přitom hnul brvou. „Co chceš?“

„Tebe!“

„Tady na Main Street?“

McGoohan kývl na úzkou uličku mezi poštou a drogérií. „Možná tam?“

Kinsella se mlčky otočil a těžkým krokem se vydal do uličky.

Na vteřinu ho McGoohan ztratil z očí, protože za ním nešel dostatečně rychle. Ledová ruka mu sáhla na srdce. Uvědomil si, že udělal chybu. Kinsella mezitím mohl vytáhnout zbraň a počkat si na něj.

McGoohan kráčel dál. Pak Kinsellu opět spatřil. Stál čtyři kroky od ústí uličky u stěny drugstoru a čekal.

„Stárneš a jsi neopatrný, McGoohane,“ řekl Lee.

McGoohan tiše zaklel. „Ale našel jsem tě, Kinsello!“

Ten jen přikývl a hřbetem ruky si otřel čelo. „Co chceš doopravdy?“

McGoohan ukázal na sever. „V Oklahomě tě hledají kvůli přepadení. Unikl jsi tenkrát ještě s pár lidmi, Kinsello. Ty už jsem všechny dostal.“

„Až na mě!“

„Bohužel. Ale teď už tě konečně mám.“

„Jenže tady jsme v Texasu, McGoohane. A staré časy už skončily.“

McGoohan zavrtěl hlavou, načež procedil mezi rty: „Jsou jenom dvě možnosti, Kinsello: Buďto tě dostanu do Oklahomy, nebo jeden z nás dvou zůstane na místním hřbitově.“

Kinsella přikývl. Chvíli hleděl na špičky svých zaprášených holínek, načež zvedl oči a řekl: „Ano, jeden z nás tam asi bude muset skončit. Ale ne teď.“

„Proč ne?“

„Když čekals deset let, tak už pár dnů počkáš.“

„Ne!“ zvolal McGoohan. „Vyrovnáme se teď, Kinsello.“

Lee se odlepil od fasády. „Musím teď ještě něco vyřídit. Jestli máš opravdu tak naspěch, tak mě budeš muset střelit do zad!“

Klidně pak kolem užaslého McGoohana prošel na Main Street.

„Kinsello!“

Lee se zastavil. „Můžeš počkat, nebo střílet,“ řekl, aniž se otočil. „Momentálně na tebe nemám čas. Ale neměj strach. Neuteču ti!“

McGoohan polkl. Po deseti letech se konečně setkali a Kinsella z toho vyšel, jako by se nechumelilo. McGoohan toho muže v Pescaditu nemohl zatknout. Kinsella tam měl dobré jméno. Možná by se tam za něho všichni postavili. Vždyť žil životem poctivého farmáře. Bylo pravděpodobné, že nikdo ani nevěděl, že Kinsella kdysi byl banditou.

Lee zamířil ke svému strakáči.

„Hej, Lee!“

Blue Inkman vyšel ze stáj e a zvedl ruku na pozdrav. „Je u vás někdo nemocný?“

Lee přikývl. „Malý,“ odpověděl.

„Moc?“

„Má horečku a zimnici,“ odvětil Kinsella. „Uvidíme se později, Blue.“

Kinsella se vyšvihl na svého strakáče. Ještě jednou se ohlédl na McGoohana. V jeho pohledu byla bezradnost a rezignace. Pak svého koně obrátil a v oblacích prachu odjel z města.

„Je to dobrý chlap,“ řekl Blue Inkman. „Znáte ho?“

„Myslím, že ne,“ zamumlal McGoohan. „Možná budu toho vraníka potřebovat ještě dneska.“

„To je v pořádku.“

McGoohan přikývl, obrátil se a těžkými kroky se vydal po Main Street.

+ + + + + +

„Já tomu chlápkovi nevěřím, Scotte,“ řekl zástupce William Prentis. „Nelíbí se mi.“

Dan Fairbanks, který byl rovněž v kanceláři, se tiše zasmál. „Dva tak zatraceně rychlé kolty,“ řekl. „Na tvém místě by se mi také nelíbil, Williame!“

Prentis zaklel a poznamenal: „Do města ho poslal Peralta.“

„Jsi si jistý?“ otázal se Brian Scott.

Šerif stál na chodníku u otevřených dveří. Jeho pohled byl upřen na stáj. Tam se cizinec bavil s Kinsellou.

„Jistě, že ne,“ odvětil Prentis. „Ale já už to zjistím, zatraceně!“

„Můžeš se ho zeptat sám. Jde sem.“

Prentis vyskočil a postavil se ke dveřím vedle šerifa. Přivřenýma očima hleděl na cizince, který na něj v poledne namířil své šestiraňáky.

Kráčel šouravým krokem. Jeho holínky zviřovaly prach na ulici.

Ramena měl pokleslé a navenek působil dojmem člověka, který nikomu nemůže být nebezpečný.

Prentis byl přesvědčen, že to je jen maska.

Ten chlapík chce všechny ukolébat, myslel si, a pak zaútočit jako tygr.

„Co je s Billym?“ tiše zeptal Scott.

„Všechno v pořádku,“ odvětil Fairbanks. „Stojím ve dveřích. Kdyby ho někdo odtud chtěl vytáhnout, tak dostane jenom jeho mrtvolu!“

„O.K., zůstaň tam!“

Josh McGoohan přišel až k chodníku, kde se zastavil a pohlédl na šerifa.

Brian Scott a Josh McGoohan. Dva muži stejného věku, kteří toho mnoho zažili a kteří toho mnoho vykonali. A přesto nedokázali najít klid. V žilách jim tepala stále stejně nepokojná krev, pociťovali tu samou nedůvěru a tu samou úctu k právu a pořádku.

„Chtěl jste se mnou mluvit, šerife,“ řekl McGoohan.

William Prentis nervózně šoural botama po prknech chodníku.

„Měl jste mu dát na srozuměnou, že jen člověk s rychlým koltem a hvězdou nestárne, šerife!“

William tiše zaklel.

„Kdo jste?“ zeptal se Scott klidným hlasem, aniž by McGoohana jen na vteřinu spouštěl z očí. Pokud ho tam poslal Peralta, aby osvobodil Billyho, tak to s nimi nebude mít jednoduché.

„Josh McGohan!“

Šerif sebou trhl a napjal se. Pak se odlepil od dveří a přikročil k zábradlí chodníku.

„Josh McGoohan?“ opakoval jeho slova.

„Tak se jmenuju už od narození, šerife. Nikdy jsem si nezměnil jméno. Neměl jsem k tomu důvod ani čas.“

„Waco,“ řekl šerif. „Wichita…“

„…Lawton, Duncan, Cedar Vale v Kansasu, Tishomingo v Oklahomě. Mám pokračovat, šerife?“

Brian Scott se pomalu obrátil na Prentise.

„Tak toho že poslal Peralta, ty osle?“ sykl. „Dneska jsi stál před nejrychlejšími a nejpoctivějšími kolty v této proklaté zemi.“

Prentis sebou trhl a rozpačitým gestem si prohrábl své světlé vlasy, načež se pokusil o úsměv.

„Peralta?“ nevěřícně se otázal Josh McGoohan. „Peralta, ten mexický lotr, který patřil k Davisově bandě?“

„Máme na mysli toho samého muže, McGoohane!“

Ještě před masakrem v Tishomingu Peralta bandu opustil a osamostatnil se. Jeho stopy se ztratily v divočině. Přesně tak jako Kinsellovy. Nyní se objevil právě tam, kde už byl jeden muž z Davisovy bandy: Lee Kinsella. To mohla být náhoda, nebo také ne. McGoohan nevěřil na zázraky a jen zřídka na náhody.

„Co je s Peraltou? Je tady?“

„Máme ve vězení jednoho jeho muže, Billyho Rainbowa. Podváděl při kartách, vzal si starého Jacobse z dráhy jako rukojmí a pak ho zastřelil, když mu překážel na útěku. Přesto jsme ho ještě za ranních červánků chytili. Teď čeká na Peraltu, který ho prý má osvobodit.“ „Po Peraltovi ani stopy?“ „Ani stopy!“ Brian Scott zavrtěl hlavou. „Moji zástupci prozkoumali okolí až po průsmyk Aguilares! A vydali se i opačným směrem. Absolutně nic. Zdá se, že Peralta nechá svého muže v Pescaditu pověsit.“

McGoohan se poškrábal na hlavě a zapálil si cigarillo. Zamyšleně si potáhl, načež pokrčil rameny. Na jazyku měl jméno Lee Kinsella, ale nakonec je nevyslovil. Do toho místnímu šerifovi nic nebylo. Byla to věc jenom mezi ním a Kinsellou. Ačkoli zde jméno McGoohan znali a věděli, že stojí na straně zákona, nebylo by snadné přimět Scotta, aby proti Kinsellovi něco podnikl. „Na co myslíte, McGoohane?“ „Na nic,“ odvětil. „Co říkal Billy?“

„Zeptejte se ho sám, jestli chcete.“

McGoohan přikývl. Prošel kolem Scotta a Prentise do malé kanceláře, odkud vedla chodba k celám. V dveřích stál zástupce Fairbanks. „Tak zatím,“ řekl McGoohan a vešel do traktu s celami.

Billy Rainbow vstal z pryčny. Vypadal jako velká opice v kleci, když na McGoohana nenávistně poulil oči. „Co chceš, chlape?“ „Změřit si tě, Billy,“ odpověděl McGoohan. „Jsem tvůj kat. Jsem známý tím, že žádnou popravu nedělám stejně. Nikdy nevážu ten samý uzel na oprátce. Musí to tak být, vždyť i lidi jsou různí.“

Billymu málem vypadly oči z důlků. „To je šílenec!“ zvolal a odstoupil od mříží. „Hej, Scotte! Odveď toho šílence pryč! Vždyť ještě ani nebyl soud.“

„Možná ani nebude, Billy,“ tiše řekl Josh. „Stálo by to peníze a Pescadito je chudé město.“

Billy Rainbow klesl na pryčnu. Několik vteřin to vypadalo, že začne výt. Pak se ale rozesmál.

„Nezapomeň, že přijede José, chlape!“ zavrčel. „A každého, kdo se ke mně nebude chovat slušně, pošle k čertu! Tos mu neřekl, Scotte?“

„Řekl mi to,“ odvětil McGoohan. „Jenže já se čerta nebojím. Já sám jsem totiž z pekla!“

„Žvásty!“ zvolal Billy. „Nic než žvásty!“ „Kde je Peralta?“ Billy opět vstal. „Brzy ho uvidíš,“ odvětil. „Brzy! Na to se spolehni!“ „Je blízko?“ „Blíž, než si myslíš!“ Josh se otočil a vrátil se do kanceláře. Billy nevěděl, kde se Peralta zdržuje. Neměl tušení, kde je, stejně tak jako McGoohan.

„Proč by ho Peralta měl odtud dostat, šerife?“

Scott pokrčil rameny. „Možná proto, že se o něm říká, že ještě nikdy nikoho nenechal ve štychu.“

McGoohan se posadil. Prentis mu přinesl šálek kávy. Josh se napil a spokojeně přikývl.

„Káva od Nelly,“ řekl Scott. „Co byste řekl na to, kdybychom později společně u Nelly pojedli? Pak si spolu můžeme promluvit. O.K.?“

Josh vypil kávu a vstal. „Jak daleko je to ke Kinsellově farmě?“

„Tři míle na severovýchod.“

„Takže za tři hodiny, Scotte?“

„Řeknu o tom Nelly,“ přikývl Scott. „Co k čertu chcete u Kinselly?“

„Jeho syn je nemocný,“ řekl McGoohan. „Slíbil jsem, že se tam stavím.“

„Proto tam jel ten doktor!“

„Proto tam jel ten doktor,“ přisvědčil Josh. „Uvidíme se později, O.K.?“

„Jistě!“

+ + + + +

Půl míle od farmy za nevelkým lesíkem McGoohan slezl ze sedla. Mezi ním a jeho cílem ještě stály dva kopce. Teprve až je bude mít za sebou, farmu uvidí, tak ho instruoval Blue Inkman.

McGoohan přivázal vraníka ke keři a dál pokračoval pěšky.

Sám nevěděl, proč tak riskuje. Možná byl zrozen pro to, aby věci řešil rázně. Snad ho tam hnala zvědavost.

Nebo to prostě a jednoduše musel udělat.

Dva muži z Davisovy bandy se po mnoha letech setkali v Pescaditu. To nemohla být náhoda!

Přikrčen se blížil k farmě. Měsíc zmizel za hustými mračny.

McGoohan cítil, že Peralta je poblíž. Jestli ho ti dva zástupci nenašli, pak se musel někam skrýt. Někam, kde by ho nikdo nehledal. Co mohlo být lepší než farma muže, kterého si v okolí vážili a jehož minulost nikdo neznal?

Oba kumpáni z Davisovy bandy si mohli být jistí, že Scotta tam hledat rozhodně nenapadne.

Ale to nemohlo být všechno! Proč na farmu odjel doktor? Přece ne kvůli nachlazenému chlapci! Na to by nepotřebovali lékaře. Takové nemoci léčily ženy.

McGoohan překonal první kopec a posléze i druhý. Mezi ním a farmou už leželo jen stoyardů.

V oknech domu se svítilo, ale kvůli závěsům nebylo nic vidět.

Dál se již musel plazit. Tak se dostal až k ohradě, kde zůstal ležet.

Nic neslyšel ani neviděl.

Musel blíž k domu.

Přivřenýma očima spatřil studnu, vedle níž se nacházel žlab. Tam by se snad dostat mohl.

Zadržel dech. Srdce mu divoce bušilo. Vstal a vyrazil.

Když přiběhl ke studně, otevřely se vrata stáje.

Stál v nich Lee Kinsella. Viděl McGoohana, ale předstíral, že si ho nevšiml.

Josh velmi dobře věděl, že Kinsella o něm ví. Proč ale nic nepodnikl? McGoohan skočil do žlabu.

„Zatraceně, hombre! Tos neslyšel?“

Peralta! McGoohan ho neviděl, ale věděl, že to nemůže být nikdo jiný.

Kinsella se zasmál. „Jsi nějaký nervózní, amigo.“

„Snad ten proklatý doktor…“

„…bude držet jazyk za zuby,“ přerušil ho Lee.

„Protože ví, že jinak bych zabil tvou ženu, syna i tebe?“

„Možná kvůli tomu, ale třeba má strach sám o sebe. Opilci nikdy nejsou velcí hrdinové.“

Peralta zaklel.

Ke žlabu se blížily kroky. Josh držel v dlani revolver. Lee ho viděl, tím si byl jist. Jeho život visel na vlásku. Musel vyskočit, vystřelit na Kinsellu a toho Mexičana a pak uprchnout. S trochou štěstí by ve tmě zmizel dřív, než by tam přiběhli ostatní.

McGoohan jen s největší námahou potlačoval nutkání zvednout se a utéct.

Ke žlabu kráčel jeden muž. Ten druhý zůstal na dvoře.

„Vezmu do domu vodu,“ řekl Kinsella.

Pak na žlab padl jeho stín.

Lee přistoupil ke studni a spustil dolů vědro.

McGoohan zvedl šestiraňák.

Lee pohlédl na hlaveň a usmál se. Pak takřka nezřetelně zavrtěl hlavou.

„Já tomu zatracenému doktorovi nevěřím!“ zvolal Peralta.

„A já ti říkám, že se nemáš čeho bát, Peralto!“ To jméno Lee zmínil záměrně. Josh byl přesvědčen, že Kinsella ho tím chtěl upozornit na to, že Mexičan je na farmě i se svými lidmi.

To celou záležitost stavělo do úplně jiného světla.

Takže to přece jen byla náhoda, že se tu ti dva setkali?

Peralta přišel blíž. Jeho kroky hrozivě duněly. McGoohan se cítil jako člověk, který stojí proti stádu dobytka, které se každou chvíli může splašit.

Kinsella vzal vědro, postavil ho na zem a posadil se na okraj žlabu, takže Peralta McGoohana nemohl vidět.

Všechno ukazovalo, že bandité u Kinselly nejsou vítanými hosty. Patrně vyhrožovali jeho rodině. Jinak se chování muže, kterého Josh považoval za svého nepřítele na život a na smrt, vysvětlit nedalo.

Dostat rodinu do bezpečí! To bylo to, co Kinsella musel vyřídit, než začne s ním?

Peralta se zastavil. Nemohl být dál než dva yardy.

McGoohana polil studený pot, vyschlo mu v hrdle a ztěžkl mu jazyk.

„Caramba!“ zaklel Peralta. „Jistě že máš pravdu, hombre. Proč bych si měl myslet, že mě vlákáš do pasti, když jsem se rozhodl, že z tebe udělám bohatého člověka? Tenkrát v Tishomingu, když unikls šerifu McGoohanu, měls štěstí. Teď mám štěstí já, protože jsem na tebe natrefil. Potřebujeme Billyho!“ „Dostaneme ho odtud!“

„Ale jak?“

„Nemám tušení, Peralto. Mě už něco napadne. Popřemýšlejme o tom.“

Kinsella se zvedl z okraje žlabu a vzal vědro s vodou. Než odešel, vrhl na Joshe varovný pohled. V jeho očích se zablesklo.

„Něco už nás napadne,“ podotkl.

Tentokrát tím nemínil Peraltu, který souhlasně zavrčel, ale McGoohana.

Pak zmizel.

Josh si tiše oddechl. Kroky se vzdálily k domu. Pak utichly, načež bouchly dveře.

McGoohan zůstal ještě několik vteřin ležet. Kinsella měl jedinečnou šanci ho oddělat a pohřbít tak svou minulost.

Neudělal to však!

Josh se narovnal a vyhlédl se přes okraj žlabu. Dvůr zel prázdnotou. Světlo z domu se přes těžké závěsy nedostalo ani na verandu.

McGoohan pohlédl ke stáji. Tam museli být Peraltovi bandité.

Několik vteřin počkal a až pak opatrně vylezl ze žlabu a odplazil se k ohradě. Teprve u ní vstal.

Rychle zjistil, že si ho nikdo nevšiml. Bandité, včetně Peralty, se cítili bezpečně. Možná to tak zatím i bylo, ale McGoohan se mínil postarat o to, aby se to změnilo.

Stejnou cestou se vrátil do města.

+ + + + +

Jídlo u Nelly bylo výtečné. McGoohan se ani slovem nezmínil o výsledcích své cesty na Kinsellův ranč. Jednak neznal šerifa Scotta dost dobře a jednak vše, co souviselo s Kinsellou, byla jeho soukromá záležitost.

Soukromá záležitost to byla i toho rána, kdy za ním do hotelové jídelny, kde Josh snídal, přišel jeden chlapec.

„Ano?“

McGoohan vzhlédl od volských ok se slaninou. Byl to ten samý chlapec, který mu včera odvedl koně do stáje.

„Máte přijít do drugstoru, pane.“

McGoohan na něj udiveně pohlédl. „Kdo to řekl?“

„Carol.“

„Carol?“

„Carol Kinsellová.“

Jméno Kinsellovy ženy už zapomněl. Odsunul talíř a zeptal se: „Jak vypadá?“

„Je velmi krásná,“ odpověděl chlapec. „Má tmavé vlasy. Nemůžete ji přehlédnout, pane. O.K.?“

„O.K.“

Josh počkal, až kluk zmizí, načež odešel z hotelu a zamířil do obchodu.

Chlapec ji popsal dobře. Byla krásná a nedala se přehlédnout. Stála u police s balíčky. Příručí za pultem se držel zpátky. Zdálo se, jakoby ho speciálně instruovala.

McGoohan se zastavil a pohlédl na ni. Vypadala napjatě, unaveně a nevyspale. Z jejích tmavých očí čišel strach.

McGoohan pomalu kráčel k polici. Zastavil se až vedle Carol.

„Pan McGoohan?“ otázala se, aniž by na něj pohlédla. Chvějícími se prsty pohladila jeden z balíků.

„To jsem já.“

„Ten muž stojí na druhé straně ulice,“ šeptla. „Vy víte, kdo ho za mnou poslal. V žádném případě nesmí zjistit, že se známe.“

„My se neznáme,“ odtušil McGoohan.

„Jdu teď ke své přítelkyni Kathy, pane. Každý ví, kde to je. Tam si spolu promluvíme, až bude jisté, že nás ten muž nesleduje. Je to důležité. Rozumíte?“

McGoohan přikývl, odstoupil od ní a přišel k pultu. Koutkem oka přehlédl protější stranu ulice.

Na chodníku tam skutečně stál muže a díval se, co se děje v obchodě. Byl střední postavy a měl na sobě obnošené šaty. Vypadal jako někdo, kdo už se pěkně dlouho nemyl. Pod paží držel winchestrovku a z pouzdra u pasu mu trčel šestiraňák.

McGoohan si koupil krabici nábojů, strčil si ji do kapsy kabátu a odešel z dragstoru. Chlapík na druhé straně ulice si ho nevšímal. Pozoroval jenom Carol Kinsellovou, která zůstala v obchodě.

Josh pomalu obešel šerifovu úřadovnu a zadním vchodem vstoupil dovnitř.

+ + + + +

„Jak si to představuješ?“ otázal se Lee Kinsella.

Peralta na něj pohlédl a pokrčil rameny. „Nevyznám se tu. A neznám ani vězení, hombre. Ty jsi místní. Tak přemýšlej. Nebudeš na tom tratit.“

Lee přikývl. Carol byla ve městě. Měla tam nakoupit a setkat se se svou přítelkyní Kathy, jako každou středu. Pověděl o tom Peraltovi a ten s tím souhlasil. Co mu také zbývalo?

„Počítají s tím, že budeš chtít osvobodit Billyho. Proto ho budou střežit jako oko v hlavě. Jsem si jistý, že v úřadovně je dne i nocí jeden zástupce.“

„Neznají nás.“

Lee se tiše zasmál. „Znají každého, kdo žije ve městě. A každý cizinec pro ně automaticky bude podezřelý, amigo. Nemůžeš tam jenom tak přijet a vytáhnout odtud Billyho.“

Peralta se posadil na nejspodnější schod verandy a přivřenýma očima pohlédl na Kinsellu.

„Jak bys to udělal ty?“

„Dynamitem,“ odpověděl Lee, který o tom zatím nijak zvlášť nepřemýšlel.

„Dynamitem? Sakra, ty chceš to vězení i s Billym vyhodit do vzduchu?“

Lee se rovněž posadil. „Ano, dynamitem. Jednu nálož odpálíme u zdi vězení zvenku, právě tak silnou, aby tam udělala díru. To nechejte na mě. Pak hodím Billymu zbraň, takže bude mít velkou naději na útěk.“

Peralta se poškrábal na hlavě a začal hrabat velkými stříbrnými ostruhami do prachu. Ostruhy za sebou zanechávaly hluboké stopy. Dělal to dlouho, už to vypadalo, že Kinsellova slova ani nevnímal.

Pak ale vzhlédl a řekl: „Souhlasím. Souhlasím, hombre. Máš ten dynamit?“

„Seženu ho ve městě,“ odpověděl Lee, který jen stěží přemáhal nervozitu.

„Možná, že Telly Saxon se z města vrátí s lepším plánem.“

Kinsella sebou trhl a vyděšenýma očima pohlédl na Mexičana. „Znamená to…?“

„Znamená to, že jsem Saxona poslal za Carol. Není přece v zájmu ani jednoho z nás, aby udělala nějakou hloupost, ne?“

„Samozřejmě.“ Lee se rychle ovládl. „Ale kvůli ní si starosti dělat nemusíš.“

„Ani si nedělám, hombre. Jenom rád sázím na jistotu, když jde o tolik. Máš něco proti tomu?“

„Ne,“ opáčil Lee a zavrtěl hlavou. „Počkejme tedy na Tellyho Saxona. Možná bude mít nějaký lepší plán. Koneckonců je jedno, jak to provedeme. Hlavně, abysme odtud Billyho dostali!“

„Chápeš rychle, hombre. Jeden by ani neřekl, žes byl tak dlouho počestným člověkem.“

Peralta se rozesmál, vstal a zamířil ke studni.

Lee za ním hleděl. Nebýt ženy a syna, už by toho mexického lotra dávno oddělal.

Pomyslel na Carol. Měla se setkat s McGoohanem.

Saxon bývalého šerifa Tishominga neznal, ale pokud by si Carol nedávala pozor, mohlo být všechno ztraceno.

Proklínal se za to, že jí řekl o McGoohanovi. To je mohlo stát krk!

+ + + + +

Telly Saxon počkal, až Carol Kinsellovávejde do domu své přítelkyně. Pak se spokojeně obrátil a vstoupil do saloonu. Z okna mohl pozorovat vstupní dveře.

Objednal si whisky. Peraltova nedůvěra se mu zdála neopodstatněná. Ta krásná žena zatím neudělala nic, co by je mohlo ohrozit.

Vypil první whisky a barmanovi posunul prázdnou skleničku.

Stál zády k pultu, aby se mohl dívat na vchod domu. Díky tomu uviděl i mladého, světlovlasého muže, který přišel do saloonu. Vypadalo to, že je lehce opilý, protože vrávoral.

William Prentis tentokrát na sobě hvězdu neměl. Pohlédl na banditu a usmál se.

Saxon nereagoval. Hlavně nevzbudit nedůvěru! Měl se starat jen o Carol Kinsellovou.

William Prentis zůstal stát u pultu jen jeden krok od Saxona. Rozhlédl se dokola, ačkoli se tou dobou v saloonu nezdržoval žádný další host.

„To tak smrdíš ty, Johne?“ otázal se barmana.

„Ne.“

William Prentis se obrátil na Saxona. „Tak potom ty!“

Bandita sebou trhl. Byl bledý jak stěna. Jeho ruka se chvěla, když stavěl sklenici na pult. Normálně by Prentise za taková slova dávno ztrestal. Jenže teď musel myslet na Carol Kinsellovou. Musel se chovat nenápadně.

„To je možné,“ zavrčel Saxon. „Jestli se ti to nelíbí, tak jdi jinam.“

William Prentis si jej změřil pohledem. „Slyšels to?“ prohodila na barmana Johna. „Ten smraďoch mi chce radit, kam se mám jít napít.“

Saxon zbledl ještě víc. Neklidně jezdil skleničkou po pultu sem a tam.

„To mě znervózňuje, ty hovado!“ řekl Prentis. Přitom se nad Saxona sklonil, pokrčil nos a zacpal si jej. „Páchneš jak dva skunci, chlape!“

Saxon stále myslel pouze na Carol Kinsellovou a Peraltu. Ten by ho stáhl z kůže, kdyby nesplnil svůj úkol.

Saxon se usmál. „To je všechno?“

Prentis ho odstrčil od pultu. „Tak ty se mi ještě chceš posmívat? To teda…“

Saxonova trpělivost měla své meze. Ztratil nervy a dal Prentisovi ránu. Musel to udělat. Byl to instinktivní popud, proti kterému nemohl nic dělat.

William Prentis se ani nesnažil úderu uhnout. Pouze zaklonil hlavu, aby rána nebyla tak silná.

Saxonova pěst ho trefila do hlavy, načež se okamžitě poroučel k zemi. Před očima mu létaly hvězdičky. Saxona viděl pouze skrze jakousi houstnoucí mlhu.

„Někdo tě musel…“

Dál se Saxon nedostal.

V tom okamžiku totiž do saloonu vešel Dan Fairbanks. Zůstal stát hned za dveřmi. Když se na něj Saxon otočil, spatřil hlaveň šestiraňáku.

„Pracky nahoru!“

Prentis se s potížemi dostal na nohy. Mlčky proklínal McGoohana, který ten plán vymyslel. Dunělo mu v hlavě a podlamovala se mu kolena.

„Poslouchejte, zástupče,“ sykl Saxon. „Ta zatracená krysa…“

„Ten chlápek se mi nelíbí, Dane,“ řekl Prentis. „Tvrdil, že páchnu jako kozel, a chtěl mě vyhnat ze saloonu. Znám ho ze zatykačů!“

Saxon se obrátil na Prentise, který si mezitím připnul hvězdu. Bandita na ni nevěřícně pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Ale, já jsem nevěděl…“

„O tom si ještě promluvíme u šerifa!“

Saxon prozíravě zvedl ruce. „Jdeme,“ řekl Fairbanks.

+ + + + +

„Kde je ten muž teď?“

„Ve vězení,“ řekl McGoohan.

„Pane Bože!“ zvolala Carol Kinsellová a zakryla si tvář dlaněmi. „Jestli se s ním nevrátím…“

„Jen klid, madam!“ řekl McGophan a položil jí ruku na rameno.

„Neuděláme nic, co by vás mohlo ohrozit,“ ujišťoval ji Scott. „Co se přesně stalo na farmě?“

Carol Kinsellová se posadila.

„Přijel předevčírem večer,“ začala své vyprávění. „Lee neměl šanci. Dostal jednoho banditu, kvůli kterému musel na farmu přijet doktor. Ale je to beznadějné. Ten muž zemře!“

„O jednu krysu méně!“ lakonicky poznamenal McGoohan. „Proč vás Lee poslal sem?“

„Abych vám řekla, že zkoušet dobýt farmu silou by byl nesmysl. Peralta má u sebe skoro tucet mužů. Viděli by vás a jednali by rychle. Mohli bysme se sice osvobodit, ale všichni bysme se z dosahu jejich zbraní nedostali. Bandité neustále drží dva z nás jako rukojmí.“

Scott se posadil. „Chtějí Billyho?“ zeptal se.

Carol přikývla.

„Proč?“ otázal se Josh.

„Má informace od starého Jacobse o vlaku, který veze peníze do Lareda.“

Scott hvízdl. McGoohan na něj tázavě pohlédl.

„O tom vím,“ řekl Brian Scott. „Ten vlak sem přijede za tři dny.“

Scott souhlasně přikývl. „Tři dny můžou být proklatě dlouhá doba. Co je s Kinsellou? Odkud ho může znát bandita, jako je Peralta?“

McGoohan to chtěl šerifovi říci, ale pak pomlčel. V tu chvíli se mu to nezdálo být důležité. Nevěděla to ani Carol. Lee tedy o své černé minulosti nikdy nemluvil.

„Takže se máme držet zpátky á v žádném případě nemáme jezdit na farmu?“

„To chce Lee,“ špitla Carol. „Chce, abyste o všem věděl, ale abyste se do toho nepletl.“

Scott sklonil hlavu. „Nemůžu přece jenom tak…“

„…ale můžete,“ přerušil jeho rozjímání Josh. „A ani vám nic jiného nezbude, jestli nechcete mít na svědomí život dvou žen a dítěte!“

„Vy si to myslíte také, Carol?“

Tmavovlasá žena na chvíli zaváhala, aby pak se slzami v očích přikývla. Obrátila se na McGoohana a řekla: „Lee tvrdil, že vás už něco napadne, pane.“

„Takže on vás zná?“ prohodil šerif.

„Kdysi jsme se potkali,“ odvětil Josh. „Ale to už je dlouho.“

„Přesto vám důvěřuje,“ podotkl Scott. „Podle toho se znáte dobře, Joshi.“

McGoohan se usmál. „Dá se to tak říct, šerife.“

„Máte nějaký plán?“

„Ještě ne. Každopádně se ten chlápek musí i s Carol vrátit zpátky na farmu. Pak uvidíme.“

Carol vděčně přikývla.

„Máme ho v hrsti,“ řekl šerif Scott.

„Tak teď tu hrst zase otevřeme!“

+ + + + +

„Zatraceně, Saxon!“ zaklel Billy Rainbow potom, co do cely přivedly dalšího banditu. „Teď už Peralta musí z vězení dostat dva lidi,“ usmál se Saxon. „Trochu jsem se popral s jedním opilým zástupcem. Ten ksindl neměl hvězdu.“

„S kterým?“

„S tím blondýnem.“

„To prý má být rychlý chlapík. Kde je José?“

„Blízko.“

Billy Rainbow přikročil k mřížím vedlejší cely. „Ví už, jak a kdy mě odtud dostane?“

„O tom zatím nepadlo ani slovo, Billy.“

Billy Rainbow sklonil hlavu. „Nemůžou tě tu držet dlouho,“ řekl posléze. „Vyřiď Josému pozdrav. Jestli mě pověsí, tak přijde o pěkné prachy. Kromě mě o tom nikdo neví. Potom…“

Z úřadovny se ozvaly kroky a hlasy. Billy Rainbow smlčel to, co chtěl říci.

„Nechcete mi snad namluvit, že toho zástupce zmlátil bez příčiny, šerife!“

Saxon poznal hlas Carol Kinsellové.

„Prentis byl opilý. Jsou na to svědci!“ dodala.

Šerif zavrčel něco nesrozumitelného.

„Mluví se o tobě!“ sykl Billy Rainbow.

Saxon mávl rukou. „Ticho, sakra!“

„Najali jsme ho před týdnem,“ řekla Carol Kinsellová. „Potřebujeme toho muže. Lee to nenechá jenom tak. Prentis byl opilý!“

„Znáte ho, Carol?“

„Lee ho zná. Řekl mi, že ten muž je v pořádku!“

Billymu Rainbowovi se rozšířily zorničky. „Vážně, oni mluví o tobě. Ta ženská tě chce dostat ven.“

V traktu s celami se ozvalo Scottovo zaklení. Pak se otevřely dveře. Šerif Scott vyšel do chodby jako první. Za ním kráčela Carol Kinsellová a pak Dan Fairbanks.

Saxon si mezitím lehl na pryčnu a zahleděl se do stropu.

„Nebyla to moje vina, paní Kinsellová,“ řekl vlídným hlasem. „Víte přece, že nejsem rabiát a svou práci odvádím dobře. Lee je se mnou zatím spokojený. Povězte mu, že to opravdu nebylo mojí vinou. O.K.?“

Hrát divadlo ten bandita skutečně uměl excelentně. Kdyby Scott neznal skutečný stav věci, tak by ho zřejmě vůbec nenapadlo, že stojí tváří v tvář jednomu z Peraltových desperátů.

„Odjedete semnou na farmu, Saxone,“ řekla Carol.

Scott cosi nespokojeně zavrčel, ale pak dal Fairbanksovi pokyn, aby otevřel dveře cely.

„Chlape,“ řekl suše Saxonovi, „jestli si příště ve městě jenom nahlas odkašlete, tak vás tu zavřu, až zčernáte. Je možné, že se mýlím, ale podle mě jste pěkný ptáček.“

Saxon vřel vzteky, ale ovládl se. Slíbil si však, že až sem přijdou osvobodit Billyho, šerifa si vezme osobně na starost.

„A teď zmizte!“

Saxon vyšel z cely. V kanceláři mu Fairbanks vrátil revolverový opasek.

„Přijede Lee do města?“ zeptal se Scott.

„Myslím, že ano,“ odpověděla Carol.

„Musím s ním mluvit. Je členem soudní poroty, která bude rozhodovat o rozsudku nad Billym. Je to čestná funkce, Lee to nemůže odmítnout. Chci ho vidět ještě dneska.“

„Vyřídím mu to.“

Carol kývla na Saxona, který po ní vyšel ven.

„Sakra,“ řekla Carol. „Hůř jste se ani chovat nemohl! Viděla jsem jenom, jak vás odvádějí ze saloonu.“

Saxon tiše zaklel. „Mám si snad sypat popel na hlavu?“

„Na to se zeptejte Peralty. Také jsem vás v tom vězení mohla nechat hnít!“

Saxon se záludně zasmál. „Jeďme.

„Musím ještě obstarat pár věcí.“

„Zmizíme!“ rozhodl Saxon. „To už může vyřídit Lee. Musí přece do města. Jako člen poroty, která bude soudit Billyho!“

Pobaveně se zasmál a vyšvihl se na koně.

+ + + + +

McGoohan hleděl na Carol Kinsellovou a Saxona planoucíma očima. Rozhodnutí nechat Peraltova banditu běžet pro něj nebylo snadné. Ale kdyby to neudělal, zkomplikoval by situaci na farmě. Nešlo jenom o život Lee Kinselly, ale i obou žen a dítěte.

„Myslíte, že nám to pomůže, McGoohane?“ otázal se šerif Scott.

„Nám jistě ne, ale lidem na farmě ano!“

„Pro ty přece nemůžeme nic udělat,“ podotkl Scott. „Co kdybychom to zkusili pod rouškou tmy? Vy sám jste se dostal až k farmě!?“

„Jenom na dvůr, a to ještě s velkou dávkou štěstí!“ řekl Josh.

Se zatraceně velkou dávkou štěstí! pomyslel si. Kinsella, jeho úhlavní nepřítel, mu tehdy pomohl a zachránil mu život.

„Mohl bych svolat muže z města a obklíčit farmu.“

„Tak ty ženy a to dítě nezachráníte,“ odtušil McGoohan. „Musíme vymyslet něco jiného.“

„A co?“

„To ještě nevím.“

„Možná nám něco poradí Kinsella, až přijede do města.“

„Možná,“ přikývl Josh. „Zeptejte se ho.“

„Vy nechcete být při tom?“

„Ne,“ chladně opáčil McGoohan.

Nechtěl být při tom. Nejřaději by Kinsellu neviděl, dokud ta věc s Peraltou nebude vyřízená. Nikdy nedokáže zapomenout na Tishomingo. Nikdy! Až se vyřeší problém Peralta, bude to opět záležitost jenom mezi ním a Kinsellou.

Posledního muže z Tishominga hledal deset let. Teď ho nechtěl nechat uniknout.

Kinsella mu řekl sám, jak to nevyhnutelně skončí: Jeden z nich zůstane na místním hřbitově.

+ + + + +

Peralta tiše a zdánlivě lhostejně naslouchal Saxonovu vyprávění. Pak vybuchl a tvrdou ránou pěstí do obličeje Saxona srazil do prachu dvora.

„Přikázal jsem ti, abys ji nespouštěl z očí, Saxone!“

Saxon se v prachu převalil a pohlédl na Peraltu. Všichni bandité, kteří tuto scénu sledovali, věděli, že Saxon by Mexičana na místě zastřelil, kdyby to bylo jen trochu možné.

„Ten zatracený zástupce byl opilý…“

„…to je u Prentise normální,“ snažil se Kinsella uklidnit situaci.

„Ten ničema porušil mé příkazy, hombre!“

„Carol to přece zase urovnala, sakra! A navíc se dostal k Billymu.“

Saxon přikývl a řekl: „Billymu se daří dobře. Počítá s námi, jefe.“

„Přišels na způsob, jak se k němu dostat?“ vyzvídal Kinsella.

„Nepřišel,“ přiznal Saxon. „Jsou tři. Jeden zástupce je pořád u cel nebo aspoň v kanceláři. A možná, že šerif má ještě víc lidí, na které se může spolehnout.“

„A jak se tam dostaneme?“ zopakoval Lee otázku.

Saxon pokrčil rameny. „Prostě na to vězení zaútočíme,“ odvětil.

Peralta mu zasadil další ránu. Saxon se znovu poroučel k zemi. Převalil se, vrhl na Peraltu hněvivý pohled a sáhl po koltu.

Sotva se dotkl pažby svého šestiraňáku, padly tři výstřely.

Peralta sám nemusel hnout ani prstem. Saxona odpráskli jeho vlastní kumpáni.

Saxon sebou několikrát škubl a pak zůstal nehybně ležet. Mrtvýma očima hleděl k jasnému nebi.

„Odkliďte ho,“ přikázal Peralta.

Z domu vyšly Carol a Mary. Měly s sebou i malého Bena. Když Carol viděla, co se stalo, rychle ho odvedla zpátky do domu.

Kinsellovi vyvstaly krůpěje potu na čele. Peralta byl nevypočitatelný. I kdyby to myslel se svým spřáhnutím se s bandity vážně, tak neměl šanci. Desperáti by tak jako Saxona zabili i jeho, Carol, Mary i chlapce.

Lee si to nikdy neuvědomoval tak zřetelně, jako v tomto momentě.

„Idiot, který mohl všechno pokazit,“ procedil Peralta mezi zuby. „A my si nemůžeme dovolit chybu. Je to tak?“

Lee přikývl. „Ani tu nejmenší,“ poznamenal, hledě na muže, kteří mrtvého odnášeli do stáje.

Peralta se poškrábal na hlavě. „Dynamit,“ zamyšleně podotkl. „Možná máš pravdu, hombre.“

„Scott mě chce vidět ve městě. Podívám se, jak to tam vypadá. Snad existuje i jiný, tišší způsob.“

Peralta se usmál. „Tys byl vždycky obezřetný, hombre,“ řekl. „Asi proto jsi jako jeden z mála unikl z Tishominga.“

„Asi ano,“ přisvědčil Lee. „Je na tom něco špatného?“

„Ne, hombre.“ Peralta zavrtěl hlavou. „Absolutně nic, pokud nezapomeneš, na čí straně stojíš a co se stane s těmi ženami a chlapcem, jestli uděláš chybu.“

Kinsella přikročil k Mexičanovi a pohlédl mu do očí. „Jen to zkus, amigo, „procedil mezi zuby. „Jen to zkus!“

„A když to udělám?“

„Pak se budeš muset vypořádat se mnou, amigo! Jenže se mnou budeš mít větší problém než se Saxonem!“

V Peraltových temných očích zajiskřilo. Nervózně si olízl náhle oschlé rty a pravou ruku posunul k pažbě revolveru.

„Já jsem houževnatý vlk, José!“ dodal Kinsella. „I kdyby mě tvoji lidé střelili do zad, tak bych měl dost sil na to, abych na tebe vypálil.“

Mezi oběma muži, kteří spolu kdysi jezdili, ale kteří teď neměli nic společného, se rozhostilo mrazivé mlčení.

„Houževnatý vlk! „opakoval Peralta jeho slova. Pak se zazubil a řekl: „Já vím, hombre. Ale my přece nejsme nepřátelé: jsme partneři! Nebo se na tom něco změnilo?“

„Z mojí strany ne,“ odvětil Lee. „A co se týče Carol a mojí sestry, tak ty na to přistoupily také. Carol to koneckonců dokázala v Pescaditu. Saxon byl beztak jenom hloupý mluvka. Jak znám Scotta, tak by to z něho dřív nebo později dostal.“

Peralta zamyšleně přikývl. „Máš pravdu, hombre,“ řekl a kývl ke stáji. „Ale teď už mlčí. Kdy se vydáš na cestu?“

„Za hodinu.“

+ + + + +

„Proč toho muže nenávidíte?“

Josh McGoohan sebou trhl a otočil se. Ve stínu přístřešku před hotelem stála Nelly Obersonová, vdova po bývalém šerifovi Pescadita.

Do města přijížděl Lee Kinsella. Pomalu jel po Main Street a zastavil u drugstoru.

„Nevím.“

Nelly Obersonová mu položila ruku na rameno. „Žila jsem víc než dvacet let s mužem zákona. Vím přesně, jak vypadá člověk, který se vydal na lov. A vy chcete ulovit Kinsellu, pane McGoohane, že ano?“

„Víte o nějakém důvodu, proč bych ho měl ulovit?“

„Ne,“ odvětila Nelly Obersonová. „Znala jsem Lee Kinsellu už jako dítě. Vždycky byl divočejší a svéhlavější než ostatní. Pak byl mnoho let pryč. Nikdo neví, kde pobýval a co dělal. Vy to víte?“

McGoohan se na ni nedíval. Přivřenýma očima pozoroval Kinsellu, který se u dveří obchodu otočil a pohlédl na něj.

„Vy ho skutečně nenávidíte,“ podotkla Nelly.

„Snad,“ sykl McGoohan.

Kinsella tam ještě pořád stál a hleděl na něj. Tito dva muži, z nichž jeden žil mimo zákon, když se tenkrát střetli v Tishomingu, si neměli co říct.

„Ví o tom Scott?“

„Ne.“ McGoohan zavrtěl hlavou. „Neví o tom nikdo! Nikomu do toho nic není.“

Chtěl jít pryč, ale rezolutní žena ho zadržela.

„Vypadáte jako Ir, McGoohane. Jste…“

„…Skot,“ dodal bývalý šerif Tishominga. „Mám skotské předky, madam. Nikdy jsme neplýtvali slovy!“

Kinsella přišel k nim. U chodníku se zastavil a zvedl ruku, jakoby chtěl, aby Nelly Obersonová mlčela.

„McGoohane!“

Chtěl mu jít z cesty, ale za těchto okolností a v tak malém městečku jako Pescadito, v němž se všichni znali, to bylo nemožné.

„Jsi netrpělivý, McGoohane,“ sykl Lee.

„To je pravda!“

Josh k němu přikročil. Nelly zůstala stát, takže neslyšela, o čem spolu ti dva muži hovoří.

„Zatraceně netrpělivý!“ poznamenal McGoohan. „Asi jsem čekal příliš dlouho!“

„Nikdo mě kvůli tomu přepadení neobvinil. V Oklahomě proti mně nebylo vedeno trestní řízení. A nejsou ani svědci, kteří by mě z něčeho mohli nařknout.“

McGoohan zrudl. „Tishomingo,“ procedil mezi zuby.

„Viděls snad, že bych někoho zabil?“

„Střílels tak jako ostatní! A po tom boji tam zůstalo více než deset mrtvých občanů Tishominga. Některé máš určitě na svědomí ty!“

„Možná ano, možná ne! Kdo to po tolika letech ještě chce zjišťovat?“

Z úřadovny vyšel šerif Brian Scott. Na chodníku přede dveřmi zůstal stát a zvolal:

„Už tě čekáme, Lee!“

Kinsella přikývl. „Stal se z tebe pomstychtivý starý muž, McGoohane!“

„To je možné.“

„Tak na tu pomstu zapomeň! Jestli podnikneš něco, co by ohrozilo mou rodinu, tak tě zabiju!“

McGoohan se pousmál. „Střelíš mě do zad, Kinsello? To by ti bylo podobné!“

„Jestli nejsi schopný počkat, tak ano!“

Josh se zasmál. „Věděl jsem, že ses nezměnil. Jsi stejný jako tenkrát v Tishomingu!“

„Jdi k čertu! Dočkáš se tu akorát vlastního pohřbu. Uvidíš!“

„To uvidíme, Kinsello, to uvidíme!“

Lee se obrátil a vydal se k šerifově úřadovně.

K Joshovi přistoupila Nelly Obersonová. „Nevím, co je mezi vámi a Lee Kinsellou, McGoohane. Vím jenom, že byste ho měl nechat na pokoji. Nezapomínejte, že jde i o jeho ženu, o jeho dítě a jeho sestru!“

McGoohan sklonil hlavu a odešel. V dveřích do saloonu se ještě jednou ohlédl. Nelly Obersonová stála tam, kde ji opustil, a hleděla na něj. Z toho pohledu čišel soucit.

Jestli bylo něco, co McGoohan nenáviděl víc než peklo, pak to byl soucit.

+ + + + +

„Věříš svému muži, seňoro Kinsellová?“ zkoumavě se otázal Peralta.

Carol na něj nechápavě pohlédla a pak přikývla.

„Jáne!“

„Dělá to, co po něm požaduješ!“

José Peralta zavrtěl hlavou. „Nikdy nedělal to, co po něm ostatní požadovali! Vždycky si šel svou vlastní cestou!“

„Co tím chceš říct, Peralto? To ho znáš tak dobře?“

„Zatraceně dobře, seňoro Kinsellová,“ zavrčel Mexičan. „Je to paličák a nikdy před ničím neustoupí. Měl jsem ho nechat zastřelit. To by všechno rázem zjednodušilo. Také s tebou, seňoro Kinsellová. Pak bys patřila jen mně!“

Carol se mu líbila hned od začátku a předsevzal si, že se jí zmocní. S Kinsellovým požehnáním, nebo bez něj. Jeho muži by už zařídili, že Kinsella by pro něj neznamenal nebezpečí.

„Líbíš se mi čím dál víc!“ zasmál se a vycenil zuby jako vlk.

Carol cítila, že by ho neměla provokovat. Muži jako on se snadno přestávali ovládat. Odstoupila ke krbu. Nic neukazovalo na bezprostřední nebezpečí, ale ona ho instinktivně cítila.

Peralta k ní rychle přistoupil a chytil ji za ruce, načež ji brutálně přitáhl k sobě.

Šlo to tak rychle, že se ani nestačila bránit. Vykřikla, ale pak zatnula zuby. Pomyslela na Mary a malého Bena, kteří byli venku.

„Poslouchej, chico!“ sykl Mexičan. „Chci tě!“

Carol mlčela, aby banditu ukolébala. Teprve když jí chtěl strčit ruku do výstřihu, kopla ho kolenem mezi nohy.

Peralta ji pustil, odvrávoral zpátky a padl na kolena. Bolest mu vehnala slzy do očí. Instinktivně chtěl sáhnout po zbrani a vystřelit.

„Lee tě zabije, jestli se mi něco stane!“ zvolala Carol.

„Já zabiju jeho a pak budeš moje!“ zasyčel Peralta a sténaje se zvedl. Jeho oči se temně leskly.

Vykročil k ní, ale Carol popadla železný pohrabáč.

Peralta se zastavil. Ta žena to myslela vážně, to bylo jasné. Chtěla bránit svou čest.

„Už to nikdy nezkoušej!“ zavrčela Carol.

„Pomysli na toho svého malého bastarda!“

„Myslím na něho,“ rychle odpověděla Carol. „Až vyroste, bude hrdý, až se dozví, že jeho matka se do poslední chvíle bránila proti mexickému banditovi.“

Peralta se ďábelsky zasmál. „Možná nevyroste, seňoro.“

Sama nevěděla, odkud vzala odvahu a sílu se na něj usmát. „Už to nikdy nezkoušej!“

Bolest ustoupila a Peralta si prohrábl vlasy.

„Ne násilím a výhrůžkami, Mexikáne!“

„Poddáš se mi dobrovolně?“

„Možná, Mexikáne. Uvidíme!“

Peralta na ni dvě vteřiny zkoumavě hleděl, aby se pak otočil a odešel pryč.

Když za sebou zabouchl dveře, Carol se rozechvěla. Musela se držet zídky krbu, aby nepadla na kolena. Pak jí do očí vhrkly slzy. Uvědomila si, že Peraltovu návštěvu nikdo z nich nepřežije.

+ + + + +

„Mohl bych ho nalákat do města nějakým trikem nebo falešným slibem, šerife,“ řekl Lee Kinsella. „Jestli postavíš dost mužů na správná místa, tak máme šanci! Odhodlaní občané mohou…“

„…bude to krvavá řež jako tenkrát v Tishomingu,“ řekl McGoohan.

Kinsella se obrátil. Neslyšel ho přijít.

„Tishomingo?“ zeptal se Scott.

McGoohan přikývl. „Byl jsem tam šerifem, když do města přijela Davisova banda. Zorganizovali jsme domobranu, ale i tak přišlo o život více než deset lidí z města.“

„Ale Davisova banda byla zničena, ne?“

„Až na několik mužů, kterým se podařilo uniknout,“ řekl Lee Kinsella.

Šerif se k němu otočil. „Odkud to víš, Lee?“

Než Kinsella stačil odpovědět, promluvil McGoohan. „Lee byl tenkrát v Oklahomě, Scotte. Potkal jsem ho potom, co se mi povedlo zneškodnit i poslední muže Davisovy bandy.“

McGoohan hovořil stroze. Jeho záměr byl očividný. Scott se neměl dozvědět, odkud se s Kinsellou znají. Nikdo v Pescaditu to neměl vědět. Bylo to jen mezi ním a Kinsellou. A pro Kinsellu to bude jeho poslední boj, tím si byl Josh jistý.

Ještě stále byl s kolty tak rychlý jako tehdy. Muselo by se stát něco nepředvídatelného, aby souboj na kolty prohrál. Pravda, zbývala tady ještě Kinsellova rodina. Carol nemohla za minulost svého muže. Dokonce o ní ani nevěděla. A tak to mělo zůstat.

Lee chtěl něco říct, ale McGoohan mávl rukou. „Co chceš ve městě, KinseUo?“

„Peralta si myslí, že tu koupím dynamit a vymyslím způsob, jak Billyho dostat ven. Zastřelil toho muže, který byl s Carol ve městě.“

„To je dobře,“ spokojeně přikývl Josh. „Aspoň nám to ušetří práci.“

Lee s šerifem na něj užasle pohlédli.

„Co chcete dělat, Joshi?“ otázal se ho Brian Scott. „Snad nechcete s Peraltou bojovat?“

„Ano!“

To „Ano!“ znělo tak rozhodně a odhodlaně, že se Lee s šerifem otřásli.

„Není to tvoje rodina, McGoohane…“

„…..je to můj život,“ namítl Josh.

„Riskuju to, protože mám jiný, důležitější cíl, Lee Kinsello! Postarej se o to, aby z toho Peralta vynechal tvou rodinu. Sám ho nevyřídíš. A do města ho pustit nemůžeme. Tím bysme nic nezískali. Stálo by to příliš mnoho krve a kde je psáno, že by do Pescadita nepřijel s ženami a dítětem jako živými štíty? Kdo by potom střílel? Vy, Scotte? Ty, Kinsello?“

Na tuto možnost nikdo z nich nepomyslel. Sklíčeně na sebe pohlédli. Mlčeli. McGoohan, jak se stále jasněji ukazovalo, byl vždy o krok před nimi. Pravděpodobně díky tomu, že se ho celá záležitost osobně netýkala.

Josh se posadil a nalil si kávu z konvice, kterou Nelly právě přinesla do kanceláře.

„Nelly je úžasná dáma, Scotte,“ řekl s úsměvem. „Vypadá dobře, skvěle vaří, a já jsem ještě nikdy nepotkal ženskou, která by tak dobře zvládala muže zákona. Máte štěstí, Scotte. Jste v tom správném věku. Neměl byste dlouho čekat.“

Šerif Brian Scott zrudl a prohrábl si vlasy. „Není vhodná doba na to, aby…“

„…to jsem já říkal vždycky. A proto jsem také zůstal sám.“

Šerif zabručel cosi nesrozumitelného. Příliš nesouhlasně to ovšem neznělo.

„Tak ty umíš být i lidský, McGoohane?“ podivil se Lee.

„Občas,“ zavrčel Josh, dopil kávu a postavil šálek na stůl. „Už vím, jak Peraltu dostaneme, Scotte! Vezmeme mu to, kvůli čemu je v Pescaditu.“

„Ty chceš odvézt Billyho do Lareda? O tom přemýšlím celou dobu, ale nejde to. Musí se soudit tady, v Pescaditu. Ten zločin byl spáchán tady a tady musí být souzen. Všechno by se jen odsunulo a Peralta umí čekat. Teď aspoň víme, kde je.“

„Čeká na ten zatracený vlak, a ten přijede už za tři dny,“ namítl Josh. „On to neví, ale zneklidní a tím pádem bude nevypočitatelný.“

Kinsella na něj vrhl pátravý pohled. „Co máš v úmyslu?“

„Osvobodím vězně!“

Šerifu Scottovi málem vypadly oči z důlků. Zděšeně hleděl na člověka, kterého Prentis včera považoval za jednoho z Peraltových banditů.

„Ty ses zbláznil,“ podotkl Lee.

McGoohan lhostejně přikývl. „Vypadá to tak,“ přisvědčil. „Ano, kdybych se nezbláznil, asi bych odjel někam pryč a nezůstával bych tady.“

„Vy ho chcete osvobodit?“ otázal se Scott obezřetněji než předtím.

„Ano!“

„Násilím?“

„A půjde to jinak?“

„Sakra!“ vykřikl Scott.

„Řekněte mi místo, kam ho můžu na dva dny odklidit!“

„Možná jeskyně v průsmyku Aguilares.“

„O.K., pak tam za ním pošlete jednoho zástupce. Nemám čas starat se o Billyho.“

„To se neutají.“

„Jistě,“ přisvědčil Josh.

„Jak to pomůže mé rodině?“ zeptal se Lee. „Peralta tomu možná neuvěří, pojede s chlapcem i ženami do města, a když zjistí, že tam Billy opravdu není, všechny je postřílí.“

„I tak by to mohlo dopadnout,“ přikývl Scott.

„Ale to je šílenství!“

McGoohan pokrčil rameny. „Celá tato situace je čiré šílenství, Kinsello,“ zamumlal. „Nedostaneme se k Peraltovi, když bude mít v rukou tvou rodinu. Musíme tedy něco podniknout. To, co naznačuje Scott, se nemusí stát, když budeme jednat šikovně.“

+ + + + +

Billy Rainbow automaticky odstoupil ke zdi, když Josh McGoohan vešel do traktu s celami.

„Zmiz, ty ksindle!“ sykl. „Vypadni! Mám dost těch tvých žertů!“

McGoohan přikročil k mřížím a řekl: „Pojď sem, Billy!“

Bandita zůstal strnule stát a jen zavrtěl hlavou.

„Pojď sem, sakra,“ zamumlal Josh. „Scott může přijít každou chvíli!“

Rainbow přikývl. „Ten je mi milejší než někdo, kdo mi chce změřit krk, aby mi mohl podle toho uvázat oprátku.“

„Tak by přece kat měl mluvit, Billy.“

„Snad mi nechceš tvrdit, že…“

„…Scott a jeho zástupci tomu věří. Tak pojď už!“

Rainbow váhavě přistoupil k mřížím. Stále byl velmi nedůvěřivý. „Kdo k čertu potom jsi?“

„Možná tvůj přítel, Billy. Každopádně jsem jediný člověk, který tě odtud může dostat.“

„Není to zase nějaký tvůj žert?“

„Co by za tebe Peralta zaplatil?“

Billy konečně ztratil ostych. „Ty to myslíš vážně?“ tiše se otázal.

McGoohan přikývl.

„A jak?“

„Prostě a jednoduše vyjdeme ven, jenom co zavřeme Scotta i jeho zástupce do cely. Věří, že jsem kat, takže se tu můžu volně pohybovat.“

„Jestli mě odtud dostaneš, tak ti Peralta zaplatí, co budeš chtít,“ vyhrkl Billy. „Kdy?“

„Kde je Peralta?“

„Nemám tušení.“ Billy pokrčil rameny. „Každopádně je poblíž. Najde nás, až uslyší, že jsem venku!“

Takže Billy to opravdu nevěděl.

„O.K., Billy.“

„Chlape, jestli uděláš chybu, tak nás rozstřílejí na cucky.“

„Neudělám chybu a ty budeš dělat přesně to, co ti řeknu. Žádné otázky, žádné komentáře, Billy! Budeš se chovat jako hodný chlapec. O.K.?“

„Určitě,“ ujišťoval ho bandita.

„Před úřadovnou stojí koně, Billy. Pojedeme k průsmyku Aguilares. Jestli se ztratíme, tak se znovu setkáme ve velkém kaňonu. Nezapomeň, že se nám to může podařit, jen když budeme tahat za jeden provaz. Nebude to trvat dlouho a šerif za námi vyšle muže z města. A ti jsou zatraceně rychlí. Brzy by tě zase dostali.“

Billy přikývl. „Jak se jmenuješ?“

„Josh McGoohan!“

Bandita to jméno znal. Trhl sebou. „Chlape, já…“ Billy polkl a vyděšeně na něj pohlédl.

McGoohan se usmál. „Zjistil jsem, že mimo zákon si člověk přijde na větší peníze!“

Potom odešel z traktu pryč, aby nemusel nic dál vysvětlovat.

Scott na něj napjatě pohlédl.

„O.K.,“ řekl McGoohan.

Fairbanks se zhluboka nadechl a Kinsella stáhl hlavu mezi ramena.

„Jestli to nevyjde,“ řekl Fairbanks, „pak…“

„Sakra, až na to, že Billy nebude v Pescaditu, se přece nic nezmění. Až uteče, bude se Peralta muset soustředit na mě.“

Šerif Scott přikývl. McGoohan měl naprostou pravdu. Nic se neměnilo. Zajatec bude na nějakou dobu odklizen, aby se později vrátil do místního vězení.

„A co když nebude chtít vyjednávat?“ otázal se Lee.

„Nebude chtít vyjednávat, ale nic jiného mu ani nezbude. Potřebuje Billyho kvůli tomu zatracenému vlaku. Neříkám, že to bude snadné, ale s trochou štěstí se nám to podaří. Co se tvé rodiny týče, tak o to, aby ji z toho Peralta vynechal, se musíš postarat ty, Kinsello.“

Lee přikývl.

„O.K., takže teď zmizím do saloonu. Ty pojedeš zpátky na farmu, hned jak Billy odjede z města. Jasné?“

„Ne všechno.“

„Čemu nerozumíš, Kinsello?“

„Proč riskuješ krk kvůli věci, do které ti nic není, McGoohane?“

„Protože mám rád ženy a děti, Kinsello. A protože si myslím, že bandité by se měli vyhubit!“

Lee opustil úřad. Věděl, co těmi slovy chtěl McGoohan říci. Bylo mu to jasné.

„Může se stát, že ti Peralta prožene kulku hlavou, Joshi,“ poznamenal Scott. „Ještě pořád můžeme couvnout.“

„Víš o něčem lepším?“

„Ne!“

„Tak odlož zbraně a dej ruce vzhůru, Scotte. A ty také, Fairbanksi!“

+ + + + +

Billy Rainbow se usmíval od ucha k uchu, když šerif a jeho zástupce kráčeli s rukama nahoře k jeho cele. McGoohan jim koltem mířil na záda.

„Otevři to!“ řekl Josh.

Scott váhal. McGoohan mu vtlačil hlaveň šestiraňáku do zad.

„Otevři to, sakra!“

„Že prý je kat!“ zahudral Fairbanks. „Jak jsme mu na to jenom mohli skočit?“

„Drž hubu!“

Šerif Scott otevřel celu. Billy z ní vyběhl a přiskočil k šerifovi.

„Já tě…“

„…nic mu neuděláš, Rainbowe,“ zavrčel McGoohan. „Zavři je do cely a pojď se mnou! Nesmíme ztrácet čas. Nebo tu chceš zůstat a čekat, až přijde opravdový kat?“

Rainbow strčil Scotta a Fairbankse do cely a zamkl za nimi dveře.

„Najdeme vás!“ zvolal Scott.

McGoohan se usmál. „Na to bych se příliš nespoléhal, Scotte! Teď to mám v rukách já. A já nejsem tak hloupý jako Billy, abych se nechal polapit po několika hodinách!“

Potom McGoohan Billyho odvedl do kanceláře. Tam se bandita chtěl ozbrojit, ale Josh ho okřikl.

„Ven!“

Billy ho poslechl, ale bylo na něm vidět, že by se lépe cítil s koltem.

„Vezmi si toho strakáče, Billy! A pak jeď jak s větrem o závod k průsmyku Aguilares. Tam budeme v bezpečí. Sejdeme se, jak jsme se dohodli, ve velkém kaňonu.“

„Rozdělíme se?“

„Samozřejmě. Je to bezpečnější!“

Billy už se dál neptal. Vyrazil ze dveří a o pár vteřin později se ozval vzdalující se dusot kopyt.

McGoohan se pomalu vrátil k celám a hodil Scottovi klíče.

„Dělej tak, jak jsme se domluvili, Scotte,“ poznamenal. „Jestli uděláme sebemenší chybu, tak poteče krev.“

Scott se potil. Věděl, v jaké jsou situaci. „A co ty?“

„Já už na sebe dám pozor!“

„Je tu ještě Kinsella!“ řekl Fairbanks.

„Kinsella nemůže nic dělat,“ odtušil Josh. „Musí se starat o svou rodinu.“

Šerif přikývl. „ Každopádně jsme zkusili všechno.“

McGoohan se usmál. „Vědomí, že jsme zkusili všechno, nám umírání neulehčí,“ procedil mezi zuby. „Já teď mizím, Scotte. Deset minut počkej, O.K.?“

„Hodně štěstí, McGoohane.“

„Budu ho potřebovat!“

Josh vyšel z úřadovny právě ve chvíli, kdy k ní kráčela Nelly. Zastavila se a podívala se na něho.

„Scott už vám to všechno vysvětlí, Nelly,“ řekl McGoohan, vyšvihl se na hřbet svého vraníka a vydal se za Billym.

+ + + + +

„Lepší vtip jsem ještě neslyšel, Lee!“

José Peralta stál uprostřed dvora a ruce měl v bok.

„Josh McGoohan,“ opakoval Lee. „Poznal jsem ho. Na takovou tvář se nezapomíná!“

„Ten samý chlápek, který vám to tenkrát natřel v Tishomingu?“

„Ano.“

José Peralta si odplivl. Potil se zřídkakdy, ale nyní mu stály krůpěje potu na čele.

„A tys ho nechal jenom tak, hombre?“

„Co jsem měl dělat, José? Střílet na něho?“

„Například!“

„Pak by celá šerifova smečka vtrhla sem. Nebyl ozbrojený.“

Peralta si hřbetem ruky otřel vlhké čelo. Co k čertu mohl někdo jako McGoohan chtít od malého zlodějíčka, jako byl Billy Rainbow? Ta otázka mu vrtala hlavou a on na ni nenacházel odpověď. Pravděpodobně by pro něj bylo nejlepší prostě a jednoduše vtáhnout do města, zaútočit na vězení a osvobodit Billyho. Billy věděl o tom zatraceném vlaku. Bez něho nezíská kořist, kterou slíbil svým mužům.

„Vytratil jsem se z města potají!“

„Viděl tě někdo?“

„Samozřejmě.“

„Kdo?“

„Šerif Brian Scott. Bavil jsem se s ním. Nemohl jsem se mu vyhnout. McGoohan mě také viděl a poznal mě.“

„Po deseti letech?“ nedůvěřivě se zeptal Peralta. Náhle Kinsellovi přestal věřit.

„Slyšel jsem, že McGoohan už nestojí na straně zákona.“

„Co nám to, k čertu, pomůže?“

„Možná ví o tom vlaku!“

„To by sám provést nemohla A s Billym také ne. To může udělat jenom větší banda. Třeba my.“

„Takže to všechno šlo do háje, José?“ otázal se Lee. „Včeras mi přece řekl, že to je jistá věc a že můj podíl bude dvacet tisíc dolarů. Jestli to kdysi Davis plánoval, tak se na to snad můžeme spolehnout!“

Kinsella věděl, že takové urážky jsou nebezpečné. Chtěl však Peraltu vyvést z míry zcela záměrně, aby nemohl pořádně přemýšlet. Historka o Billyho zázračném zmizení s McGoohanem přece jenom zněla příliš neuvěřitelně.

„Chci, aby to vyšlo, José. Počítám se svým podílem a vymyslel jsem plán, jak to udělat.“

Peraltovy naběhly žíly na krku. „A jak, zatraceně!“ podrážděně vykřikl. „Bez Billyho nemáme šanci.“

Kinsella zaklel. „Když to s tím vlakem vybuchlo, tak můžeme podniknout něco jiného, amigo. Například vyloupit banku v Pescaditu. Až Scott vyjede s muži z města hledat Billyho, budeme mít volné ruce.“

Peralta na něj užasle pohlédl. „Ty jsi ale lačný peněz, hombre!“

„To tys mě tak nažhavil. Vzpomněl jsem si na staré časy.“

Kinsella naslouchal vlastnímu hlasu. Zněl přesvědčivě. Peralta mu musel uvěřit.

Mexičan vztekle mávl rukou. „K čertu se starými časy a s tou proklatou bankou. Stejně jsou tam jenom drobné! Musíme najít Billyho..“

Uprostřed věty se Peralta zarazil. Spatřil totiž jezdce, kteří po chvíli zmizeli za kopcem tyčícím se před farmou.

„Kdo to ksakru je?“ nervózně se otázal a otočil se ke svým mužům. „Všichni zmizte do stáje! A ženy a toho malého bastarda si vezměte s sebou!“

„To je šerif Brian Scott,“ řekl Lee.

„Co tu kčertu může chtít?“

Náhle vytáhl kolt a namířil na Kinsellu.

„Snads mu nic neřekl?!“

„Samozřejmě, že ne,“ odsekl Lee. „Přece se nevzdám těch peněz.

Schovej se do stáje. Promluvím s ním. Ženy a chlapce nechte být. Mohlo by to vzbudit Scottovu nedůvěru.“

„A ty je zatím uklidíš do bezpečí, co?“

„Sakra, José! Ty budeš se svými lidmi ve stáji a budete nás mít na mušce. Jak bych je mohl dostat do bezpečí?“

Peralta váhal.

„Chlape, pospěš si, než se Scott a jeho muži objeví a uvidí tě!“

Peralta zaklel, obrátil se a zmizel ve stáji.

Kinsella za ním pohlédl. Jeho tvář se leskla potem a třásly se mu ruce.

„Ženy a děti zůstanou na verandě!“ vykřikl Peralta ze stáje.

Lee přikývl a pokynul Carol a Mary, aby vyšly z domu.

„Zůstaňte tam,“ řekl, „jede sem šerif Scott. Všechno musí vypadat jako normálně. Chápete?“

Carol přikývla a pohlédla ke stáji, kde se skrývali bandité. Hlavně zbraní vidět nebylo, ale ona věděla, že na ni míří. A na její dítě a sestru také.

Lee přišel k ohradě, kde se zastavil a Čekal.

+ + + + +

McGoohan jel ke kaňonu v průsmyku Aguilares jinou cestou, tou nejkratší, která existovala. Scott mu ji popsal a Billy ji samozřejmě neznal. Když Josh zastavil svého vraníka a schoval se do stínu jednoho skalního výčnělku, spatřil Billyho.

Byl zhruba jednu míli odtud a viděl ho jen jako malý bod mezi horami. Za jeho strakáčem se zvedal sloup prachu. Po chvíli Billy dorazil ke kamenitému planině před horami. Prach se v nehybném horku dlouho držel ve vzduchu.

Josh se rozhlédl. Prentise nebylo vidět, ale bezpochyby byl někde poblíž.

Billy přijížděl ze severu. Po několika vteřinách zmizel mezi skalami. Josh přivřel oči. Kdyby si to bandita ještě rozmyslel, mohl se vydat na západ a pokusit se tam ukrýt v horách na Rio Grande.

Billy však tu možnost nevyužil. Po chvíli se opět vynořil zpoza skal. Ležel na hřbetě svého koně a jel s větrem o závod. To, že jede svým věznitelům do náruče, Billy netušil. Tentokrát to s ním měl být ještě snazší než prve, protože Josh ho poslal na cestu beze zbraně.

Za McGoohanem se ozvalo tiché hvízdnutí. Deset yardů za ním se za skalou objevil William Prentis. Mladík se spokojeně usmíval.

Pak opět zmizel. Také Josh se ukryl. Od skal se odrážel klapot kopyt. Znělo to, jako by tudy projížděla celá kavalkáda.

Josh napjatě pohlédl na zákrutu na začátku kaňonu.

Právě tam se nyní vynořil Billy. Ujel ještě sto yardů, načež zastavil strakáče a seskočil ze sedla. Jeho košile se mu potem lepila k tělu. Rozhlédl se, spatřil výčnělek skály a zavedl tam svého koně do stínu.

Posadil se, utřel si zpocený obličej a napjatě pohlédl ve směru, odkud přijel.

Prentis se k němu zezadu plížil jako divoká kočka. Neslyšně se kradl mezi skalami.

„Hej, Billy!“

Bandita vyskočil, jakoby ho bodl škorpión, a otočil se. S úžasem pohlédl na hlaveň winchestrovky a usmívající se tvář mladého, světlovlasého zástupce šerifa.

„Máš nějak naspěch, Billy!“

Rainbow zavyl jako raněný pes. V tom okamžiku poznal, že McGoohan ho obelstil, a přestal se ovládat. Pokusil se na Prentise vrhnout, přestože ten na něj mířil puškou.

Mladík jej obratně udeřil pažbou a Billy se s výkřikem skácel k zemi. „Vy proklatí psi!“ zabručel. „Vy proklatí psi! José Peralta vás pověsí! Oba dva!“

„Na to bych se na tvém místě tolik nespoléhal, Billy,“ řekl McGoohan, který se objevil na scéně.

Billy se na něj otočil a zavrtěl hlavou.

„Kdo jsi, sakra?“ otázal se zajíkavým hlasem.

„Možná přece jen kat, Billy,“ odpověděl Josh.

„Peralta tě dostane…“

„…i kdyby, tak ty už z toho nic mít nebudeš, Billy. V Pescaditu tě budou soudit. A za vraždu starého, bezbranného muže je jenom jeden trest!“

McGoohan kývl na Prentise, načež se vrátil mezi skály a nasedl na svého vraníka. O něco později odtud odjel. O Billyho už se starat nemusel.

+ + + + +

José Peralta přivřenýma očima hleděl skrze škvíry mezi prkny stáje. Kinsella stál u ohrady. Viděl i obě ženy a chlapce.

„Máte je na mušce?“ zeptal se svých mužů.

„Všechny,“ odvětil Tracy Storme, drsně vyhlížející chlapík se surovým zločineckým obličejem, který zdobila krvavě červená jizva. Storme byl Peraltovou pravou rukou. Muži se ho báli stejně jako Mexičana. „Jestli řeknou jediné chybné slovo nebo udělají jeden špatný pohyb, tak je okamžitě vyřídíme.“

Peralta přikývl a přitiskl obličej k prknům stáje. Neviděl tak toho sice víc, ale aspoň měl pocit, že vidí a slyší lépe.

Kinsella se odlepil od tyčí ohrady a přišel doprostřed dvora, kde se posadil na okraj studny. Přesně jako včera večer. Peralta ho nyní viděl lépe a věděl, že Kinsella si toto místo vybral záměrně. Možná, že přece jen hrál poctivou hru.

Pak se objevil Scott, šerif Pescadita. Starý muž s šedivými vlasy, který elegantně seděl v sedle a vypadal velmi ostražitě. Paprsky slunce se odrážely od hvězdy na jeho košili.

Tracy Storme nervózně hrabal botama v podlaze. Jizva mu zrudla jako vždy, když byl rozrušený.

„Byla by to dobrá příležitost toho bastarda sestřelit ze sedla, „ zavrčel.

Peralta zavrtěl hlavou. Jemu se to zdálo jako všechno jen ne dobrá příležitost. I kdyby postříleli všech sedm mužů, kteří šerifa doprovázeli, museli by pak zmizet. A pak adieu, peníze z vlaku do Lareda!

„Ahoj, Carol, ahoj, Mary!“ zvolal Scott na obě ženy na verandě. „Všechno v pořádku?“

„Co by, sakra, nemělo být v pořádku?“ zeptal se Lee.

„Malý Ben včera večer potřeboval doktora,“ řekl Scott.

Peralta zadržel dech. Že by Kinsella ve městě udělal nějakou chybu a vzbudil nedůvěru muže s hvězdou?

Mexičan sevřel winchestrovku a zamířil na hvězdu na šerifově košili.

„Ben je zase O.K.,“ rychle odvětil Lee. „Víš, jaké je to dětmi, Scotte. V jednu chvíli jsou na smrt nemocné a hned zase skáčou po louce jako čerti.“

Peralta si oddechl. Ve stáji náhle zacinkaly Stormeovy ostruhy. Na dvoře to nemohlo být slyšet, ale i tak to Peraltu rozčílilo.

„Nehýbej se, zatraceně!“ zavrčel.

Storme okamžitě přestal hrabat botama po podlaze. Ostatní muži se ani neodvážili nadechnout.

„Byls ve městě, když se to stalo, Lee,“ řekl Brian Scott.

Kinsella přikývl. „Viděl jsem je, jak jedou pryč, „přisvědčil. „Bývalý šerif z Tishominga a Billy!“

„Ty McGoohana znáš, he?“

„Neznám ho líp než ty, Scotte. Jednou mi zkřížil cestu v Oklahomě. To je všechno.“

Scott zaklel.

„Mysleli jsme, že by se mohl skrývat na tvé farmě, když jsi jediný člověk v okolí, kterého zná!“ řekl zástupce Dan Fairbanks.

Kinsella vyskočil z roubení studny.

„Ovládej se, hombre!“ mumlal si Peralta. „Hlavně nevzbuď jejich nedůvěru!“

Také Storme byl velmi nervózní. „Jestli šerif neodjede a začne to tu prohledávat, bude téct krev,“ sykl Storme.

Na dvoře Lee přistoupil na jeden krok k Fairbanksovu koni.

„Tak bys neměl uvažovat, Dane!“ zvolal. „Rozhodně ne takto. Co si myslíš ty, Scotte?“

Šerif pokrčil rameny.

„Ale projet tudy mohl,“ poznamenal.

„Není tady. Chtěl mě navštívit, ale já jsem mu dal v Pescaditu jasně najevo, že s ním nechci nic mít.“

„A já jsem tomu ničemovi z Oklahomy věřil!“ zaklel Scott. „Sám jsem ho pustil do vězení a nechal mu zbraně. Řekl mi, že se chce na Billyho jenom podívat, protože chtěl zjistit, jestli nepatřil k mužům, kteří mu unikli v Tishomingu.“

Peralta s úlevou vydechl. Poškrábal se na hlavě. Lee tedy přece jen nelhal. Bývalý šerif Tishominga osvobodil Billyho z vězení a nyní je s ním na útěku.

„Jestli se tu ukáže, Lee…“

„Proženu mu kulku tou jeho proklatou hlavou,“ řekl Lee. „Pak dostaneš Billyho zpátky!“

Tentokrát přikývl i zástupce Fairbanks. „O.K., Lee,“ prohodil. „Nechtěl jsem se tě dotknout.“

„To je v pořádku, Dane!“

„No nic, zase pojedeme. Asi jsou v horách nebo za Rio Grande, v Mexiku.“

„V obou případech by se ti to asi moc nezamlouvalo, co?“

„Všechno má svou dobrou stránku, Lee. Peralta už aspoň nemá důvod proč jezdit do města.“

Mexičan se usmál. V tom měl šerif výjimečně pravdu. Potom, co Billy zmizel z vězení, už skutečně do Pescadita jezdit nemusel.

Tracy Storme, který stál vedle něj, se rovněž zazubil.

„Máš jeho stopu?“ otázal se Lee šerifa.

Scott okamžitě zavrtěl hlavou. „Myslím, že je v Mexiku. Tady by mu byla půda příliš horká.“

„To je možné,“ připustil Kinsella. „Říkal jsem ti to už ve městě.“

„To je pravda,“ přisvědčil Fairbanks.

„Nechci, abys McGoohanovi prohnal kulku tou jeho proklatou hlavou, až ho uvidíš, Lee,“ poznamenal Scott. „Pokus se ho zajmout a přivézt do města. Ale buď opatrný! Ten chlápek je nebezpečný!“

Peralta si odplivl. Jméno McGoohan znal jenom z Kinsellova vyprávění. Nikdy toho muže neviděl. Dozajista byl nebezpečný. A navíc i mazaný, jestliže se mu podařilo oklamat šerifa i jeho zástupce a unést jim vězně.

Před takovým mužem se opravdu musel mít na pozoru!

Kinsella pokrčil rameny. „Nevěřím, že se ukáže, nebo že ho najdete.“

„To ještě uvidíme,“ opáčil šerif. Kývl na své muže, obrátil koně a v čele houfu odjel pryč.

Peralta počkal, až šerifa Scotta a jeho jezdce nebylo vidět, pak otevřel vrata stáje a vyšel ven.

„Dobrá práce, hombre,“ zavrčel Mexičan. „Šerif se tu tak brzo neukáže.“

Lee kývl na ženy a svého syna, aby zase odešl do domu. Poté se obrátil na Mexičana.

Ze stáje vyšel i Storme. Opřel se o vrata a nastavil svou zločineckou tvář slunci. S pátravým výrazem ve tváři hleděl směrem, kam odjeli šerifovi lidé.

„Myslím, že šerif ti nevěřil, Kinsello,“ poznamenal Storme. „Cos nám zamlčel?“

Peralta užasle pohlédl na svého pobočníka. Kinsella také.

„Co tím chceš říct?“

„Proč, k čertu, přijel Scott zrovna sem? Jenom kvůli tomu, že se Kinsella ve městě setkal s McGoohanem a mluvil s ním?“

„Kvůli čemu jinému?“ odvětil Lee.

Storme pokrčil rameny. „Já nevím,“ řekl. „Prostě se mi to nelíbí.“

Peralta zaklel. „Radši přemýšlej nad tím, jak najdeme Billyho.“

Storme přivřel oči a stáhl hlavu mezi ramena. „Ty přece McGoohana znáš, sakra! Co může chtít od někoho, jako je Billy?“

„Možná to samé, co my. Informace.“

Storme se rozesmál. „A od koho se asi tak McGoohan dozvěděl, že Billy ví něco důležitého?“

„Ano, od koho?“ přizvukoval Peralta, v jehož hlase zazněl závan nedůvěry.

„Možná od Billyho samotného,“ řekl Lee.

Storme zavrtěl hlavou. „McGoohan Billyho nezná!“

„To má Storme pravdu, hombre!“

„A co tím chceš říct, Storme?“ zeptal se Lee. Musel si dávat pozor, nemohl si dovolit udělat chybu. S tím, že takto vzbudí jejich nedůvěru, nepočítal.

„Tys mluvil s McGoohanem. Tys mu řekl, že Billy je důležitý člověk. Ty a McGoohan jste se rozhodli Billyho unést!“

„Idiote!“

Storme rychle přikročil ke Kinsellovi. Pro něj byl Lee jenom zajatec, i když se mohl volně pohybovat a nosit zbraně. Od někoho takového se nemínil nechat urážet.

Rozmáchl se, ale tu ho Kinsella zasáhl pěstí do brady.

Storme se skácel na zem. Peralta se klidil, aby se nedostal mezi ně.

„Idiote!“ pohrdlivě opakoval Kinsella, když se Storme převalil v prachu.

Zdálo se, že se chce dostat na nohy.

Lee se měl na pozoru. Tuto fintu znal. Storme si klekl, načež opět padl a trhl pravačkou směrem ke koltu.

Lee k němu okamžitě přiskočil a pravou nohou kopl Stormea do ruky právě v okamžiku, kdy tento vytahoval revolver z pouzdra.

Banditovi vyletěl šestiraňák z ruky. Vykřikl a opět padl na zem. Lee se obrátil na Peraltu. „Je to idiot a jeho triky jsou tak staré, že by na ně neskočilo ani dítě!“

Peralta se zašklebil. Očividně stál mezi dvěma ohni. Storme byl jeho pravou rukou, ale na druhé straně se skutečně nezachoval příliš moudře.

„Potkal jsem McGoohana v Pescaditu. Čert ví jak, ale poznal mě. Počítal jsem s problémy kvůli minulosti, ale on se na mě jen usmál a řekl, že jsem tenkrát měl štěstí. Pak jsem koupil ten zatracený dynamit a nakonec jsem šel do saloonu. Myslel jsem, že by bylo příliš nápadné, kdybych s tím dynamitem hned odjel z města. Navíc jsem chtěl zjistit, kde by se ta nálož dala nejsnadněji položit k vnější zdi vězení. Mezitím musel McGoohan přijít do šerifovy úřadovny. Billy vyšel jako první, po něm pak McGoohan. Jeli jak s větrem o závod. Kdyby ten kretén Storme používal mozek, věděl by, proč McGoohan Billyho osvobodil.“

Storme se plazil prachem k šestiraňáku, který ležel několik yardů odtud.

Peralta tasil a vypálil. Kulka zasáhla Stormeovu zbraň a katapultovala ji dál.

„Proč McGoohan osvobodil právě Billyho?“ zeptal se Peralta, když zastrčil revolver do pouzdra.

„Marně na vás čekal, a tak dal McGoohanovi nabídku, kterou nemohl odmítnout: Povyprávěl mu o tom vlaku do Lareda!“

„Hloupost!“ hlesl Storme. Už se nepokoušel dostat se ke koltu. Tím výstřelem se Peralta jednoznačně postavil na Kinsellovu stranu. Každý pokus Kinsellu odstranit musel skončit Stormeovou likvidací. Peralta by ho odkrouhl stejně nelítostně jako Saxona. Stačilo kývnutí a jeho vlastní kumpáni by Stormea poslali do pekel.

„McGoohan se už několik dnů zdržuje ve městě,“ zalhal Kinsella. „Možná věděl, o co tu Billymu šlo, amigo. McGoohan není obyčejný člověk. Rozumí svému řemeslu. Jako šerif, i na opačné straně zákona. McGoohan dobře ví, co chce.“

Peralta zamyšleně přikývl. Lee mu mluvil z duše, jeho myšlenku odpovídaly jeho, Peraltovu způsobu uvažování. Na McGoohanově místě by se Peralta choval stejně.

„Ten pes mě málem zmrzačil, José,“ sykl Storme a mrkl na kolt.

„Ani se na ten zatracený revolver nedívej, amigo,“ řekl Lee klidným hlasem. „Už dlouho jsem chtěl zjistit, jestli jsem stejně rychlý jako kdysi!“

Peralta na něj užasle pohlédl, načež se zašklebil. „Co bude s tvou rodinou, jestli nejsi dost rychlý?“

„To samé, co teď, José. Už se nemusíš skrývat. Jestli budeme tady na farmě čekat na to, až se objeví Billy, tak se nikdy nedočkáme. Musíme odtud odjet a najít ho. Víš velice dobře, že pojedu s tebou. Mou rodinu už jako rukojmí nepotřebuješ.“

Peralta zamyšleně přikývl. „To je pravda,“ přisvědčil. „Slíbil jsem ti podíl z toho lupu. A já své sliby plním!

„Samozřejmě,“ přikývl Kinsella, aniž dal na sobě znát úlevu. „To kladl Davis na srdce nám oběma. Muž musí plnit své sliby, jestli nechce, aby se o něm říkalo, že je sketa!“

„Chce tě obalamutit, José!“ zavyl Storme.

„Myslíš, že bysme se na něho měli vykašlat?“

„Správně, jefe!“

„Ale já nechci, aby o mě lidé říkali, že jsem sketa!“

„Sám řekl, že mám tasit kolt!“

Peralta se s úsměvem obrátil na Kinsellu. „Tos doopravdy řekl,“ zavrčel. „Zajistím vám férový souboj , hombre. Jestli to koupíš ty, tak ušetřím tvůj podíl, jestli Storme, tak jeho. Já ani chlapi bysme neměli nic proti zbohatnutí.“

Lee zachoval kamennou tvář a přikývl. „O.K., amigo. I můj podíl bude vyšší, až bude Storme pod drnem.“

Storme vstal. Skřípal zuby. Jizva vypadala jako srpek měsíce.

„Ještě něco, José, že jsme staří přátelé,“ řekl Kinsella. „Když budeš hledat Billyho a McGoohana, tak prozkoumej okolí průsmyku Aguilares. Znám to tam zatraceně dobře. Kdybych byl na McGoohanově místě, schovával bych se i s Billym tam, dokud by to šerifovi muži nevzdali.“

„Čím déle jsme spolu, tím víc zjišťuju, že jsem se v tobě mýlil, hombre. Myslel jsem si, že se mě snažíš vlákat do léčky. Ale teď se ukazuje, že stojíš na mé straně a že toužíš po penězích tak jako kdysi. Davis by na tebe byl hrdý!“

„Na nás oba, amigo,“ přikývl Lee. „Sám jsem se v sobě mýlil, když jsem uvěřil, že staré časy už jsou pryč. Dej tomu hlupákovi konečně kolt!“

Peralta vytáhl svůj šestiraňák a hodil ho Stormeovi.

„Strč si ho do pouzdra!“ zvolal. „Bude to férový souboj mezi férovými muži, Storme. Postavíte se zády k sobě a na můj pokyn půjdete deset kroků. Pak se otočíte, tasíte a vystřelíte. Každý jenom jednou. Toho, kdo se otočí dřív, nebo vypálí dvakrát, pošlu do pekla.“

Storme sebou trhl. Neměl ve zvyku bojovat poctivě.

Lee si všiml, že jeho soupeř je nejistý. Usmál se, aby ho znejistil ještě víc.

Peralta mu opravdu důvěřoval. To znamenalo, že neodvleče jeho rodinu jako rukojmí, až se s ním později vydá na cestu. Tomuto boji se tedy v žádném případě nesměl vyhnout.

„Na co ještě čekáme?“ otázal se.

„Máš nějak naspěch, hombre!“

Lee přikývl.

„Průsmyk Aguilares, říkáš?“

„Ano! Ale já bych tam nejel hned. Počkal bych do zítřka.“

„Kvůli tomu, že tam teď hledá Scott?“

„Kvůli tomu, že tam teď hledá Scott,“ přisvědčil Lee.

„Jestli to nepřežiješ, tak ty peníze pošlu tvé rodině, hombre. Koneckonců jsi nám pomohl. A teď na místa!“

Kinsella přišel doprostřed dvora a čekal. O něco později tam přišel i Storme. Potil se a v očích měl nejistotu.

Jestli to nezvládnu, tak se rodině nic nestane, pomyslel si Kinsella. Ale já to musím zvládnout. Dřív s koltem býval velmi rychlý, ale za posledních deset let ho nikdy nemusel použít. Storme jej naopak potřeboval velmi často.

Lee se pokusil tyto myšlenky odehnat. Do souboje na život a na smrt musel jít s čistou myslí.

„Podmínky znáte,“ řekl Peralta vážným tónem. „Toho, kdo je nedodrží, zastřelím.“

Lee pohlédl na Stormea. „Já se jich držet nebudu,“ tiše zamumlal. „Po třetím kroku se otočím a odprásknu tě. Peralta mě beztak později oddělá. Takto aspoň do pekla nepůjdu sám, Storme!“

Stormeovy oči se zaleskly nejistotou.

Lee se usmál.

„Jak Peralta napočítá do tří, je po tobě, Storme!“

Než mohl bandita odpovědět, začal Peralta počítat.

„Jedna!“

Kinsella udělal první krok.

„Ještě dva kroky a pošlu tě do věčných lovišť, Storme,“ řekl tak tiše, že to mohl slyšet jen Storme.

„Dva!“

Lee udělal další krok.

Stáhlo se mu hrdlo a nebyl již schopen něco říci. Zato se rozesmál, aby Stormea ještě víc vyvedl z míry.

„Tři!“

Kinsella udělal krok a padl na! zem, jako kdyby klopýtl.

V tom okamžiku za ním třeskl Stormeův kolt. Lee cítil, jak těsně nad ním proletěla kulka.

Storme ztratil nervy.

Lee se jako lasička převalil na bok.

Storme vypálil podruhé, jen zlomek vteřiny po prvním výstřelu.

Peralta reagoval příliš pomalu. S něčím takovým nepočítal.

Do místa, kde ještě před chvílí ležel Kinsella, se zavrtala kulka.

Pak konečně vystřelil Peralta.

Lee okamžitě vyskočil na nohy.

Storme zavrávoral, načež se mu podlomily nohy a skácel se na zem. Chtěl něco říct, ale tu ho zasáhla druhá Peraltova kulka. A to byl jeho konec.

„Ksindl jeden!“ zaklel Peralta.

Kinsellovi stály na čele krůpěje potu.

„Tys to věděl, hombre?“

Lee přikývl. „Tvrdil, že mě po třetím kroku vyřídí,“ odvětil. „Nechtěl jsem tomu věřit.“

„Byl to ničema!“ zabručel Peralta. „Už se nedá nikomu věřit. A to byl můj zástupce!“

Lee si utřel pot ze tváře. Toto kolo vyhrál.

„Odneste ho!“ zvolal Peralta na své muže.

Z domu vyšla Carol. Byla bledá jak stěna. Všechno viděla. Peralta si jí všiml a usmál se na Kinsellu.

„Ta chica o tebe měla strach,“ poznamenal. „Já jsem ještě nepoznal člověka, který by o mě měl strach.“

„Možná bys měl začít farmařit, amigo.“

Peralta se hřímavě rozesmál. Pak se obrátil a odešel ke svým mužům.

Lee ztěžka přistoupil ke své ženě. Měla v očích slzy. „Kdy už to všechno skončí?“

„Brzy,“ odvětil Lee.

Věděl, že jí lže. Konec tohoto dramatu byl ještě stále v nedohlednu. Po Peraltovi tu byl ještě McGoohan, který lačnil po jeho krvi. Bývalý šerif z Tishominga mu pomohl jenom proto, žernu nic jiného nezbývalo. Tušil, že McGoohan bude tvrdší oříšek. Toho neobelstí tak snadno jako Peraltu a Stormea.

„Brzy,“ zalhal Kinsella i podruhé. Mohl jí nyní říct celou pravdu o své minulosti, ale nechtěl ji rozrušovat. Dosud se Carol chovala skvěle. Kdyby jí pověděl o Tishomingu, mohlo ji to zlomit. A Mary, jeho sestru, také.

„Mám o tebe strach, Lee!“

Kinsella ji objal a přitiskl ji k sobě. „Všechno zase bude dobré!“ sliboval. „Za několik týdnů to pro nás bude jen zlý sen!“

Společně s Carol se pak vrátil do domu.

Mary držela malého Bena v dostatečné vzdálenosti od okna. Byla bledá tak jako Carol. Vysoká, silná žena se srdcem ze zlata se nebála ani mužské práce, když na to přišlo. Za ty roky, co Lee žil divokým životem, spolu s jejich otcem obhospodařovala malou farmu. Ani ona nevěděla nic o tom, co se stalo v Tishomingu.

„Proč prostě a jednoduše neutečeme, Lee?“ otázala se Mary.

„Peralta by si toho rychle všiml. Musím ho zastavit, abyste mohli přežít. To znamená, že ho musím zastřelit, a to asi nepřežiju, Mary.“

Sklonila hlavu. „Ten Mexičan ti důvěřuje, Lee. Zastřelil svého vlastního zástupce!“

„Musel to udělat, aby neztratil tvář!“

„Tomu nerozumím.“

„Později ti to vysvětlím, Mary.“

„Co teď bude?“

„Pravděpodobně spolu s Peraltou a jeho pohůnky odjedeme z farmy. Musíte hned utéct do města.“

„A co bude s tebou, Lee?“

„Přijedu za vámi později.“

Chtěla se ho zeptat ještě na další věci, ale tu se objevil Peralta.

„Dal bych si kávu,“ řekl Mexičan. O Stormeovi nepadlo ani slovo.

+ + + + +

McGoohan pozoroval ten podivný duel na ranči dalekohledem. Brian Scott a jeho muži už dávno odjeli. Domluvili se, že Scott se oddělí od mužů oddílu a s Danem Fairbanksem pojede k průsmyku Aguilares, aby tam na něj počkal.

McGoohan odložil dalekohled. Když bandité odtáhli mrtvého kumpána, dole na farmě zavládl klid.

Josh se přeplazil za hřeben a vstal. Tady ho už desperáti nemohli vidět, pokud vůbec rozmístili hlídky. Na střechách budov farmy však nikoho nespatřil. A to bylo jediné místo, z něhož bylo možné kontrolovat okolí.

McGoohan si zapálil cigarillo. Teď všechno záviselo na něm. Byl to jeho plán. On stanovil pravidla hry, jimiž se řídili šerif, jeho zástupci i Kinsella.

Kinsella! Nebýt jeho, tak by se do toho nebezpečného podniku nikdy nepustil. Zbytek Davisovy bandy zničil, Kinsella mu však unikl a pro Joshe se stal nepřítelem na život a na smrt. Za to, že ještě žil, mohl Kinsella poděkovat Peraltovi a skutečnosti, že Mexičan vzal dvě ženy a dítě jako rukojmí.

Pokud by však všechno proběhlo tak, jak Josh plánoval, měl tento stav brzy skončit. Hodina pravdy se blížila. Měla to být hodina smrti pro Kinsellu nebo pro McGoohana.

Josh nezapomněl. Nedokázal zapomenout na to, co se stalo v Tishomingu. Zarylo se mu to pod kůži. Teprve až dostane posledního z té bandy, bude moci v klidu zemřít.

Panovalo dusné vedro. McGoohan se silně potil, ale to mohlo být dáno i jeho nenávistí, která jej spalovala jako pekelný oheň. Dlouhé roky pouze doutnala, ale nyní, když našel Kinsellu, se rozhořela mocným plamenem.

Sňal ze sedlové hrušky láhev s vodou a napil se.

V tom okamžiku pomyslel na Kinsellovu rodinu. Nevěděla o ničem a nesměla se nic dozvědět. Musel ji ze všeho vynechat. Pokud na to Peralta nepřistoupí, McGoohan jej k tomu bude muset přinutit. Všechno je v jeho rukou!

Byla to vysoká hra, která pro něj mohla snadno skončit katastrofou. Musel ji však hrát. Neměl jinou volbu, pokud se chtěl vypořádat s Kinsellou.

Josh se ještě jednou napil a opět přivázal láhev k hrušce. Pohlédl do zapadajícího slunce, které ještě i nyní spalovalo krajinu, a znovu si všechno promyslel.

Pak se vyšvihl do sedla.

McGoohan byl připraven obětovat vše, aby konečně po deseti letech dosáhl vytčeného cíle: zneškodnit posledního muže z Davisovy bandy, který byl tenkrát v Tishomingu při tom.

+ + + + +

Ostrý hvizd vytrhl Josého Peraltu z klidu. Bandita vyskočil ze židle a převrhl přitom konvici s kávou. Přiběhl ke dveřím a otevřel je. Dva jeho muži stáli na dvoře.

„Co se děje?“

„Jezdec!“

„Jede sem?“

„Ano!“

Peralta zaklel. Zdálo se, že se proti němu spikla všechna božstva. Nejdřív šerif a teď další návštěva. Přivřel oči a rozhlédl se po okolí farmy. Žádné další jezdce však už nespatřil.

„Kde?“ otázal se netrpělivým tónem.

„Za posledním kopcem, jefe!“

„Je sám?“

„Vypadá to tak!“

„Dva muži na střechy! Ostatní do stáje! Mějte oči otevřené, sakra!“

„O.K., jefe!“

Peralta se pomalu obrátil ke Kinsellovi. „Tušíš, kdo…“

Lee, jenž zdánlivě lhostejně seděl u stolu a pil kávu, zavrtěl hlavou. „Často kolem projíždějí jezdci, kteří si tu chtějí doplnit zásoby nebo načerpat vodu. Většinou jsou to lidé, kteří se nesmějí ukázat ve městě. Psanci, kteří míří za Rio Grande.“

„Tak ho potom můžeš zase poslat pryč, hombre!“

„Samozřejmě!“

Lee vstal, chopil se winchestrovky a spolu s Peraltou vyšel z domu.

Muselo se jednat o McGoohana, o tom Kinsella nepochyboval. Teď se ukáže, jestli McGoohanův plán za něco stojí.

„Chci aspoň poslední noc prožít v klidu, než se vydáme k průsmyku Aguilares, hombre!“

„Žádný strach, ten chlap zase rychle zmizí.“

Lee se díval proti zapadajícímu slunci, když se jezdec vynořil na posledním kopci před farmou. Zpříma a strnule seděl na svém vraníkovi, hlavu poněkud skloněnou. Stetson měl posunutý do čela tak, že mu stínil tvář.

„Poznals ho?“

„Nevidím víc než ty, José,“ odvětil Kinsella. „Musí přijet blíž.“

Peralta zabručel cosi nesrozumitelného a rozhlédl se. Jeho muži se stáhli do stáje nebo na střechy. Cizinec nemohl spatřit nic podezřelého.

Jezdec se pomalu blížil. Seděl stále stejně strnule. Zdálo se, že je unavený, jako někdo, kdo má za sebou dlouhou jízdu.

„Sakra!“ náhle zaklel Kinsella, sevřel winchestrovku, zvedl její pákové nabíjení a strčil do komory jeden náboj.

Peralta na něj užasle pohlédl. „Poznals ho?“

„McGoohan!“

Peralta sebou trhl. Podle výrazu jeho tváře to vypadalo, jako by ho rozbolely zuby.

„Jsi si jistý?“

„Trochu,“ odpověděl Lee. „Viděl jsem ho před deseti lety, a potom až dneska ve městě, a to bylo jen krátce. Musí přijet blíži“

Peralta se opíral o verandu a planoucíma očima hleděl směrem, odkud se blížil jezdec. Vraník svými kopyty rozviřoval prach, jenž se vznášel vzduchu, dokud ho neodvál vítr.

McGoohan dorazil k ohradě a zastavil.

„McGoohan!“ řekl Lee. „Jsem si jistý!“

„Co tu může chtít?“

„Zeptej se ho sám,“ naoko podrážděně opáčil Kinsella.

Peralta vykročil z verandy a vydal se na dvůr. V jeho středu se zastavil a otočil se.

„Máte ho na mušce, chlapi?“ zvolal.

„Máme!“ odpověděl kdosi ze střechy stáje. O něco později se na střeše objevil jeden z banditů se zacílenou winchestrovkou.

„Já ho mám taky na mušce!“ ozval se jeho kumpán ze střechy domu a také se ukázal.

Peralta se spokojeně usmál.

McGoohan přijel na svém vraníkovi, který za sebou měl viditelně dlouhou jízdu, až ke studni. Pak sesedl, nalil do žlabu vodu a nechal koně pít. Až do tohoto okamžiku ani jednou nepohlédl na Kinsellu či Peraltu.

„Hej, Yankee!“ zvolal Peralta kráčející k McGoohanovi.

Josh vzhlédl a usmál se. „Vždycky jsem byl rebel,“ řekl, „takže mi neříkej Yankee, ty pepřožroute!“

Peralta se zastavil. Kinsellovi vyvstaly na čele krůpěje potu. Užasle hleděl na starého muže, který se nyní narovnal a posunul si stetson do týla. Pohlédl do jeho chladných šedých očí a spatřil odhodlaný obličej, vyzařující sílu, tvrdost a statečnost. Vysušená kůže na jeho tváři připomínala pergamen.

McGoohan vykročil od žlabu směrem k Peraltovi. Dva yardy před ním se bývalý šerif Tishominga zastavil.

„Proč jsi sám?“ zeptal se ho Peralta. „Slyšel jsem, žes pomohl jednomu mému příteli.“

McGoohan se tiše zasmál a pohlédl na Kinsellu, který právě přicházel k Peraltovi. Nato namířil ukazováček na Peraltu.

„Ten Mexičan tenkrát v Tishomingu nebyl, Kinsello. Měl strach, nebo byl nemocný?“

Neuvěřitelně rychlým pohybem tasil Peralta šestiraňák a vypálil Joshovi pod nohy.

„José se tehdy od Davise oddělil,“ podotkl Lee.

„Měl štěstí,“ zavrčel McGoohan. „Jinak bych dostal i jeho a skončil by v pekle!“

„A ty máš zase smůlu,“ řekl Peralta. „Mám tě na mušce, dědku!“

McGoohan mu pohlédl do očí. Po chvíli se poněkud soucitně usmál.

„Nemyslím, že jsi hlupák, Mexikáne,“ poznamenal. „O tom vlaku do Lareda vědí jenom dva lidé. Billy Rainbow a já.“

„Kde je Billy?“

„To vím jenom já, Mexikáne. Na to bys měl myslet dřív, než zase zmáčkneš spoušť!“

„To je blázen!“ prohodil Peralta ke Kinsellovi. „Ten chlap je doopravdy blázen! Neví, s kým má tu čest!“

„Doufejme, že s člověkem, který umí vzít rozum do hrsti!“

Peralta se opět obrátil na McGoohana. „Kde je Billy?“

„Tam, kde ho nikdo nenajde. Ani šerif Brian Scott. Projel kolem mě, když jsem sem vyjížděl. Zastavil se tady?“

„Jo.“

„Teď už je na cestě k průsmyku Aguilares,“ řekl MeGoohan. Sklonil se nad žlab, nabral do dlaní vodu a osvěžil se. Pak se otřepal jak mokrý pes. „Jenže Billyho nenajde a nejpozději zítra ráno odtáhne pryč, protože si bude myslet, že Billy a já jsme za Rio Grande v Mexiku.“

„Jsi si jistý, že tomu Scott uvěří?“

„Nic jiného mu nezbude, jestli pojede po stopách. Ty totiž na první pohled vedou do Mexika.“

„Proč jsi přijel právě sem?“ nedůvěřivě se otázal Peralta.

„Protože jsi tady ty, Mexikáne!“

„A odkuds to věděl?“

„Dva muži z Davisovy bandy budou vždycky držet spolu,“ odvětil MeGoohan. „Myslel jsem si, že když navštívím Kinsellu, tak najdu i tebe, Peralto. Na svůj nos jsem se mohl vždycky spolehnout.“

„A Billy čeká?“

„Toužebně, Mexikáne. V těch zatracených horách je pěkně horko. Nechal jsem mu tam jednu láhev s vodou. Hej, Kinsello, jak dlouho přežije člověk v horách s jednou láhví vody?“

„Možná dva dny, když je hodně odolný.“

„To Billy není,“ opáčil Josh. „To teda určitě není.“

Peralta zvedl pušku. „Rozstřílím tě na cucky, chlape!“

„Slyšeli jste to, lidi?“ MeGoohan se obrátil na bandity, kteří mezitím vyšli ze stáje. „Chce mě rozstřílet na cucky! Mě, jediného člověka, který vás může zavést k tomu vlaku s penězi!“

Peralta se naježil jako podrážděný kocour. V jeho temných očích se zákeřně jiskřilo. „Máš pravdu, starouši,“ řekl dostatečně hlasitě na to, aby to všichni slyšeli. „Ale já s tebe teď stáhnu kůži. Zaživa, jak to dělají Apači. Jsem si jistý, že mi pak řekneš všechno, co víš!“

Chechtot jeho mužů Peraltovi prozradil, že zvolil správná slova. MeGoohan už nemohl mezi jeho muže vrazit klín.

Peralta na ně kývl. Měli Joshe odzbrojit a zajmout, aby mu mohl předvést, co dokáže v oboru mučení.

Dva z nich přišli až na tři yardy k němu, když tu s vyděšenýma očima pohlédli do hlavní dvou šestiraňáků, které se jakoby zázrakem objevily v McGoohanových rukou. To, že na něj Peralta mířil, Joshe nijak nezneklidňovalo. Mexičan věděl, o co jde. Proto na něj nemohl střílet.

„Nejdřív by se měli trošku umýt, Peralto,“ poznamenal MeGoohan. „Jestli se pohnou dopředu o jediný palec, ochutnají moje olovo!“

„Zajměte ho!“

Oba bandité zvedli kolty, ale hned v následujícím okamžiku se již váleli ve vlastní krvi. Bylo po nich. MeGoohan dokázal s revolvery divy.

„Nestřílejte!“ vykřikl Peralta, když jeho muži znervózněli. „Ukaž mu ty ženy a toho chlapce, Crockette!“

Kinsella se otočil. Pouze chladný výraz McGoohanových očí mu zabránil v tom, aby provedl nějakou hloupost. V tom momentě Kinsella poznal, že MeGoohan s takovou Peraltovou reakcí počítá. Právě na ní stavěl.

Zatímco desperát jménem Croekett běžel do domu pro rukojmí, obrátil se Josh pomalu k Peraltovi a vrhl na něj pohrdavý pohled.

„Měl jsem vědět, že se schováváš za sukně bezbranných žen, Mexikáne. Davis to poznal, a proto tě už ve své bandě nechtěl, co?“

Než Peralta mohl odpovědět, strčil Josh oba kolty zpátky do pouzder.

Croekett se s ženami a dítětem objevil na verandě. Revolverem mířil na Carol.

„O.K., můžeš je zas odvést zpátky,“ řekl mu Peralta. „Pro všechny případy je nespouštěj z očí. Náš pan bývalý šerif má pro bezbranné ženy a děti pochopení!“

Croekett zase zmizel i s rukojmími v domě.

Josh se posadil na roubení studny a rukávem košile si otřel vlhké čelo. Pohledem těkal mezi Peraltou a Kinsellou.

„Myslel jsem si, že jste staří přátelé,“ podotkl a obrátil se na Kinsellu. „Proč ten ksindl vyhrožuje tvojí rodině? A proč to tak necháš?“

Lee se zkormouceně zašklebil. „To patří k věci, Joshi McGoohane. Tak jsme si to s Peraltou dohodli. Kdyby byly nějaké problémy, rozumíš?“

MeGoohan zavrtěl hlavou a pohlédl na oba bandity, které právě zabil. Poté se otočil na Peraltu.

„Máš dvě možnosti, Mexikáne,“ zamumlal. „Buďto budeme spolupracovat a kořist si rozdělíme, jak se sluší a patří, nebo ten vlak necháme být. A pak přijdeš i o Billyho. Nemyslím, že by se dožil zítřejšího večera!“

„Tím mi chceš naznačit, že mi nic neřekneš?“

„Přesně tak!“ přikývl MeGoohan. „Bojoval jsem proti Mescalerům, ještě když ty ses podělával! Znám jejich mučení a vím také, jak se mu dá odolat. Po apačsku!“

„Po apačsku?“

„Vzdát se života, Peralto! Nemyslet si, že by to člověk mohl přežít. Upnout se jenom k tomu, že brzy bude po všem. Nic netrvá věčně, ani bolest, kterou člověku způsobí někdo jiný!“

Peralta k němu přiskočil a pažbou koltu ho udeřil do hlavy. MeGoohan se nebránil. Bezvládně se sesunul z roubení studny.

„Přivažte ho k verandě!“ vykřikl Peralta na své muže.

Kinsella to vše sledoval, aniž hnul brvou.

„Je to jenom mluvka, hombre,“ prohodil k němu Peralta.

+ + + + +

William Prentis je čekal. Scott s Fairbanksem mladého zástupce neviděli, když projížděli velkým kaňonem průsmyku Aguilares. Náhle se ozvalo hvízdnutí, načež se Prentis objevil zpoza jedné skály.

„Nahoře, v jeskyni na plošině,“ řekl Prentis. Přišel ke svému koni a vyjel napřed.

Do suťového svahu se koně dostávali jen s největší námahou.

„Tos nenašel nic jiného?“ podrážděně se zeptal Fairbanks.

Prentis se usmál a kývl dolů.

Nic lepšího najít nemohl! To si v tom okamžiku uvědomili Fairbanks i Brian Scott. Z plošiny byl skvělý výhled na rovinu před kaňonem. Než by se tam dostal nějaký jezdec, mohli se na něj připravit.

Fairbanks a Scott sesedli z koní. Prentis přistoupil k sedlovým kapsám a vzal odtud zásoby, které šerif se zástupcem přivezli.

„Bude to trvat dlouho?“

Scott pokrčil rameny. „Jistě až do zítřejšího poledne,“ odvětil.

„Jestli se vůbec dočkáme.“ Fairbanks neskrýval pesimismus. „Je to šílený plán, který mohl vymyslet jen úplný blázen. McGoohan se spoléhá na to, že to v té jámě lvové přežije, ale nevím, nevím.“

„On o tom riziku ví,“ namítl Prentis.

„O tom riziku možná, ale ne o lvech. Ten Mexičan je totálně nevypočitatelný.“

Scott mávl rukou a ukončil tuto diskusi.

„Udělej něco k snědku, Williame,“ řekl. „Můžeme jenom čekat!“

„José Peralta vás pověsí za nohy a počká si, až vám praskne hlava, vy proklatí darebáci!“ vykřikl Billy Rainbow z jeskyně. „Všechny! A toho šíleného McGoohana taky!“

„Jestli nebudeš zticha, Billy, tak ti dám revolverem po hubě,“ zahrozil šerif.

Bandita okamžitě zmlkl.

Scott se zády opřel o horké kamení a zahleděl se do dáli. Kdesi za horizontem ležela farma Lee Kinselly. Desperáti tam zadržovali dvě ženy a dítě a také McGoohan se nalézal ve smrtelném nebezpečí. Pro bývalého šerifa Tishominga však nemohl nic udělat. Souhlasil s McGoohanovým plánem a musel se nyní řídit jeho pravidly hry až do trpkého konce.

„On to zvládne, Scotte,“ řekl Prentis, který viděl, na co šerif myslí. „Zvládne to! Peralta Billyho potřebuje!“

„Jestli se v poslední chvíli nerozhodne na přepadení toho vlaku rezignovat.“

„On to zvládne, Scotte!“

+ + + + +

McGoohan vstal, když mu do obličeje vychrstli vědro vody. Nad ním stál Peralta s rukama vbok. Za Mexičanem stál Kinsella obklopený Peraltovými bandity.

Josh byl ještě omámený. Slunce mu svítilo do tváře, ale sklánělo se již k obzoru, takže v několika minutách mělo zmizet za kopci, jež se vypínaly kolem farmy.

Přivřenýma očima pohlédl na Kinsellu. Muž, kterého deset let hledal, tam stál a lhostejně čekal. Skoro to vypadalo, jako by s tím vším neměl nic společného. V tom okamžiku se McGoohan poprvé sám sebe zeptal, jestli neudělal zatracenou chybu.

Když se vlk nedokáže proměnit v ovečku, jak se Josh domníval, proč by se Lee nemohl s Mexičanem spřáhnout? Jestli se Kinsella s Peraltou spojili, pak jeho rodině už nehrozí nebezpečí. A Kinsella by potom nehnul ani prstem, kdyby Peralta McGoohana oddělal. Pak by se konečně rozloučil se svou minulostí. Nikdo by už o ní nevěděl.

„Jsi při vědomí, McGoohane?“ otázal se Peralta a plivl před něj do prachu.

Josh se pokusil zahnat myšlenky o Kinsellovi. Možná udělal chybu, možná ne.

„Mám vám vyřídit pozdravy od Billyho,“ řekl sípavým hlasem a olízl vlhkost ze rtů, poněvadž měl sucho v ústech. „Spoléhá na to, že ukážeš vděčnost.“

„Vděčnost za co?“ zeptal se Peralta a záludně se zasmál. Potom se tázavě obrátil na své muže. „Může mi někdo říct, za co bych měl být Billymu vděčný?“

Nikdo neodpověděl.

Opět se obrátil na bývalého šerifa z Tishominga.

„Oni to nevědí, McGoohane. Pověz mi to!“

„Zjistil přesně to, co zjistit měl. Trochu se pobavil se starým Jacobsem, takže teď ví, kdy přijede ten vlak s penězi.“

„To přece víš i ty, ne?“

Josh přikývl. Pouta se mu zařezávala do zápěstí. Byla tak stažená, že bez cizí pomoci neměl šanci se z nich dostat.

„Takže nám to řekneš a my můžeme na Billyho zapomenout. Dostal nás do problémů. Nikdo mu neříkal, že má starého Jacobse odpravit!“

McGoohan shromáždil sliny v ústech a plivl Peraltovi na špičku poky.

Peralta odskočil a zaklel. Pak práskl bičem. Řemen Joshovi udělal krvavý šrám přes obličej.

McGoohan sebou trhl, načež se rozesmál, zatímco se mu tvář zalila krví. „Máš možnost dostat se snadno k velkým penězům, Mexikáne, a ty nic neuděláš! Tvoji muži mohou být na takového vůdce hrdí!“

Peralta ho šlehl bičem podruhé. Potom ho kopl do hrudi a vyrazil mu dech. Joshovi se zatmělo před očima. Peralta, Kinsella i bandité jako by mizeli v mlze.

„Ten vlak projet nenechám, kámo!“

McGoohan slyšel Mexičanův hlas jen nejasně. Jeho tělo sužovala palčivá bolest. Dokázal ji však potlačit, když pomyslel na Kinsellu. Dostat jeho rodinu do bezpečí a vyřídit Mexičana. Pak přijde řada na Kinsellu. Vzpomněl si na Tishomingo a nenávist, která se v něm probudila, utlumila bolest.

McGoohan se zasmál, když ho Peralta kopl do břicha.

„Idiote,“ poznamenal sotva srozumitelně. „Řekl jsem ti přece, jak to dělají Mescalerové. Když nemyslíš na přežití, ale na smrt, tak se dá vydržet všechno!“

„Opravdu, McGoohane?“

McGoohan opět otevřel oči a pohlédl na Peraltu, který stál jen krok od něj. V jedné ruce držel bič, v druhé kolt.

„Jsi si jistý, že to co dokážou Mescalerové, zvládne i bledá tvář?“

„Když tomu věříš, tak ano,“ odpověděl McGoohan. „A já tomu věřím, pepřožroute!“

Mexičan ho znovu kopl, ale McGoohan cítil jen tupý náraz, který ho přitiskl k zábradlí verandy. Plivl krev na Peraltu a opět trefil jeho holínku.

„A ještě něco, pepřožroute! Člověk zemře rychle, když chce zemřít. Rychleji, než by chtěli jeho nepřátelé a mučitelé. I to Apači vědí a umějí!“

Peralta odstoupil. V jeho pohledu se zračilo rozrušení. McGoohan to myslel vážně. Peralta to poznal, ale nechtěl tomu věřit. Ten, koho mučil, přece nebyl nadčlověk, ale normální muž!

Obrátil se ke Kinsellovi, jehož tvář působila tak tvrdě a chladně, jako by byla vytesaná z žuly. Lee myslel na to, co ho s McGoohanem čekalo. A vůbec poprvé si uvědomil, že na hřbitově v Pescaditu skončí on, Kinsella. Muž, který vydržel toto všechno, musel být posedlý strašnou nenávistí. Nenávistí k němu, k Lee Kinsellovi. McGoohan přijal všechno to utrpení, aby s ním později mohl zúčtovat. Tak dlouho ho muž z Tishominga hledal a nakonec se dočkal.

Náhle Kinsellu zamrazilo.

„Bude mluvit, hombre?“ otázal se Peralta.

Lee přikývl. „Bude mluvit, když bude chtít mluvit,“ odpověděl. „A zemře, když bude chtít zemřít!“

„Kdo to, ksakru, je? Bůh?“

„Člověk,“ odvětil Lee. „Zatraceně, José! Jednej s ním jako s člověkem a ne jako se psem!“

„Chceš mi snad rozkazovat, gringo?“

„Jde o nás všechny. Chceme ty peníze z vlaku. A dostaneme je, kruci, jenom tehdy, když se dozvíme, kdy ten vlak jede. Vědí to jenom Billy a McGoohan. Jestli ho, odděláš, tak z toho nebudeme mít ani cent!“

McGoohan se rozesmál. „Chytrý chlapík!“ prohodil sípavým hlasem. Jeho tvář působila uvolněně. Nikdo netušil, jak velkou sílu musel vynaložit na to, aby nekřičel bolestí.

Peralta se rázem obrátil na Kinsellu a namířil na něj kolt.

„Už nezbývá moc času, Mexikáne!“ zvolal McGoohan.

Peralta se znovu otočil na něj. „Co to znamená?“

„Ten vlak přijede brzy!“

„Jsi si jistý?“

„Zeptej se Billyho,“ odvětil McGoohan s bolestným úsměvem. Jak se mu podařilo se usmát, nikdo nevěděl.

Peralta ztrácel svou sebejistotu. Každý druhý muž by už dávno upadl do bezvědomí nebo by se alespoň vzdal, aby si ušetřil další mučení. McGoohan však byl jiný. Nebyl to obyčejný člověk, přesně tak, jak to tvrdil Kinsella.

Peralta přistoupil k zajatci s výhrůžným výrazem ve tváři. „Já to z tebe dostanu!“

McGoohan se usmál. „Proč si konečně nepřiznáš, že jsi v koncích?“ zeptal se. „Já ztratím život, ty ty peníze a tvoji chlapi tě pak možná rozstřílejí na cucky, protože přijdou o prachy, kterés jim slíbil.“

Peralta na okamžik zaváhal. Skřípal zuby a zatínal čelisti. Pak zvedl šestiraňák a palcem natáhl kohoutek. Namířil McGoohanovi na čelo.

„Můžeš se ještě dvakrát nadechnout, McGoohane. Jestli mi potom neřekneš, co chci vědět, zemřeš!“

Myslel to vážně. Josh to věděl a poznal to i Lee.

„To není fér, amigo!“ zvolal Kinsella. „Zeptej se svých mužů, jestli se chtějí vykašlat na bohatství, které jim leží u nohou. Já teda rozhodně ne!“

Peralta se otočil a McGoohan si s úlevou oddechl. Lee zvolil správnou taktiku a už podruhé mu zachránil život.

„Co je?“ zabručel Peralta.

Jeho muži nejdřív mlčeli. Všichni věděli, jak je nevypočitatelný. Nikdo z nich nechtěl v následujícím okamžiku skončit v prachu s kulkou v hrudi.

„Nejsou to jenom darebáci,“ pohrdavě řekl Lee, „jsou to ještě k tomu zbabělí darebáci! Já říkám: Těch peněz se vzdát nechci!“. „Já taky ne!“ ozval se Crockett, který měl dávat pozor na ženy a dítě.

Několik dalších banditů okamžitě přisvědčilo.

Peralta se zasmál. „Vypadá to, že pro tentokrát máš štěstí, McGoohane,“ řekl a nedal znát hněv, jež jím lomcoval.

„Věděl jsem to, Mexikáne. Vím přesně, na co ti tvoji desperáti pořád myslí. Jsou jednou nohou pod šibenicí, ale chtějí ty prachy.“

„A ty?“

„Proč bych jinak zrazoval zákon?“ zeptal se Josh. Byl na konci se silami a už nedokázal zvládat bolesti.

„Kdy přijede ten vlak?“

„Zeptej se Billyho,“ odpověděl McGoohan. „Nechal jsem ho sice v horách, ale slíbil jsem mu, že se pro něj vrátím. Jestli ten zatracený vlak zvládneme, tak to bude v prvé řadě Billyho zásluha.“

Většina banditů dala mumláním najevo, že smýšlí stejně.

Peralta musel ustoupit. Bylo jasné, že McGoohan dostal bandity na svou stranu. Kdyby jim nyní neumožnil dostat se k těm slíbeným penězům, postavili by se proti němu. A pak by neměl šanci. Peralta nebyl snílek a nemínil si zahrávat se životem. S velkorysým gestem se obrátil ke Kinsellovi.

„Odvaž ho,“ prohodil.

Když si Lee klekl k McGoohanovi, aby mu rozřezal provazy, jimiž měl svázané ruce, Josh ztratil vědomí.

„Dva muži ho odnesou do domu!“ nařídil Kinsella.

Okamžitě přiběhli dva desperáti.

„Tys tu začal šéfovat, hombre?“ poznamenal Peralta.

Lee chytil Mexičana za ruku a odvedl ho stranou.

„Sakra, José,“ řekl, „potřebujeme McGoohana, aby nás zavedl k Billymu. Pak ho můžeme poslat do věčných lovišť. Proč to ještě pořád nechápeš?“

„Ty ho chceš vyřídit, hombre?“

„Jistě!“

„Ty jsi ještě podlejší než já! Měl bych se před tebou mít na pozoru!“

„Můžeš mi důvěřovat, José, pokud se mě nepokusíš podvést. Copak jsem neudělal všechno…“

Peralta mávl rukou.

„Odneste ho do domu a položte ho na postel,“ nařídil. „Ať se o něho postarají ženy.“

+ + + + +

Když se McGoohan probral, cítil se, jako by byl roztrhaný na tisíc kousků. Pokoušel se posadit, ale hned zase se sténáním klesl do polštářů.

„Zůstaňte ležet!“

Carol Kinsellová stála u postele. Vzala ho za ramena a nedovolila mu další pokus.

McGoohanovi tančily hvězdičky před očima. Ten surovec pepřožrout ho tím kopancem očividně zranil víc, než si myslel. Carol mu vlhkým ručníkem otřela pot z čela, načež ho pohladila po vlasech. Do očí jí vhrkly slzy, když na něj pohlédla.

„Proč?“ zamumlala. „Proč riskujete život, pane? Vůbec nás přece neznáte!“

Josh McGoohan jí to mohl několika slovy vysvětlit, ale neudělal to. Lehce oddechoval, protože každé nadechnutí pro něho znamenalo hroznou bolest.

„Proč, pane?“ opakovala Carol svou otázku.

Do ložnice vstoupil Lee. Zůstal stát ve dveřích a vyměnil si pohled se svou ženou. Carol okamžitě odešla.

Kinsella přistoupil k posteli.

„Ještě jsem neviděl takového paličáka, jako jsi ty, McGoohane! A to všechno jenom proto, že jsem před deseti lety přijel po Davisově boku do Tishominga?“

„Protože jsi poslední, Kinsello?“ odvětil Josh. „Budu spokojený, teprve až tu věc konečně vyřídím.“

„Paličák a krvežíznivec!“

„Jen vůči svým nepřátelům, Kinsello. A ty jsi můj nepřítel na život a na smrt! Jeden z nás dvou to nepřežije. Ten druhý ale aspoň dojde klidu. Tak to musí být. Jinak nebudu spokojený!“

Lee zamyšleně přikývl. „Asi to tak i bude, kámo,“ poznamenal. „Jenže ještě před námi leží cesta k průsmyku Aguilares. Zvládneš to?“

McGoohan se křečovitě zasmál. „Zvládnu i cestu peklem, když budu vědět, že na konci mě budeš čekat ty, Lee!“

Carol se vrátila s kávou a polévkou. Lee odstoupil od postele a pustil k ní ženu.

O něco později přišel Peralta. „Jak je s ním?“ zeptal se Mexičan.

„Nevypadá to s ním dobře,“ odvětil Lee a odvedl Peralta ze své ložnice. „Kdes sakra nechal rozum, amigo?“

„Jenom nezkoušej…“

Kinsella mávl rukou. „Carol ho dá do pořádku natolik, že ho budeš moct posadit na koně, aby nás mohl zavést k Billymu. Potřebuje klid.“

Peralta se záludně pousmál. „Kdyby bylo po tvém, tak bude mít zítra klid navždy.“

„Až budeme mít Billyho.“

„McGoohan musí vydržet v sedle čtyři hodiny.“

Kinsella si vzal hrnek kávy a vyšel na verandu. Nad krajinou se klenula obloha posetá tisíci hvězd. Dvůr byl zalit měsíčním svitem. Vzduch byl svěží, ačkoli země ještě byla rozpálená denním vedrem.

„Ty mu věříš?“

Lee pokrčil rameny. „Je to starý člověk, který se postavil mimo zákon, aby si na stáří trochu vydělal. Věřím mu, pokud ten vlak s penězi skutečně pojede.“

„Ale potom ho chceš oddělat.“

„Čím míň lidí se bude o tu kořist dělit, tím líp!“

„Ty ses opravdu nezměnil, hombre!“

„Vypadá to tak,“ zavrčel Kinsella. „Kdy vyrazíme?“

„Zítra ráno,“ odvětil Mexičan.

„Máš na to přepadení dost lidí?“

Peralta přikývl. „Aby ten transport nebyl nápadný, poslali jenom tři muže ostrahy jako obvykle. Máme dynamit a vyhodíme ten zatracený vlak do vzduchu. Vykolejíme ho. Pak to bude už hračka.“

„O.K.“

„Carol pojede s námi!“

Kinsella sebou trhl a hněvivě pohlédl na Peraltu. „Proč?“

„Protože jsem tak rozhodl, hombre. Já jsem jefe! Tos už zapomněl?“

„Proč?“ opakoval Lee svou otázku.

„Chci si být jistý, že na poslední chvíli necouvneš, Lee. Tvoje sestra a ten malý bastard zůstanou tady, ale Carol půjde s námi. Tak jsem rozhodl a nemíním o tom diskutovat. Jasné?“

Kinsella s nechutí přikývl. Takto si to nepředstavoval. Mělo to být tak, že na jedné straně měli stát on s McGoohanem a bandity, a na straně druhé šerif a jeho zástupci. Na tom stavěli svůj plán. Pak by nebylo obtížné Mexičana a jeho divokou bandu potřít. Jenže teď se všechno změnilo. Carol měla být živým štítem.

„Běž spát,“ radil mu Peralta. „Bude to těžká jízda!“

Mexičan si lehl vedle vchodových dveří a schoulil se jako ježek.

+ + + + +

Šerif Brian Scott se rozhlédl. Dan Fairbanks byl nalevo od něj schovaný za balvanem, William Prentis si našel místo něco výše ve skalách. Scott sám se nacházel na okraji planiny, napravo od jeskyně, v níž drželi Billyho.

Scott si to místo pečlivě vybíral. Jakmile bandité projedou prvním ohbím kaňonu, dostanou se do křížové palby tří winchestrovek.

„O.K.,“ řekl Brian Scott, když na něj Fairbanks vrhl tázavý pohled.

Fairbanks přikývl.

„Williame?“

„Všechno je O.K., Briane,“ odpověděl mladý zástupce. „Jen ať přijdou!“

+ + + + +

José Peralta jel na čele. Za ním Kinsella, Carol a McGoohan. Občas se Peralta ohlédl na McGoohana. Stařík se zdál být v dobré náladě, ale nebyl. Oběma rukama se držel sedlové hrušky, a když se cesta stávala stále více nesjízdnou a koně tu a tam klopýtli, několikrát zkřivil tvář bolestí.

Peralta se usmál. Všechno mu hrálo do karet.

McGoohan je vedl k Billymu. Věděl všechno o tom zatraceném vlaku. Pak ho Kinsella vyřídí, načež sám ochutná Peraltovo olovo. Ano, bandita již rozhodl o jeho smrti. Toužil totiž po Carol. Jen kvůli tomu ji vzal s sebou. Její rezolutní odmítnutí ho ještě stále dohánělo k nepříčetnosti. Ale však bude litovat, že odmítla muže, jako je on. Ještě toho bude zatraceně litovat!

„Co je, hrdino?“ obrátil se Peralta na McGoohana.

„Starej se sám o sebe,“ odvětil Josh obdivuhodně pevným hlasem. „Možná tvůj kůň klopýtne a ty si zlomíš vaz, Mexikáne.“

„To by tě určitě hodně rozesmutnilo, že?“

McGoohan mlčel. Hleděl na za Peraltu, na hory, které se tyčily proti modrému nebi jako temná zeď.

Ještě pět mil a budou u cíle. To, že s nimi byla Carol, McGoohanovi dělalo starosti. Ta žena nevěděla nic o olověné smršti, která čekala na bandity v kaňonu. Ještě že se aspoň její sestra a její syn nacházeli v bezpečí. Peralta oba nechal na farmě.

Banda už se tam vrátit neměla a proto tam Mary i Bena nechala. Alespoň potud tedy McGoohanův plán vycházel.

Oba muži, které Peralta vyslal napřed, se vrátili. Měli hledat stopy, což na planině před horami nebylo těžké.

Peralta s nimi prohodil několik slov, načež se obrátil na McGoohana a Kinsellu.

„Vypadá to, že šerifovi lidé jeli k Rio Grande.“

„To jsem si myslel,“ zavrčel McGoohan.

„A kde je přesně Billy?“

„Zhruba v půlce kaňonu, v jedné jeskyni. Těch jeskyní je tam ale tolik, že je jeden člověk všechny neprozkoumá ani za měsíc. Jestli se mě chceš zbavit, Mexikáne, tak se těch peněz nedočkáš!“

Peralta se rozesmál.

Lee pohnal svého koně a přijel až k McGoohanovi. „Bylo by nesmyslné to zkoušet před tím zatraceným kaňonem,“ řekl. „S tou smečkou za zády.“

„A navíc mi ten ksindl vzal zbraně,“ řekl Josh. „Doufám, že na mě nezapomeneš, až půjde do tuhého!“

„Jak bych na tebe mohl zapomenout, Joshi McGoohane? Vždyť přece ještě před sebou máme to zúčtování v Pescaditu. Lidé se na to divadlo podívají rádi, zvlášť když při tom jeden z nás zemře!“

Josh přikývl. „Přesně tak jsme se dohodli,“ zamumlal. „Dávej pozor na tu ženu, Kinsello. Myslím, že šerif Scott nás bude čekat za ohbím kaňonu.“

Lee si utřel pot z čela a pohlédl na Carol, která jela kousek za nimi. Pobídla koně a vydala se k nim, aby nebyla obklopena desperáty.

„Ať se stane cokoli, McGoohane, nechci, aby ji něco ohrozilo. Je to dobrá žena a nezaslouží si cejch za mé hříchy!“

„Až se mě potom zeptá, proč jsem tě zastřelil, řeknu jí, že to byla stará záležitost mezi námi dvěma, do které nikomu nic není.“

„Jsi si nějak jistý, kámo!“

„To je spravedlnost, Lee. Nikdo před ní neuteče. I když si deset let myslíš, že jsi v bezpečí, dožene tě!“

Kinsella pobodl koně ostruhami a vyrazil k Peraltovi.

+ + + + +

„Už jedou!“

William Prentis, který byl ze všech tří nejvýš, spatřil oblaka prachu jako první.

„Jsou ještě několik mil odtud. Nejdou rozeznat!“

Scott se opřel o skálu a uvolnil se. Ze svého úkrytu vylezl Fairbanks a posunul si stetson do týla.

„Takže McGoohanovi se přece jen podařilo nemožné,“ řekl s obdivem v hlase.

V těch minutách nikdo nemyslel na Billyho, který ležel poblíž a jako zběsilý se snažil zbavit pout. Pokud by Peralta padl do léčky, byl by ztracen. V Pescaditu už na něho čekala oprátka. Existovala pro něj jen jediná možnost, jak se tomuto děsivému osudu vyhnout: Musel se dostat z pout a varovat v rozhodujícím momentě Peráltu. Zatím se mu podařilo poněkud uvolnit pouta. Několik mil, to znamenalo šibeniční lhůtu půl hodiny.

„Čekejte, až vám dámznamení,“ klidným hlasem řekl Scott. „Musíme vystřílet bandity okolo Kinselly a McGoohana, aby se mohli krýt.“

Fairbanks přikývl a zase zmizel za skalou.

Mezitím se Billymu Rainbowovi podařilo natolik uvolnit provaz, jímž měl svázané ruce, že mohl špičkami prstů dosáhnout na první uzel.

„Scotte!“ zvolal William Prentis.

„Ano?“

„Vidím je dalekohledem, Scotte. Ti bastardi s sebou mají ženu. Carol Kinsellovou!“

Šerif Brian Scott zaklel. „Co je s McGoohanem?“

„Je tam s nimi. A Kinsella také!“

„Kolik je těch mužů.“

„Devět!“

Scott horečně přemýšlel. Nemělo smysl měnit plán jenom proto, že bandité s sebou měli ženu. Všechno muselo proběhnout přesně tak, jak si to domluvili s McGoohanem.

„O.K., Williame! Nespouštěj je z očí a řekni mi, když uvidíš něco podezřelého.“

+ + + + +

„Nenapadlo tě, že by to mohla být past?“ otázal se Peralta zhruba míli před kaňonem.

Lee na něj udiveně pohlédl, načež se zasmál. „Na to bych nepomyslel ani v tom nejhorším snu,“ odpověděl. „Jsi nervózní, amigo?“

Peralta sebevědomě mávl rukou a obrátil se v sedle.

„Dávejte pozor na toho bývalého šerifa a na Carol!“ zabručel na svého muže. „Jestli nás někdo napadne, tak je oddělejte!“

Crockett, který jel těsně za McGoohanem a Carol, souhlasně přikývl. Po odstranění Stormea se stal Peraltovým zástupcem.

„Ty jsi vážně nervózní!“ poznamenal Kinsella. „Mám snad jet před tebou, abys mi mohl střelit do zad, když vjedeme do léčky?“

Peralta procedil mezi zuby kletbu. „To bych tě sejmul každopádně,“ vyštěkl na Kinsellu. „Takže ty tomu chlápkovi z Tishominga věříš?“

„Jistě. Chce ty peníze, tak jako my všichni. Sám se jich nezmocní. Potřebuje nás. Kromě toho to není sebevrah. Jestli je to past, jak si myslíš, tak nemá šanci přežít. Má tvé muže za zády a není ozbrojený!“

Peralta jel mlčky dál.

Lee si posunul stetson do čela. Takto si nikdo nemohl všimnout, že si prohlíží skály, které se tyčily před ním. Kdesi mezi nimi se ukrýval Scott a jeho zástupci.

Do ústí kaňonu vjel jako první Peralta. Na chvíli svého hnědáka zastavil, aby pak pokračoval dál. Od skal se odráželo klapání kopyt. Peralta vypadal napjatě.

McGoohan ho ani na okamžik nespouštěl z očí. Cítil Mexičanovu nedůvěru. Peralta jel dál jenom proto, aby jeho muži neviděli jeho nervozitu.

Josh vypadal znaveně. Ani Crockett, který jel jen tři yardy za ním, ale nepoznal, že už je se silami na dně a že jen ještě jednou zmobilizoval všechnu energii, kterou ve svém zmučeném těle měl.

„Carol!“ zvolal přidušeným hlasem.

Kinsellova žena k němu přijela a soucitně na něj pohlédla. Byl to ten samý pohled, jakým na něj kdysi hleděla Nelly Obersonová. Tentokrát si z toho Josh nic nedělal. Carol byla zkušená žena z divočiny. Nemohlo jí uniknout, že je vyřízený a že se jen tak tak drží v sedle.

„Zůstaňte teď u mě, Carol,“ sykl. „Až se něco začne dít, tak okamžitě seskočte z koně a kryjte se za nějakou skalou.“

Když se ho chtěla na něco zeptat, zavrtěl hlavou.

Crockett přijel blíž a zazubil se na něj. „Budu s tebou, aby se ti nic nestalo,“ poznamenal nový Peraltův zástupce. „Jestli to je opravdu nějaká bouda, tak to koupíš jako první.“

McGoohan nehnul ani brvou. Musel soustředit své síly na rozhodující okamžik a nemohl proto plýtvat energií tlacháním s bandity.

K prvnímu ohbí kaňonu to bylo už jen sto yardů. Peralta opět zpomalil a obrátil se na Kinsellu, který jel hned za ním. Nato se přesvědčil, že Crockett se drží jeho pokynů a dává pozor na Carol s McGoohanem.

Pak popustil svému hnědákovi uzdu a projel ohbím.

Lee jej následoval, po něm McGoohan a Carol, kteří jeli těsně vedle sebe, a za nimi Crockett a zbytek bandy.

McGoohan byl klidný. Zatím jeho plán, který všichni považovali za šílený, vycházel. Bandité se ocitli v pasti. Teď už pro ně nebylo návratu. Vše nyní záleželo na tom, zda šerif a jeho zástupci zvolí správný okamžik pro úder.

Josh se zhluboka nadechl a pohlédl na Carol, která napjatě seděla na svém koni a počítala s rozuzlením, které mohlo přijít každou chvíli. Stejně soustředěně vypadal i Lee. Ani jednou se neohlédl a zcela se koncentroval na Peraltu. Pravou ruku držel těsně nad pažbou revolveru, jež mu trčel z pouzdra.

Carol se sklonila dopředu a sáhla do srolované deky. Ráno tam nepozorovaně schovala kolt.

Josh ji pozoroval. Když k němu vzhlédla, prozradil mu její pohled, co v té přikrývce je.

„Snad nemáš plné kalhoty, Crockette?“ prohodil McGoohan k banditovi, který jel hned za nimi.

Crockett zavrčel: „Já tě…“

Dál už se nedostal.

Mezi skalami se totiž objevil Billy Rainbow, kterému se podařilo dostat z pout.

„Je to past, José!“

McGoohan již nemohl dál čekat.

„Carol!“ vykřikl.

Mladá žena jednala obdivuhodně chladnokrevně. Bleskově vytáhla z přikrývky šestiraňák, hodila ho McGoohanovi a skočila ze sedla.

V následujícím zlomku vteřiny vypuklo peklo.

Lee obrátil koně a vypálil ze dvou revolverů současně na bandity jedoucí za McGoohanem a jeho ženou.

Crockett se rychle naklonil na bok, čímž unikl první salvě. Viděl, že Carol se zachytila pravou nohou ve třmenu a žé McGoohan, který krátcem předtím chytil jejího koně za uzdu, rovněž seskočil ze sedla.

„McGoohane!“ vykřikl Lee.

Josh ho však neslyšel. Uvolnil Carol nohu ze třmenu, vrhl se na ni a přikryl ji vlastním tělem, zatímco zvedl zbraň a namířil na Crocketta.

Než stačil zmáčknout spoušť, ucítil ostrou bolest v hrudi.

Pak vypálil.

Crockett se skácel jako podťatý.

Lee se vrhl k zemi a převalil se. Jeho dva kolty rozdávaly olověnou smrt při brutální symfonii výstřelů, která se rozléhala kaňonem.

Též šerif Scott a jeho zástupci měli dobrou mušku. V ohbí zavládl naprostý chaos. Bandité se ocitli v křížové palbě tří winchestrovek, a navíc je kosil i Lee, jehož kulce padl za oběť i Billy Rainbow.

„McGoohane!“

Josh slyšel Kinsellovo volání jako z dálky. Ohlédl se na muže, jehož považoval za svého úhlavního nepřítele. Ve stejném okamžiku spatřil krvácejícího Peraltu, který stále seděl na svém koni asi deset yardů od Kinselly, který si ho ještě nevšiml.

McGoohan soustředil poslední zbytky sil, když znovu zvedal šestiraňák. Namířil a vypálil na Mexičanovy sedlové kapsy, v nichž byl dynamit, jímž bandité chtěli vyhodit vlak s penězi do vzduchu.

Ozvala se mohutná exploze.

Tlaková vlna McGoohana několik yardů odhodila a vyrazila mu dech. Před očima měl krvavou mlhu.

„Nestřílejte!“ vykřikl Kinsella. „Přestaňte střílet!“

Josh otevřel oči. Lee tam stál a svými dvěma revolvery mířil na tři přeživší bandity, kteří měli zvednuté ruce.

Vedle Joshe klečela Carol. Její obličej byl zalit slzami. Něžně ho hladila po zarostlé tváři.

„Lehnout!“ zvolal Kinsella na bandity. „ Obličejem k zemi!“

Bandité se vrhli na zem.

Po chvíli se objevil šerif Scott a jeho dva zástupci.

„Pane Bože!“ zasténal Scott. „Pane Bože!“

Lee se už neudržel na nohou. Krvácel z mnoha střelných ran a vztekle vyplivoval krev. Pomalu se plazil k McGoohanovi.

„Neumírej!“ zajíkavým hlasem hlesla Carol. „Prosím, neumírej!“

Lee Joshe opatrně obrátil.

„Slyšíš, co říká Carol, McGoohane,“ poznamenal naléhavým tónem. „Musíme spolu ještě něco vyřídit! Přece se z toho jenom tak nevyvlečeš, McGoohane…“

Lee zasténal a znovu vyplivl krev, načež pohlédl do propadlé tváře člověka, který prošel peklem jen proto, aby ho mohl potrestat za to, co se před deseti lety stalo v Tishomingu.

„Musíme spolu ještě něco vyřídit, starej!“ se slzami v očích vykřikl Kinsella. Přál si jen, aby ten muž, kterému všichni vděčili za tolik, přežil. „Pojď, McGoohane…“

McGoohan se křečovitě pousmál. Chytil Kinsellu za ruku a přitáhl ho k sobě.

„Je mi líto,“ takřka nesrozumitelně zasípal. „Možná máš pravdu, možná…“

„Odvezeme tě do Pescadita, McGoohane!“

Josh přikývl. „Na hřbitov, jak jsme se domluvili. Co se týče toho zúčtování, tak toho se nevzdám – i kdyby k tomu mělo dojít až v samotném pekle!“

Lee přikývl. „Díky,“ řekl chraplavým hlasem. „Je mi líto, starej. Nemělo to tak skončit.“

Lee hovořil, dokud mu Carol nepoložila ruku na rameno. Teprve tehdy si uvědomil, že hovoří k mrtvému. Vstal, hřbetem ruky si otřel slzy z očí a rozhlédl se.

„Odvezeme ho do Pescadita,“ tiše řekl Scott. „Zdá se mi, jako by tu hledal smrt, když sem přijel. Proč, to už se asi nikdy nedozvíme.“

Lee zavrtěl hlavou.

„Možná, že aspoň zemřel s dobrým pocitem, že není cizinec, ale přítel, kterého budeme oplakávat jako přítele. Chtěl nalézt místo, kde by mohl spočinout. Teď ho našel v Pescaditu a může si být jistý, že mu brzy budeme dělat společnost!“

Kinsella pohlédl na Scotta a kývl. Pak položil Carol ruku na rameno a odvedl ji ke koním.

„Ben a Mary čekají.“